Альфред Деблін

Берлін Александерплац. Історія Франца Біберкопфа

Редактор Леся Пішко

GOETHE-INSTITUT

Переклад цієї книги підтримано грантом Ґете-Інституту, який отримує фінансування від Міністерства закордонних справ Німечини

Перекладено за виданням

Alfred Döblin: Berlin Alexanderplatz. Die Geschichte vom Franz Biberkopf. Suhrkamp Verlag, Berlin 1980.

Lizenzausgabe der Walter-Verlags AG, Walter-Verlag AG, Olten, 1961

© Видавництво Жупанського;

P. Осадчук, переклад, додатки, примітки;

О. Баратинська, художнє оформлення, 2020.

Зміст

КНИГА ПЕРША

11

41-м маршрутом до міста — Досі не опам'ятався — Повчання на прикладі Цанновича — Несподіване закінчення історії та поліпшення через неї настрою колишнього в'язня — На біржі затишшя, згодом сильне падіння акцій, Гамбург у паніці, в Лондоні спад — Перемога по всьому фронту! Франц Біберкопф купує теляче філе — А тепер Франц божиться передусім світом і перед собою, що залишиться порядною людиною в Берліні, з грошима або без них

КНИГА ДРУГА

49

Франц Біберкопф вступає в Берлін — Франц Біберкопф йде на пошуки: треба заробляти гроші, без грошей людина не проживе. Про Франкфуртський гончарний ринок — Ліна дає жару голубим — Парк Газенгайде, «Новий світ», якщо не одне, то інше: не треба ускладнювати собі життя, воно і так нелегке — Франц — людина непересічна, він знає собі ціну — Масштаб Франца Біберкопфа. Він — рівня давнім героям

КНИГА ТРЕТЯ

115

Учора ще на гордих конях — Сьогодні з кулею у грудях — А завтра — могила сира, та ні, опануймо себе

КНИГА ЧЕТВЕРТА

133

Жменька людей на Алексі — Франц під наркозом, Франц забився у свою нору, Франц не бажає нічого бачити — Франц відступає. Він сурмить своїм євреям прощальний марш — Адже в людини й худобини — одна доля, та й смерть у них одна — Бесіда з Йовом, то від тебе залежить, Йове, але ти сам того не хочеш — І всі мають один подих, й людина не має нічого більше, ніж скотина — Францове вікно стоїть прочинене, і трапляються ж кумедні речі на світі — Гоп, гоп, гоп, коник — знову в галоп

КНИГА П'ЯТА

181

Знову на Алексі, собачий холод. Наступний 1929 рік буде ще холоднішим — Якийсь час — тиша, перепочинок, проходить санація — Хвацька торгівля дівчатами — Франц розмірковує над торгівлею дівчатами, й раптом йому більше цього не хочеться, йому потрібно щось інше — Місцеві новини — Франц прийняв фатальне рішення. Він не помічає, що вскочив у кропиву — Неділя, 8 квітня 1928 року

КНИГА ШОСТА

243

Поможуть неправедні скарби — Ніч із неділі на понеділок, 9 квітня — Франц не в нокауті, в нокаут його просто так не послати — О, дух слабкий, злети у вись, на ноги міцно ти зіпнись — Третє завоювання Берліна — Одяг робить людину, і все постає в новому світлі — Нова людина має й нові думки — Нова людина потребує нової професії, а коли ні, то взагалі жодної — Ще й дівчина з'явилася. Франц Біберкопф знов у повній формі — Оборонна війна проти буржуазного суспільства — Дамська змова, слово мають наші любі панії, серце Європи не старіє — З політикою покінчено, але постійне неробство — ще небезпечніше — Муха випорпалася нагору, з крилець спадають піщинки, скоро вона знову дзижчатиме — Під гуркіт барабанів, побатальйонно, кроком руш! — Кулак лежить на столі

КНИГА СЬОМА

343

Пуссі Уль, наплив американців, а як правильно писати «Більма»: через W чи через V? — Двобій починається! Надворі дощить — Франц-розбійник. Цього разу він не під колесами, а в машині сидить, таки добився, чого хотів — Печалі й радощі кохання — Сподівання на чудовий урожай, та часом можна й прорахуватися — Середа, 29 серпня — Субота, 1 вересня

КНИГА ВОСЬМА

405

Франц нічого не помічає, і життя йде своїм звичаєм — Справа наближається до розв'язки, злочинці гризуться між собою — Пильнуйте за Карлом-бляхарем, з чоловіком явно щось коїться — Справа пішла, Карл-бляхар засипався і виклав усе, що знав — І обернувся я, і побачив скрізь неправду, що чинилась під сонцем — Подивися, то сльози були тих, які за неправду постраждали, і нема для них потішителя — І славив я померлих, тих, що давно повмирали — Фортецю повністю оточено, робляться останні вилазки, але то все лише позірні маневри — Битва починається. Котимося в пекло з фанфарами й барабанним боєм — На Александерплац розташоване управління поліції

КНИГА ДЕВ'ЯТА

469

Чорна середа Райнгольда, проте цей розділ можна й пропустити — Психіатрична лікарня Бух, закрите відділення — Ін'єкції глюкози та камфори, але наприкінці втручається хтось інший — Смерть співає свою повільну, повільну пісню — А зараз Франц слухає повільну пісню Смерти — Тут слід описати, що таке біль — Відхід злої блудниці, тріумф великого офірника, барабанника й сокирою махальника — Найтяжче почати, а потім уже все піде — Вітчизно, спокій зберігай, не влипну більше, так і знай — Тримай крок, правою, лівою, правою, лівою

ДОДАТКИ

521

Ця книга оповідає про колишнього цементника й вантажника меблів Франца Біберкопфа з Берліна. Його якраз випустили з тюрми, де він сидів за старі провини, він знову стоїть посеред Берліна й хоче стати порядним.

Попервах йому це вдається. Фінансово йому живеться доволі стерпно, та невдовзі він вступає в справжню боротьбу з чимось таким, що з'являється ззовні, воно цілком непередбачуване й виглядає, як доля.

Тричі стає воно йому на шляху й сплутує його життєві плани. Воно перестріває його з обманом і шахрайством. Та Францу вдається знову міцно стати на ноги.

Але оте воно кидається на нього й завдає підступного удару. Він заледве встигає підвестись, уже рахують до десяти.

Нарешті воно збиває його з ніг просто з неймовірною, грубою силою.

І ось із нашим добродієм, який так довго тримався, вже покінчено. Він визнає себе переможеним, він не знає, що робити, і скидається на те, що йому вже кінець.

Та перш ніж вдатися до фатального кроку, в нього ніби полуда спадає з очей, а яким робом — про це я наразі промовчу. Тепер йому цілком ясно, в чому була причина нещасть. Ця причина — він сам, це видно вже з його життєвого плану, що не мав у собі абсолютно нічого, зате тепер став виглядати інакше, він уже не був простим і майже само собою зрозумілим, цей план став зарозумілим, бездарним, зухвалим, а понад те боягузливим і повним ґанджів.

Жахлива річ, якою було його життя, набуває сенсу. Франц Біберкопф пройшов примусову терапію. Під кінець ми знову бачимо, що наш герой стоїть на Александерплац, він дуже змінився, зазнав ушкоджень, але тепер він на правильному шляху.

Поспостерігати за цим і послухати цю історію варто багатьом, хто, як і Франц Біберкопф, пробуває в людській шкурі й, подібно до нього, часом вимагає від життя більшого, ніж шматок хліба з маслом.

Книга перша

Тут, на початку, Франц Біберкопф виходить з Теґельської в'язниці, куди завело його попереднє бездумне життя. Знову влаштуватися в Берліні йому важко, та врешті йому це вдається, з чого він радіє й дає обітницю відтепер бути порядним.

Від перекладача

Роман Альфреда Дебліна «Берлін Александерплац» називають романом-колажем. Автор умонтував у свій текст безліч прихованих цитат, віршів, пісень, назв, імен, прислів'їв, приказок, оригінальних берлінських зворотів. У пропонованих коментарях ми не ставили за мету подати всі елементи цього величезного колажу, примітки стосуються лише тих реалій, цитат та імен, які можуть бути незнайомі українському читачеві та розуміння яких допоможе кращому сприйняттю Деблінового тексту.

У роботі над примітками використано, зокрема, такі видання:

• Gabriele Sander, Alfred Döblin. Berlin Alexanderplatz, Reclam, 1998, серія Erläuterungen und Dokumente.

• Alfred Döblin, Berlin Alexanderplatz, kritische Ausgabe, Hrsg. Werner Stauffacher, Zürich-Düsseldorf, Walter Verlag, 1996.

• Alfred Döblin, Berlin Alexanderplatz, kritische Ausgabe, Hrsg. Helmuth Kiesel, Kommentar und Erläuterungen von Ute Bertram-Hohensee, München, Artemis & Winkler, 1993.

41-м маршрутом[1] до міста

Він стояв перед дверима Теґельської в'язниці й був вільний. Ще вчора на задвірках тюрми він сапав разом з іншими картоплю, був у тюремній робі, а тепер на ньому жовтий літній плащ, вони собі далі сапали, а він був вільний. Притулившись до червоної стіни, він пропускав трамвай за трамваєм і нікуди не йшов. Наглядач біля брами кілька разів пройшовся попри нього, показав йому, на який сідати трамвай, але він стояв собі далі. Настала жахлива мить [жахлива, Францику, а чого це вона жахлива?], чотири роки добігли кінця. Чорна залізна ворітниця, на яку він протягом останнього року позирав із дедалі більшою відразою [відразою? чому відразою?], зачинилась за ним. Його знову виштовхали на вулицю. Інші сиділи там усередині, теслювали, лакували, сортували, клеїли, мали відсидіти ще хто два, а хто й п'ять років. А він стояв на зупинці. Починається покарання.

Він здригнувся, ковтнув слину. Наступив собі на ногу. Потім розбігся й ускочив у трамвай. Всередину, до людей. Уперед! Спершу здавалося, ніби ти в дантиста, який вхопив обценьками корінь зуба й тягне, біль наростає, голова ось-ось лусне. Він обернувся на червоний мур, але трамвай з ним усередині мчав по рейках геть, тож тільки голова ще була обернута до в'язниці. Вагон завернув за ріг, вид заступили дерева й будинки. З'явилися вулиці, на яких вирувало життя, Зеештрасе, люди входили й виходили. У нього всередині звучав німий крик відчаю: Бережись, бережись! Зараз почнеться! Кінчик його носа замерз, над вухом щось дзвеніло. «Дванадцята година. «Полуденна газета», «Бе Цет»[2], «Нова ілюстрована», новий випуск «Функштунде», кондуктор питає, чи ще хтось підсів на попередній зупинці». Поліцейські патрулі тепер у синіх одностроях. Він вийшов з трамвая, пірнув у натовп, та ніхто не звертав на нього уваги. Що таке? Та нічого! Ану стій рівно, голодний підсвинку, опануй себе, а то понюхаєш кулака! Товчія, яка товчія! Все в такому русі! Мій кумпол геть порожній, усі мізки висхли. Що то за веремія! Крамниці взуттєві, головних уборів, а тут електричні лампочки, алкогольні напої. Так, людям таки потрібне взуття, раз їм доводиться стільки бігати, а в нас також була шевська майстерня, ми просто нагадуємо! Сотні сяючих вітрин, хай собі виблискують, вони ж тобі не заважають, можеш порозбивати, якщо треба буде, що з ними такого, просто вимиті до блиску. На Розенталерплац[3] позривали бруківку, разом з іншими він ішов дерев'яним настилом. Коли змішатися з натовпом, тоді все минається, тоді вже, братику, нічого не помічаєш. У вітринах стояли манекени, вбрані у костюми, плащі, в спідниці, панчохи і туфлі. На вулиці все у русі, та зсередини — порожньо! Там не було життя! Веселі обличчя, сміх, чекають на переході навпроти Ашинґера[4], по двоє, по троє, курять сигарети, гортають газети. І все це ніби завмерло, як ліхтарні стовпи, й усе більше ціпеніло. Люди були одним цілим разом з будинками, все було білим, дерев'яним.

Його охопив переляк, коли він ішов по Розенталерштрасе й побачив у невеличкій кнайпі чоловіка й жінку, що сиділи близько до вікна: вони заливали собі в горлянки пиво з півлітрових кухлів, а що такого, просто пили собі, вони тримали по виделці й запихали ними до рота шматки м'яса, потім витягали виделки з рота, й крови не було. О, моє тіло зсудомилося, годі з цим упоратись, куди мені податися? А відповідь була: покарання!

Він не міг вернутись назад, він так далеко заїхав трамваєм, його випустили з тюрми, й він мусив бути тут, і навіть ще далі.

Я й сам знаю, зітхав він про себе, що мушу бути тут і що мене випустили з тюрми. Мусили мене випустити, покарання закінчилося, все має свій порядок, бюрократ виконує свої обов'язки. Та я вже йду, але дуже не хочеться, їй-богу, просто не можу.

Він простував Розенталерштрасе попри універсальний магазин Тіца[5], потім звернув праворуч на вузьку Софієнштрасе. Він гадав, що ця вулиця темніша, а де темніше, там краще. Ув'язнених утримують в ізоляторі[6], в одиночній камері та в загальній камері. У разі тримання в ізоляторі в ув'язненого денні й нічні прогулянки скасовуються, він утримується окремо від інших ув'язнених. У разі тримання в одиночній камері ув'язнений перебуває в окремій камері, проте під час прогулянок, занять та богослужінь перебуває разом з іншими ув'язненими. Трамвайні вагони далі гуркотіли й дзеленчали, безупинно мерехтіли фасад за фасадом. І дахи над будинками, вони ніби висіли над ними, його погляд блукав верхами: тільки б дахи не посповзали, та будинки стояли рівненько. Куди ж мені, бідолашному, податися, він брів уздовж суцільної стіни будинків, вона не кінчалась. Який же я телепень, хіба ж тут не можна якось пробитися, п'ять хвилин, потім десять хвилин, перехилити чарчину коньяку й трохи посидіти. За спеціальним сигналом дзвінка ув'язнені мають стати до роботи. Роботу можна перервати лише на час, визначений для прийому їжі, прогулянок і занять. Під час прогулянок ув'язнені повинні тримати руки витягнутими й вимахувати ними вперед і назад.

Перед ним був будинок, він відірвав погляд від бруківки, штовхнув двері, з його грудей вирвалося хрипке й сумовите: ох-ох! Він схрестив руки, так, мій любий, тут ти не замерзнеш. Прочинилися двері з двору, попри нього хтось прочовгав і став за спиною. Він закректав, кректати було приємно. Коли він уперше був у одиночній камері, то завжди так кректав й при цьому радів, що чує свій голос, адже коли щось чуєш, то це ще не кінець. У камерах багато хто кректав, одні на початку, інші згодом, коли почувалися самотньо. От і починали кректати, то було щось людське, це їх утішало. Отак стояв він у під'їзді будинку, де не було чути жахливого лементу з вулиці, не було тих навіжених будинків.

Випнувши губи й стиснувши кулаки в кишенях, він закректав, щоб підбадьорити себе. Його плечі під жовтим плащем зіщулилися, так ніби він шукав захисту.

Незнайомець зупинився поряд зі звільненим в'язнем, окинув його поглядом і запитав: «З вами щось негаразд, вам зле, може, щось болить?» Той нарешті помітив чужинця й припинив кректати. «Вам недобре? Ви мешкаєте в цьому будинку?» То був єврей з рудою борідкою, маленький чоловічок у плащі, в чорному оксамитовому капелюсі та з ціпком у руці. «Нє, я тут не живу». Йому треба забратися звідси, хоча у дворі було непогано. І знову тягнеться вулиця, фасади будинків, вітрини, поквапні постаті в штанях чи світлих панчохах, усі такі швидкі, меткі, щомиті вигулькує хтось новий. Та він таки був рішучий, тож ізнову зайшов у якийсь двір, але там якраз відчиняли ворота, щоб випустити вантажівку. Тоді скоріше до сусіднього будинку, у вузький прохід поряд зі сходами! Тут жодна вантажівка не проїде. Він міцно вчепився за стовпчик перил. Вчепився в нього й цієї миті збагнув, що хоче уникнути покарання [О, Франце, що тут поробиш? Нічого в тебе не вийде], він обов'язково це зробить, тепер він уже знав, де шукати вихід. І тихенько знову взявся за свою музику, закректав і забурчав: ніколи більше не вийду на вулицю. Рудий єврей знову за ним, але спершу не помітив його біля перил. Тільки почув, як хтось мугикає. «Послухайте, що ви тут робите? Вам недобре?» Він відірвався від перил, вийшов у двір. Коли взявся за ворітницю, то побачив, що це був той самий єврей із сусідського будинку. «Дайте мені спокій! Чого причепилися до людини?» — «Та, ні, нічого. Ви так крекчете й стогнете, хіба не можна спитати, що з вами таке?» А крізь прочинені ворота — навпроти знову нудні будинки, кудись біжать люди, сповзають дахи. Колишній в'язень прочинив двері у двір, а єврей йому навздогін: «Ну-ну, що такого? Нічого страшного немає. Не пропадете. Берлін великий. Там, де живуть тисячі, ще один якось проживе».

То був глибокий, похмурий двір. Він зупинився біля сміттєвого бака. Раптом він голосно заспівав; спів залунав по стінах. Він зняв капелюха, ніби катеринник. Звук відбивався від стін. То було гарно! Його голос звучав у власних вухах. Він співав на все горло, у в'язниці так співати заборонялося. І що це він співав, що відлунювало від стін? «Неначе грім той клич звучить…»[7] По-військовому впевнено й чітко. А потім «Ювіваллераллера» — приспів з іншої. Ніхто не звертав на нього уваги. Біля воріт на нього чекав єврей: «Ви гарно співали. Ви справді гарно співали. З вашим голосом ви можете заробити купу золота». Єврей вийшов за ним на вулицю, взяв попід руку й потяг кудись, завівши безкінечну розмову, аж поки вони не завернули на Ґорманнштрасе — єврей та кремезний, здоровий хлоп у літньому плащі, який так міцно стис губи, ніби ледь стримувався, щоб не виблювати жовчю.

Досі не опам'ятався

Той єврей завів його у якусь кімнату, де горіла чавунна пічка, й посадив на канапу: «Ось ми й прийшли. Сідайте собі спокійно. Капелюха можете зняти, а можете й не знімати, як бажаєте. Я зараз погукаю когось, хто вам сподобається. Взагалі я тут не живу. Я тут також гість, як і ви. Ну, і як то буває, один гість приводить іншого, коли в хаті тепло».

Колишній в'язень залишився сам. Неначе грім той клич звучить, як дзвін мечів, прибій шумить. Він їхав трамваєм, визирав у віконце, червоні стіни в'язниці проглядали крізь дерева, падало барвисте осіннє листя. Червоні стіни все ще стояли у нього перед очима, він розглядав їх сидячи на канапі, розглядав, не відриваючись. То велике щастя — жити в цих стінах, знаєш, як починається день і як він минає. [Франце, ти ж не збираєшся далі ховатись, ти вже ховався чотири роки, ану сміливіше, роззирнися довкола, колись треба покінчити з тим переховуванням.] Будь-який спів, свист, шум заборонений. За сигналом до підйому в'язні мусять негайно встати, заправити постіль, вмитися, причесатися, почистити вбрання і вдягнутися. Мило слід видавати у достатній кількості. Бом — б'є дзвін, підйом, бом — п'ять тридцять, бом — шість тридцять, відчиняють двері, бом, бом — на вихід, ранковий прийом їжі, робочий час, перерва, бом, бом, бом — полудень, гей, чого скривився, тут не пообжираєшся, заспівачі, вийти вперед, співанка о п'ятій сорок, дозвольте доповісти, я захрип, шоста година — камери зачиняються, добрий вечір, відбули ще один день. Жити в цих стінах — то велике щастя, мені добряче вліпили, майже як за справжнє вбивство, але ж то було незумисне, просто тілесні ушкодження зі смертельними наслідками, не так уже й страшно, а зробили з мене великого злочинця, зарізяку, ледь не покидька.

Високий довговолосий старий єврей у чорній ярмулці, зсунутій набакир, давно вже сидів навпроти нього. У місті Сузи жив колись чоловік на ім'я Мордихай, і виховував він у себе вдома Естер, дочку свого дядька. А ця дівчина була хорошої постави та вродливого вигляду[8]. Старий відвів свій погляд від незнайомця і знов обернувся до рудого: «Де він узявся?» — «Та він бігав по будинках. А в одному дворі зупинився й заспівав». — «Заспівав?» — «Солдатських пісень». — «Замерз?» — «Напевне». Старий розглядав незнайомця. У перший день Пасхи покійника мають ховати лише неєвреї, на другий день можуть ховати й сини Ізраїлю. Так само слід чинити в обидва святкові дні Нового року[9]. А кому належить вчення де-Рабанан: Коли хтось їстиме від падла чистої птиці, той не оскверниться. Але оскверниться той, хто їстиме її нутрощі та воло?[10]

Довгою жовтою рукою старий намацав руку колишнього в'язня, що лежала поверх плаща: «Гей, ви, може ви хочете зняти плаща? Тут жарко. Ми старі люди, ми мерзнемо цілий рік, а для вас тут буде надто спекотно».

Він сидів на канапі й скоса дивився на свою руку, він ходив вулицями, зазираючи по дворах, адже він мав роздивитися, що робиться на світі білому. Раптом він захотів підвестися й піти геть, його очі шукали в тьмяному приміщенні двері. Але старий змусив його знову сісти на канапу: «Та залишайтеся тут, чого вам треба?» А йому треба було на вулицю. Проте старий тримав його за зап'ястя й тиснув, тиснув: «Ану погляньмо, хто з нас сильніший, ви чи я. Хіба ви не можете посидіти, коли я вас прошу?»

Старий аж прикрикнув: «Ви таки посидите тут. Ви таки послухаєте, що я вам скажу, юний друже. Опануйте себе, шибенику!»

А потім промовив до рудого, який схопив недавнього в'язня за плечі: «Йдіть собі, геть звідсіля! Хіба я вас гукав? Сам із ним розберуся».

Чого їм треба від нього? Він хотів на вулицю, спробував підвестися, та старий змусив його знову сісти. Тоді він крикнув: «Що це ви робите зі мною!» — «Давайте, вилайтесь, лайтеся від душі». — «Відпустіть мене. Я хочу піти!» — «Що, знову на вулицю, знову по дворах?» Тут старий підвівся зі стільця й нервово закрокував кімнатою: «Хай собі кричить скільки хоче. Хай собі робить що завгодно. Тільки не в мене. Відчини йому двері». — «А що таке? Можна подумати, що у вас ніколи не кричать».

«Не приводь мені в дім людей, які влаштовують крик. У доньки діти хворіють, лежать у задній кімнаті, мені свого галасу вистачає». — «О, яка прикрість, я ж не знав, вибачайте!» Рудий узяв його попід руку: «Ходімо, у ребе народу повен дім. Внуки похворіли. Ходімо далі». Але той уже не хотів іти. «Ходімо ж бо!» Довелося встати. Тут він зашепотів: «Не тягніть! Дайте мені тут трохи посидіти». — «Ви ж чули, в нього повен дім хворих». — «Ну дайте ж тут трохи посидіти!» Із сяючими очима старий роздивлявся чоловіка, який просив залишити його. І промовив Єремія: Вавилон лікувати, та його ж годі вилікувати. Покиньте його, і підемо кожен до краю свого. Меч на халдеїв і на мешканців Вавилону[11]. «Якщо він спокійно сидітиме, може залишитись, і ви з ним. А буде неспокійний, то хай собі йде». — «Гаразд, гаразд, ми не галасуватимемо. Я посиджу з ним, звіртеся на мене». Старий почовгав з кімнати, не зронивши і слова.

Повчання на прикладі Цанновича

І ось недавній в'язень у жовтому літньому плащі знову сидів на канапі. Зітхаючи й хитаючи головою, рудий пройшовся кімнатою: «Ви вже не ображайтеся, що старий був таким суворим. Ви щойно приїхали?» — «Так, я приїхав… був…» Червоні мури, гарні мури, камери, він і зараз із сумом бачить їх перед собою. Він ніби прилип спиною до червоного муру; розумна людина будувала його, від нього не втечеш. Нараз він як лялька зісковзнув з канапи на килимок, падаючи, посунув стіл. «Що таке?» — скрикнув рудий. А той скорчився на килимку, капелюх викотився з рук, намагався пробити головою підлогу й стогнав: «У землю провалитися, глибоко в землю, туди, де темрява». Рудий потяг його за рукав. «Заради бога. Ви в чужих людей. А як старий зайде? Ану вставайте!» Але того годі було підняти, він тримався за килим і знову застогнав. «Та тихо, ради бога! Старий почує! Ми вже з вами якось розберемося». — «Мене звідсіля ніхто не виведе». Скоцюрбився, ніби кріт якийсь. А рудий, коли переконався, що не подужає його підняти, покрутив пейси, зачинив двері й рішуче всівся поряд на підлогу. Обхопивши руками коліна й, уп'явшись поглядом у ніжки стола, сказав: «Ну, хай уже буде. Сидіть собі спокійно. І я собі сяду. Хоч і не дуже зручно, але нехай. Не кажете, що з вами таке, то я сам вам щось розкажу». Колишній в'язень кректав, припавши головою до килима. [Чого це він стогне й крекче? Треба наважитися, треба обрати свій шлях, а ти, Франце, жодного й не знаєш! Старої халепи ти не хочеш, і в камері ти тільки те й робив, що стогнав та пробував десь сховатись, і зовсім не думав, зовсім не думав, Франце!] Рудий похмуро вів далі: «Не треба так перейматися собою. Треба й інших послухати. Хто вам сказав, що вам аж так кепсько? Бог нікому не дасть пропасти, але ж окрім вас є ще багато людей. Ви хіба не читали, кого взяв Ной у свій ковчег, свій корабель, коли настав світовий потоп? Кожної тварі по парі. Бог нікого з них не забув. Навіть про вошей на голові не забув. Усі були йому любі й дорогі». А той скімлив [скімлити можна задурно, скімлити може й хвора миша].

Рудий не заважав йому скімлити, він тер собі щоку: «На світі є багато чого, є про що розповісти, і в молоді роки, і на старість. Ось я розповім вам історію про Цанновича, Штефана Цанновича. Ви, напевне, такої ще не чули. А коли вас попустить, то можете сісти рівненько. Вам кров ударить у голову, а це недобре. Мій покійний батько багато чого нам розказував, він добряче наїздився по світу, як то часто в нас заведено, дожив до сімдесяти років, пережив нашу маму, багато про що він знав, розумний чоловік був. А нас було семеро голодних ротів, і коли не було що їсти, він оповідав нам різні історії. Ними не наситишся, але на якийсь час забуваєш про голод».

Глухий стогін на підлозі не вщухав. [Стогнати може й недужий верблюд.] «Отож, ми всі знаємо, що на світі не все лише золото, краса й купа харчів. Тож ким був той Цаннович, ким був його батько, ким були батьки? Злидні, як більшість із нас, крамарі, гендлярі, ті, що з усього роблять ґешефти. Старий Цаннович був родом з Албанії, а переїхав до Венеції. Він знав, чому слід їхати до Венеції. Одні переїздять з міста в село, а інші — з села до міста. У селі більше спокою, люди крутять у руках товар і не квапляться купувати, ви можете годинами розпинатись перед ними, і, якщо пощастить, то заробите кілька шелягів. У місті також важко, але люди тут більше купчаться, і всім бракує часу. Не купить один, продаси іншому. Волів тут не мають, їздять на прудких конях в екіпажах. У чомусь втрачаєш, а в чомусь виграєш. Старий Цаннович знав про це. Спершу він продав усе, що мав, а потім узявся за карти й почав з людьми грати. А чоловік він був не дуже чесний. Люди ж у місті не мають часу, їм кортить розважитись, а він зробив із того ґешефт. Розважав людей. А то коштувало їм добру копійку. То був такий аферист, шахрай, але голову мав на плечах. Із селянами йому було б сутужно, а тут жилось йому легше. Справи його пішли незлецько. Аж поки комусь здалося, що його обдурили. А старий Цаннович такого навіть не чекав. Почалася бійка, гукнули поліцію, і врешті старий Цаннович мусив разом з дітьми дати драла. Його шукали через суд Венеції, та старий вважав, що із судом йому нема про що говорити, вони мене все одно не зрозуміють, але зловити його вони теж не змогли. Він мав коней і гроші, тож знову облаштувався в Албанії, купив собі там маєтність, ціле село, а дітям дав добру освіту. А коли став зовсім старий, то мирно спочив у пошані. От таке було життя в старого Цанновича. Селяни оплакували його, а він їх терпіти не міг, увесь час згадував, як колись став перед ними зі своїм дріб'язком, перстениками, браслетами, кораловим намистом, а вони все крутили в руках, перебирали і врешті йшли геть, так нічого й не купивши.

Знаєте, коли батько — лише билинка, йому хочеться, щоб син став цілим деревом. Коли батько — камінь, то син має бути горою. Тож старий Цаннович сказав своїм синам: «Тут, в Албанії я був ніким, поки двадцять років носив крам по хатах, а чому? Бо моя голова була не там, де їй слід було бути. Я пошлю вас у високу школу, в Падую, беріть коней і екіпаж. А як закінчите навчання, згадайте мене, в кого разом з вашою матір'ю боліло за вас серце, хто ночував з вами в лісі, мовби якийсь вепр: то була моя власна вина. Селяни висушили мене, як неврожайний рік, і я занапастив би себе, якби не пішов у люди, а так я не пропав».

Рудий посміхався сам до себе, тряс головою й розгойдувався всім тілом. Вони так і сиділи на килимі: «Якщо хто сюди зайде, подумає, що ми якісь мишіґуваті, тут стоїть канапа, а ми повсідалися на підлозі. Та врешті, кому як подобається. Хай і на підлозі, якщо так забаглось. Отже, Цаннович-молодший, Штефан, прославився своїм красномовством, ще коли йому було двадцять років. Він умів крутитися, вмів подобатися, вмів бути ласкавим з жінками й поштивим з чоловіками. В Падуї аристократи вчилися в професорів, а він учився в аристократів. Усі його любили. А коли він повернувся додому, в Албанію, його тато ще був живий, він дуже зрадів синові, пишався ним і казав: «Ось погляньте на нього, це людина, створена для цілого світу, він не буде двадцять років торгувати з селюками, він випередив свого батька на двадцять років». А юнак загорнув свої шовкові рукави, труснув з чола свої гарні кучері, поцілував свого старого щасливого батька й відповів: «Але ж це ви, батьку, звільнили мене від цих двадцяти тяжких років». — «Хай ці роки будуть найкращими у твоєму житті!» — промовив батько, обійняв його й погладив по голові.

І справді, в молодого Цанновича все пішло як у казці, хоча ніякого чарівництва тут не було. Люди так і горнулися до нього. До кожного серця він знаходив свій ключик. Якось він подався в Чорногорію — як справжній кавалер, з кучером, кіньми й прислугою, батько не міг натішитися, дивлячись, який його син ставний: отак, батько — билинка, а син — гінке дерево, і в Чорногорії його приймали за графа або князя. Йому б ніхто й не повірив, якби він сказав: «Мого батька звати Цаннович, а живемо ми в селі Пастровичі, чим мій батько дуже пишається!» Ніхто б йому не повірив, адже він поводився та виглядав, як справжній аристократ з Падуї, та ще й був знайомий з усією тамтешньою знаттю. Штефан посміявся з цього й промовив: «Хай буде ваша воля!» І почав видавати себе за заможного поляка, за якого вони самі його й мали, назвався бароном Вартою, й усі від того тішилися, та і йому було приємно».

Колишній в'язень раптом різко сів навпочіпки й пильно поглянув на оповідача. Ще раз зиркнув і холодно кинув: «Мавпа!» На що рудий зневажливо відповів: «Що ж, буду мавпою. Отже, мавпи знають більше, ніж деякі люди». Колишнього в'язня ніби знову щось притисло до підлоги. [Маєш покаятися; зрозуміти, що з тобою відбулося і що тепер слід робити!]

«Тож я можу продовжити. В інших людей можна ще багато чого повчитися. Молодий Цаннович став на цей шлях, й ось що було далі. Я його вже не застав, та й мій батько його не застав, але не так і важко уявити, яким він був. Ось я вас хочу дещо поспитати, хоча ви щойно обізвали мене мавпою — а жодну божу твар на землі зневажати не годиться, вони годують нас і роблять нам багато приємного, лише згадайте про коней, собак, співочих птахів; а от мавп я знаю лише з ярмарок, вони сидять на ланцюгу і мають потішати людей, то зовсім не солодко, жодна людина не має такої долі. Так ось я вас, на жаль, на ім'я назвати не можу, бо ви мені свого імени не кажете, але все одно хочу запитати: от скажіть, як вдалося Цанновичам — що старому, що молодому — так високо піднятися? Думаєте, вони були якісь особливо тямуваті, сильно мудрі? Мудрих є доволі, та ті й у вісімдесят не досягли стільки, скільки Штефан у двадцять. Але головне для людини — її очі та ноги. Треба бачити світ і йти до нього.

Ось лишень послухайте, що зробив Штефан Цаннович, який бачив багато людей і знав, що їх не варто боятись. Адже вони самі прокладали йому шлях, навіть сліпий знайшов би дорогу. Ось що вони від нього хотіли: щоб він був бароном Вартою. Гаразд, отже, буду бароном Вартою, казав він. Згодом йому вже було цього замало, а може, і їм. Якщо вже барон, то чому б не більше? А в Албанії була колись одна знаменитість, той чоловік уже давно помер, але його шанують, народ завжди шанує своїх героїв. Звали того чоловіка Скандербеґ[12]. Якби міг, то Цаннович назвався б цим самим Скандербеґом. Але оскільки той Скандербеґ давно вже на тім світі, то Цаннович сказав, що він його нащадок, ходив із випнутими грудьми й назвався принцом Кастріоті Албанським, проголосив, що зробить Албанію знову великою та що його соратники тільки й чекають на нього. Йому дали грошей, щоб він міг жити так, як належить нащадку Скандербеґа. Адже для людей то була велика приємність. Вони ж ходять вечорами в театр і слухають там різні вигадки, приємні для слуху. За це вони й гроші платять. Тож чому не заплатити, щоб такі приємні речі траплялися зранку й пополудні, та ще й самим взяти участь у цьому спектаклі.

І знову чоловік у жовтому плащі підвівся з підлоги; його обличчя було похмуре й скривлене, він зиркнув згори на рудого, кахикнув і заговорив зміненим голосом:

«Гей ви, ви, добродію, ви що з дуба впали, га? Клепки бракує?» — «Клепки таки певно бракує. То я мавпа, то мишіґуватий». — «Ні, скажіть, якого біса ви тут сидите й верзете казна-що?» — «А хто вмостився на підлозі й вставати не хоче? Може, я? А канапа осьдечки! Ну нехай! Не подобається, я можу й помовчати».

Зайшлий чоловік обвів поглядом кімнату, простяг ноги й притулився спиною до канапи, впершись руками в килим. «Ну, тепер ви вже зручніше вмостилися». — «Може, нарешті облишити своє базікання?» — «Як вам завгодно. Я цю історію часто розповідаю, мені байдуже. Не хочете, то й не треба». Та після невеликої паузи прибулець знову обернувся до рудого й попрохав: «Ну докажіть уже свою історію до кінця». — «Отож-бо. Коли щось розповідати чи розмовляти один з одним, час збігає швидше. Я хотів лише відкрити вам очі. Отже, Штефан Цаннович, про якого йшла мова, нагріб стільки грошей, що з тими грішми міг поїхати до Німеччини. В Чорногорії його так і не вивели на чисту воду. Штефан Цаннович знав людей, та й собі ціну знав, і цього в нього варто повчитися! Він почувався невинним, як співоча пташка. І бачте, не боявся він людей: всі великі люди, які мали владу, всі найнеприступніші були його друзями: курфюрст саксонський, кронпринц прусський, який потім уславився в битвах — перед яким навіть австріячка, імператриця Терезія тремтіла на своєму троні. Але Цаннович ніколи перед ним не тремтів. А коли Штефану довелося побувати у Відні й натрапити на людей, які почали про нього всіляке винюхувати, то сама імператриця підняла свій перст і промовила: «Дайте хлопцеві спокій!»

Несподіване закінчення історії та покращення через неї настрою колишнього в'язня

Той, що сидів поряд з канапою, засміявся, навіть зареготав: «Ну ви й штукар! Вам клоуном у цирку виступати!» Рудий і собі захихотів: «От бачите! Тільки тихше, внуки старого хворі. Може, таки сядемо на канапу? Як гадаєте?» Його співбесідник засміявся, перейшов на канапу й примостився в кутку, а рудий — в другому. «Так сидіти м'якше, і плащ не дуже помнеться». Чоловік у плащі пильним поглядом стежив за рудим: «Такого дивака, як ви, я давно не стрічав». На що рудий байдужим тоном відповів: «Може, ви просто не звертали уваги, що й такі бувають. А ви плаща замастили, тут же ніхто не витирає ніг». У звільненого з ув'язнення, якому було років тридцять, повеселіли очі, а обличчя ніби посвіжішало: «От скажіть лишень, чим ви, власне, торгуєте? Чи ви з Місяця впали?» — «Хай буде й так, давайте поговоримо про Місяць».

У дверях уже хвилин з п'ять стояв якийсь чоловік з кучерявою каштановою борідкою. Тепер він підійшов до столу й сів на стілець. То був молодик у такому самому чорному оксамитовому капелюсі, що й у рудого. Рукою він описав у повітрі дугу й заговорив на всю кімнату своїм пронизливим голосом. «А це що за один? Які в тебе з ним справи?» — «А тобі чого, Елізере? Я його не знаю, він не назвався». — «І ти розказував йому свої побрехеньки?» — «То й що? Тобі яке діло?» Тут шатен звернувся до колишнього в'язня: «Отже, він таки розказував вам побрехеньки?» — «Та він не розмовляє. Тиняється вулицями й співає по дворах». «То хай собі йде!» — «Яке тобі діло, що я тут роблю?» — «Та я ж стояв у дверях і все чув. Ти йому про Цанновича розповідав. Що тобі ще робити, самі лише історії розказувати?» Тут невідомий, що не зводив погляду з шатена, пробурмотів: «А ви хто такий? Звідки ви тут, власне, взялися? Чого ви лізете в його справи?» — «Так розповідав він вам про Цанновича чи ні? Розповідав! Мій шваґер Наум постійно скрізь вештається і розказує небилиці, а самому собі зарадити не може». — «А я тебе не гукав на підмогу. Хіба не бачиш, що людині кепсько, ти, поганцю?» — «Може й кепсько, то шо? Тобі шо, Бог доручив за ним наглядати? Ти подиви на нього, Бог тільки на тебе й чекав! Так наче він сам не розбереться». — «От поганець». — «Тримайтесь від нього подалі, чуєте! Напевне, він вам тут нарозказував, як поталанило в цьому світі Цанновичу й ще бозна-кому?» — «Може, підеш уже нарешті?» — «Ні, ви тільки послухайте цього дурисвіта! Який благодійник знайшовся. Ще й заговорює зі мною! Це що, твоя квартира? Що ти там ще наплів про свого Цанновича й про те, чому в нього можна повчитися? Чого це ти рабином у нас не став? Якось би вже прогодували тебе». — «Не треба мені вашої милости!» А шатен і собі: «А нам не треба дармоїдів, що чіпляються за фартух. А він вам розказав, як тому Цанновичу велося після всього, під кінець?» — «Заразо ти, поганцю!» — «То розказав він вам, га?» Недавній в'язень втомлено закліпав очима, позираючи на рудого, який, погрожуючи кулаком, рушив до дверей, і пробурчав йому услід: «Гей, ви, та не тікайте, чого ви так переймаєтеся, хай собі патякає».

Тоді вже шатен збуджено заговорив, звертаючись то до незнайомця, то до рудого, сильно жестикулюючи, соваючись на стільці, цмокаючи язиком, смикаючи головою й щомиті мінячись на лиці: «Та він людям голову морочить. Хай розкаже вам, чим усе скінчилося з тим Цанновичам Штефаном. Еге ж, він не розкаже. А чого? Чого, питається?» — «Бо ти поганець, Елізере!» — «Та вже кращий за тебе. А того не розказує [шатен з огидою здійняв руки й вирячив очі], бо його Цанновича вигнали з Флоренції, як злодія. Чого? А того, що його там нарешті розкусили!» Рудий став перед ним із загрозливим виглядом, але шатен лише махнув рукою. «Тепер я розказую! Він писав листи різним можновладним князям, такому князю надходить багато листів, з почерку не вгадаєш, що за один їх писав. Тож той Штефан надувся від пихи й подався у Брюссель як принц Албанський і вліз у високу політику. То йому таке злий янгол нашептав. Звернувся до уряду, цей шмаркач Штефан Цаннович, і пропонує для війни — не знаю вже з ким — сто тисяч війська чи навіть усі двісті, то не важливо, уряд пише йому чемного листа: красно дякуємо, в сумнівні ґешефти ми не вступаємо. І знову злий янгол шепнув тому Штефанові: «Візьми, каже, цей папір і спробуй отримати під нього грошей!» А той папір надійшов йому від міністра на таку адресу: «Його Високошляхетності, найсвітлішому принцу Албанському». Грошей йому таки дали, але тут шахраю і настав кінець. А скільки ж йому було років? Тридцять, і більше тому чоловікові не судилося прожити — така була кара за його постійне крутійство. Повернути гроші він не міг, тож на нього подали в суд у Брюсселі, а тоді все й випливло. Оце твій герой, Науме! А про його ганебну смерть у тюрмі ти розказав, коли він собі вени перерізав? А коли він помер, — отаке файне життя, й така сама файна смерть, що й казати, — то прийшов кат, шкуродер з візком для падла, для здохлих псів, коней і котів, завдав на нього того Штефана Цанновича, вивіз його за місто, на звалище, туди, де шибениці стоять, скинув там і присипав сміттям». Чоловік у літньому плащі аж рота роззявив: «Що, правда?» [Що ж, скімлити може й хвора миша.] Рудий немов рахував кожне слово, яке викрикував його шваґер. Він завмер перед шатеном з піднятим указівним пальцем просто біля його обличчя, так ніби чекав на свою репліку. Тепер він тицьнув його пальцем у груди й сплюнув перед ним на підлогу: «Тьху, тьху! Ось тобі! Так ось ти який! А ще мій шваґер!» Шатен відскочив до вікна: «А тепер скажи, що це не так!»

І червоний мур зник. Лишилася маленька кімната з висячою лампою, по якій шмигляли два євреї, шатен і рудий, в чорних оксамитових капелюхах, і сварилися між собою. Колишній в'язень кинувся до свого приятеля, до рудого: «Послухайте-но, це правда, що він розказував про того чоловіка, як він засипався і його потім убили?»

Шатен вигукнув: «Убили?! Хіба я казав «убили»? Він сам себе вбив». А рудий на це:

«Отже, сам себе і вбив». А колишній в'язень: «І що ж зробили ті, інші?» — «Хто це ті?» — «Ну, мали ж там бути ще такі, як Штефан? Не всі ж були міністрами, шкуродерами, банкірами». Рудий і шатен перезирнулися. Рудий сказав: «А що вони мали робити? Дивилися на все це».

Чоловік, що недавно вийшов з в'язниці, здоровань у жовтому літньому плащі, підвівся з канапи, підняв капелюха, струсив з нього порох і поклав на стіл, так і не промовивши ні слова, розгорнув поли плаща, розстебнув камізельку й тільки тоді сказав: «Бач, які штани? Отакий я був товстий, а тепер два кулаки влазять, а все з голодухи. Куди що й поділося! Був кендюх — і загув. Отак нищать людину, коли вона поводиться не так, як слід. Не думаю, що іншим було краще. Ні, не думаю. Просто з глузду хочуть людину звести». Шатен шепнув рудому: «От тобі й маєш!» — «Що маю?» — «З тюрми він, ясно?» — «Ну то й що?» — «А потім кажуть тобі: ти звільнений, давай назад, знову в багно, і це те саме багно, що й до цього. Тут уже не до сміху. — Він знову застебнув свою камізельку. — Самі ж розказували, що вони виробляють. Витягають мертвого з кутка, приходить якийсь гад із собачим візком і кидає на нього людину, яка наклала на себе руки, от така скотиняка, шкода, що не можна прибити його на місці за те, що так знущається над людиною, хай би якою вона була». — «Що вже тут скажеш?» — скрушно відповів рудий. «Хіба ми вже ніхто, коли один раз оступилися? Всі можуть знову стати на ноги, всі, хто сидів, байдуже, що вони зробили раніше». [Про що шкодувати? Треба вирватися на свіже повітря! Рубати з плеча! А тоді все залишиться позаду, все мине — і страх, і таке інше.] «Та я ж тільки хтів показати вам, що не треба слухати всього того, що каже мій шваґер. Часом не можна мати всього, чого хочеш, часом усе йде геть по-іншому». — «Нема ніякої справедливости, коли ото когось викидають на смітник, як здохлого пса, та ще й сміттям присипають, і таке робити з небіжчиком? Тьху! От чорт! Ну, тепер я піду від вас. Дай п'ять на прощання! Бачу, що ви мені добра бажаєте, і ви теж [він тисне рудому руку]. Звати мене Біберкопф, Франц! Дякую, що прихистили мене. А то у дворі в мене вже зовсім дах поїхав, та що було, те загуло».

Обоє євреїв тисли йому руку й усміхалися. Рудий аж сяяв і довго стискав його правицю: «Вам справді вже краще? Буду радий, коли знайдете час і якось заскочите на гостину». — «Красно дякую, та якось заскочу, час знайдеться, от тільки грошви нема. Моє вітання отому старому панові, що був тут. Ну в нього й сила в руках, скажіть, він що, раніше різником працював? От ще поправлю швиденько килимок, а то геть перекосився. Та нічого, я сам усе поправлю. А ще стіл… Ось так?» Поправляючи килимок, він сів навпочіпки й посміхався знизу до рудого: «Ось тут на підлозі ми з вами сиділи й ляси точили. Не знайшли кращого місця, ви вже вибачайте».

Гостя провели до дверей, а рудий усе ще непокоївся: «Ви справді сам дійдете?» Шатен штурхнув його в бік. «Та помовч уже, якось дасть собі раду». Недавній в'язень випростався, труснув головою, руками розгріб перед собою повітря [на свіже повітря треба, свіже повітря, чого ще потрібно] й промовив: «Не беріть собі в голову. Не переживайте, я можу йти. Ви ж розказували про ноги й про очі. У мене вони ще є. Ще ніхто не одібрав. Гарного вам ранку, панове».

І він пішов через вузький завалений мотлохом двір, а двоє дивилися йому вслід зі сходів. Капелюха він насунув на очі й, переступаючи через калюжу розлитого бензину, пробурмотів: «Що за трійло! От коньяку би! Хто підлізе під руку, так одразу й загребе. І де тут коньяк наливають?»

На біржі затишшя, згодом сильне падіння акцій, Гамбург у паніці, в Лондоні спад

Ішов дощ. Ліворуч на Мюнцштрасе моргали вивіски, то були кінотеатри. На розі не протиснутися, люди юрмилися біля паркану, за яким починався хід попід землю, трамвайні колії ніби висіли в повітрі, якраз повільно пройшов один трамвай. Ти диви, будують метро, отже, в Берліні має бути робота. А ось іще одне кіно. Дітям до сімнадцяти вхід заборонений. На велетенському плакаті яскраво-червоний пан стоїть на сходах, а запаморочливої вроди дівчина обхопила його ноги, вона лежить на сходах, а він стоїть над нею із зухвалим виразом обличчя. Внизу написано: «Без батьків, доля сироти в 6 актах»[13]. О, так, охоче подивлюся. Оркестріон гримів литаврами. Вхід 60 пфеніґів.

Якийсь чоловік заговорив до касирки: «Фройляйн, чи не буде знижки для старого резервіста з порожнім шлунком?» — «Ні, тільки для дітей до п'яти місяців із соскою». — «Все ясно. Якраз наш вік. Немовлята в кредит». — «Ну гаразд, з вас п'ятдесят. Проходьте». За ним пробирається молодик, худенький, із хустинкою на шиї: «Фройляйн, а можна безплатно зайти?» — «Ще чого! Хай тебе мама на горщик посадить». — «Так що, можна пройти?» — «Куди?» — «В кіно». — «Тут тобі не кіно». — «Хіба це не тут кіно?» Касирка через віконечко гукає швейцара, що стоїть на дверях: «Максе, йди-но сюди. Тут один хоче знати, чи тут часом не кіно. Грошей в нього нема. Покажи йому, що тут таке». — «Хочете знати, що тут таке, юначе? А цього ви не помітили? Тут каса соціальних виплат для бідних, відділ на Мюнцштрасе». Він відтіснив худого від каси й показав йому кулака: «Дивись мені, можу просто зараз виплатити!»

Франц протиснувся досередини. Якраз була перерва. Довге приміщення забите народом, дев'яносто відсотків — чоловіки в шапках, і не збираються їх знімати. Під стелею три завішані червоним лампочки. На передньому плані — жовтий рояль з паками нот. Оркестріон гримить без упину. Потім стало темно, й почався фільм. Одній пастушці, що випасала гусей, вирішили дати освіту, а чого, неясно, напевно — середина фільму. Вона сякається в руку, при всіх на сходах чеше собі задницю, в залі всі регочуть. Коли навколо нього всі зареготали, Франца охопило дивне почуття. Всі тут вільні, сидять, розважаються, ніхто їм не указ, просто чудово, і я між ними! Фільм ішов далі. Красень-барон мав коханку, вона задирала високо ноги, коли лягала в гамак. Була в спідньому! Ну і ну! Чого тільки не виробляють з тим брудним дівчиськом, вона ще й тарілки язиком повилизувала. Знову забігала на екрані та, що зі стрункими ногами. Барон її кинув, а вона випала з гамака й полетіла у траву, довго лежала там. Франц уп'ялив баньки в екран; уже з'явився новий кадр, а в нього перед очима все ще була та, що випала з гамака. Він поворушив язиком у пересохлому роті — Боже, що то було! А коли якийсь парубок, коханий гусятниці, обійняв цю кралечку, Франца аж у жар кинуло, так ніби він сам її обіймав. Усе це ринуло з екрана на нього, і йому аж дух перехопило.

Дівка! [Бувають не тільки неприємності й страх. І що то за нісенітниці? А от свіже повітря, людина, дівка, о!] Як він про це раніше не подумав! Отак стоїш у камері перед заґратованим віконцем і виглядаєш у двір. Часом пройдуть жінки — на побачення або дітей привели, а може, начальнику квартиру прибрати. А в'язні як один кидаються до вікон і товпляться, дивляться, пожирають очима кожну. До одного наглядача на два тижні з Еберсвальде приїхала в гості дружина, вона даремно час не гаяла, на роботі її чоловік все клював носом від утоми й ледве волочив ноги.

Франц знову опинився на вулиці, стояв під дощем. Ну, і що нам тепер робити? Я вільний. Жінку мені треба, ось що! Яка це радість, яке гарне життя на волі! Аби тільки зіп'ястися на ноги та йти вперед. Він пружинить ногами, він просто землі не чує. На розі Кайзер-Вільгельмштрасе за базарними візками якраз була одна, біля якої він зупинився, байдуже, яка вона, головне — жінка. Хай йому грець, ноги просто крижані зробилися. Він пішов з нею, до крови покусав нижню губу, так було йому млосно, якщо живе далеко, то не піду. Але то було поряд, лише перейти через Бюлоплац, потім — попри паркани, через під'їзд, шість сходинок униз. Вона обернулася до нього, промовила зі сміхом: «Слухай, та не спіши, звалився мені на голову». Щойно вона зачинила двері, як він обхопив її. «Гей, дай хоч парасольку скласти». А він стискав, м'яв, щипав її, терся об її пальто, ще навіть капелюха не встиг зняти, жінка спересердя кинула парасольку. «Чоловіче, пусти!» А він кректав, натужно й криво посміхаючись. «Та що таке? Ти мені одяг порвеш. Може, новий хочеш купити? Отож-бо! А нам так само нічого даром не дають». А він усе одно не відпускав її. «Та задушиш, йолопе! Сказився, чи шо!» Вона була товста й неповоротка, маленька на зріст, він мусив спершу дати їй три марки, вона сховала гроші в комод, старанно крутнула ключ і сховала його до кишені. А він усе пас її очима: «Це тому, що я кілька рочків відмотав, товстушко. Там, у Теґелі, розумієш!» — «Де?» — «У Теґелі. Дійшло?» Пухка жіночка розреготалася. Почала згори розстібати блузку. Двоє дітей королівських одне одного міцно любили…[14] Коли пес із ковбасою через ринву скаче…[15] Вона обхопила його, притисла до себе. Ціпонька, ціп-ціп-ціп-ціп-ц-і-і-і-і-п, ціпонька, ціп-ціп-ціп-ціп-ц-і-і-і-і-п. Невдовзі на лобі в нього виступили великі краплини поту, він застогнав.

«Та чого ти стогнеш?» — «А що там за чоловік бігає за стіною?» — «Та це не чоловік. То моя хазяйка». — «А шо вона там робе?» — «Ну шо робе? Кухня там у неї». — «А, ось воно шо! Але якого біса вона там бігає взад-уперед? Якого біса бігати? Терпіти не можу такого». — «Ну добре, добре, за'аз піду до неї й скажу». Ну й пітний трапився чоловік, ну й тип, скоріше б спровадити його. Вона постукала в сусідні двері. «Пані Прізе, можна, шоб кілька хвилин було тихо? Мені тут треба з 'дним паном поговорити, важлива справа».

Ось так, тепер усе гаразд. Вітчизно, спокій зберігай[16]. Ходи сюди, серденько, але скоро я випхну тебе за двері.

Вона думала, поклавши голову на подушку: на жовті напівчеревики можна нові підметки набити, новий наречений Кітті зробить це за дві марки, якщо вона не матиме нічого проти, я його в неї не вкраду, а ще він міг би перефарбувати їх у брунатний колір, щоб пасували до коричневої блузки, вона вже, звичайно, добряче приношена, більше годиться як накривка для кавника, щоб кава не вистигала, треба на ній стрічки підпрасувати, піду до пані Прізе, грубка в неї ще не загасла, цікаво, що там вона готує. Вона принюхалася. Смажені оселедці. А в нього у голові крутилися якісь віршики, годі зрозуміти: суп готуєш, панно Штайн, і мені дай ложку, макарони, панно Штайн, дай-но макаронів. Цей униз, а цей угору, порахуємо всіх скоро. Він голосно застогнав: «Напевне, я тобі гидкий?» — «Та чого це раптом, ану ходи сюди, я завжди повна кохання». Він відкинувся в ліжку, закректав, застогнав. Вона потерла собі шию: «Ну й сміхота! Полежи собі тихенько. Ти мені не заважаєш». Вона засміялася, випростала руки, потягуючись, потім спустила на підлогу ноги в панчохах: «Вибач, я тут ні при чому!»

Бігом на вулицю! На свіже повітря! А дощ і досі йде. Що за біда? Та просто треба іншу взяти. А спершу виспатися. Франце, що з тобою таке?

Сексуальна потенція виникає завдяки взаємодії, по-перше, системи залоз внутрішньої секреції, по-друге, нервової системи, по-третє, статевих органів. Відповідальними за потенцію є такі залози: гіпофіз, щитовидна залоза, наднирковиці, простата, сім'яні пухирці та придатки яєчника. Проте вирішальне значення для всієї системи має статева залоза. Речовина, яку вона виробляє, запускає в дію весь статевий апарат — від кори головного мозку до статевих органів. Еротичне враження призводить до напруження в корі головного мозку, еротичне збудження передається до регулюючого центру проміжного мозку, а звідти — до вегетативної нервової системи. Проте, виходячи за межі головного мозку, це збудження мусить пройти через гальмівні механізми переважно психічного характеру, такі як моральні застереження, брак певности в самому собі, острах зганьбитися, заразитися венеричними хворобами, небажання мати дітей тощо. Всі ці чинники відіграють велику роль.

А ввечері непогано було б повештатися Ельзасерштграсе. Та нема тут чого вагатися, хлопче, не треба прикидатися втомленим. «Скільки за задоволення, фройляйн?» Чорненька, гарна, стегна, як хрумкий бублик. Коли дівка хлопця має, його любить і кохає…[17] «Який ти веселий, любчику! Одержав спадок?» — «А ти що думала! Можеш заробити понад те ще талер». — «Чом би й ні!» Та все одно йому якось боязко.

А потім у її кімнаті, квіти за шторою, чиста така кімнатка, затишна, у дівчини був навіть грамофон, вона щось наспівує, в панчохах зі синтетичного волокна від Бамберґа, блузку зняла, очі чорні, як ніч: «А взагалі я співачка. І знаєш, де я співаю? Та де завгодно. Тільки зараз я без ангажементу. Ходжу по кнайпах, які пристойніше виглядають, й напитую роботу. А потім, у мене є свій коник, власний номер — справжній. Ой, не лоскочись!» — «Та давай уже». — «Ні. Забери руки, ти мені все зіпсуєш. Мій номер полягає в тому, що у кнайпі я влаштовую аукціон, чекаю, поки хтось кине монету в тарілочку. Хто має гроші, може мене поцілувати. Еге ж спритно? Просто в кнайпі. Не менше п'ятдесяти пфеніґів. І платять, а що? Ти також можеш. Ось тут, у плече». Вона одягає чоловічий циліндр і — руки в боки — крякає просто в обличчя, погойдуючи стегнами: «Теодоре, про що ти думáв, коли вчора мене обіймав? Теодоре, що мав на меті, як вечерять зі мною хотів?[18]»

А коли сіла до нього на коліна й взяла до свого дзьобика сигарету, яку вправно дістала з кишені його камізельки, то віддано подивилася йому в очі, ласкаво потерлася вушком об його вухо й протуркотіла: «А журба за рідним домом, як вона сердечко крає… Все довкруг таке холодне, в чужині тепла немає[19]». Вона наспівує і лягає на канапу. Пахкає димом, гладить його волосся, наспівує і сміється.

Краплі поту в нього на чолі! Знову страх! Нараз голова наче кудись провалюється. Бом — удар дзвону, вставати, п’ята тридцять — підйом, бом, бом — швиденько почистити куртку, сам начальник переклик проводить, та ні, не сьогодні. Мене скоро випустять. Тс! Сьогодні вночі один дав драла, мотузка ще досі перекинута через зовнішній мур, там ходять з поліцейськими вівчарками. Він стогне, підводить голову — перед ним дівчина, її підборіддя, шия. Як би вибратися з цієї тюрми? Вони не випустять. Я ще досі не вийшов. Вона пускає йому збоку сині колечка диму, хихоче: «Який ти милий, давай наллю тобі чарчину «Мампе»[20], лише тридцять пфеніґів». Але він і далі лежав і не ворушився: «Нащо мені те «Мампе»? Через них згаяв стільки часу. От сидів я в Теґелі, а за що, питається? Спершу в пруському війську в окопах, а потім — Теґель. Яка тепер з мене людина!» — «Та ну! Ти ж не будеш у мене рюмсати? Ану розтули дзьобика, великий дядечко хоче питоньки. У нас тут жарти, тут розважаються, сміються, від вечора й до ночі». — «І за все це — така гидота! Та вже краще зразу горлянку перерізали б, паскуди! Могли б і мене кинути на смітник». — «Ану, великий дядечку, ще «Мампе». Щось не так? Краще ти до «Мампе» йди, там врятують від біди!»

«Це ж треба, раніше дівки бігали за мною, як вівці, а мені на них тоді й плювати не хотілося. А ось тепер лежиш, як колода». Вона піднімає ще одну цигарку, яка викотилася в нього з кишені на долівку: «Лишилось хіба до поліцая тобі піти й поскаржитися». — «Та я вже йду». Він шукає підтяжки. Не промовляє ні слова й навіть не дивиться на дівчину. А та шалапутка курить і посмішкується, зиркає на нього й потай ногою заштовхує цигарки під канапу. А він — за свій капелюх і до сходів, і на номері 68-му до Александерплац, там сів у шинку й уп'явся поглядом у склянку зі світлим пивом.

Тестифортан, патент № 365695, засіб від статевого безсилля, розроблений санітарним радником доктором Маґнусом Гіршфельдом та доктором Бернгардом Шапіро, Інститут сексуальних досліджень, Берлін. Головними причинами імпотенції є такі: а) недостатнє напруження через дисфункцію залоз внутрішньої секреції; б) надто сильний опір через надмірні гальмівні чинники психічного характеру або виснаження ерекційного центру. Час, коли імпотент буде здатний зробити нову спробу, може бути визначений індивідуально, відповідно до перебігу розладу. Пауза в статевих стосунках часто може бути дуже корисною.

Наївся від пуза, виспався, й наступного дня на вулиці думає собі: «Оцю я хотів би, і цю також». Але не підходить до жодної. І та, у вітрині, яка пухкенька лялечка, нам би така підійшла, але ні до кого не буду підходити. І знову зависає в кнайпі й нікому не дивиться в очі, знову дудлить і наїдається від пуза. От тепер буду цілими днями тільки жерти, заливатися й спати, моєму життю вже кінець! Кінець — та й усе!

Перемога по всьому фронту! Франц Біберкопф купує теляче філе

А в середу, на третій день, він одягає сурдут. Хто у всьому винний? Звісно, їда! А хто ж іще? Тій падлюці він тоді всі ребра поламав, тому й потрапив за ґрати. Хоч і померла, сволота, а таки добилася свого, а я знову тут. Плаче й біжить холодною вулицею. Куди? Туди, де вона з ним жила, у її сестри. Через Інваліденштрасе, повернути на Акерштрасе, і в будинок, другий двір. Так наче не було тюрми, не було бесіди з євреєм на Драґонерштрасе. Де ця курва, вона в усьому винна. Отак ішов, куди ноги несуть, а прийшов, куди треба. Смикнулося обличчя, затремтіли пальці, ось зайдемо сюди, румер ді бумер ді кікер ді нель, румер ді бумер ді кікер ді нель, румер ді бумер[21].

Дзінь-дзінь! «Хто там?» — «Я». — «Хто?» — «Та відчиняй!» — «Боже, це ти, Франце?» — «Та відчиняй уже!» Румер ді бумер ді кікер ді нель. Румер. Якась нитка на язиці, треба сплюнути. Він стоїть у коридорі, вона зачиняє за ним вхідні двері. «Чого тобі треба у нас? А що, як хтось бачив тебе на сходах?» — «І що з того! Та ну їх. Добриранок!» Й, не питаючись, іде ліворуч у кімнату. Румер ді бумер. Клята нитка ніяк від язика не відчепиться. Торкнув пальцем кінчик язика — нічого там нема, просто якесь дурнувате відчуття в роті. Отже, ось ця кімната: канапа зі спинкою, на стіні висить старий кайзер, французик у червоних штанях подає йому шпагу, мовляв, здаюся[22]. «Чого тобі тут треба, Франце? Ти, часом, не здурів?» — «Сяду-но я ліпше». Здаюся, здаюся, але кайзер вертає йому шпагу, так уже заведено. «Послухай, якщо ти зараз же не підеш звідси, я покличу на допомогу, погукаю поліцію!» — «Чого це?» Румер ді бумер, така довга дорога, раз прийшов, то посиджу. «Так тебе що, випустили?» — «Відсидів своє». Вирячився на неї, підводиться: «Вони мене випустили, я й прийшов». Ну, випустити, то випустили, але яким! Яким, він хоче розказати, натомість жує свою нитку, сурма розбита, все скінчилось, він тремтить і не може навіть розплакатись, тільки дивиться на її руку. «Та що з тобою, Франце! Що сталося?»

О, там є гори, що стоять справіку, не одне військо проходило через них з гарматами, там є острови, де сила-силенна людей, все процвітає, добротні магазини, солідні банки, надійні підприємства, танцклуби, борделі, імпорт, експорт, соціальне питання, і ось одного чудового дня: р-р-р-р-р-р, р-р-р-р-р-р, то не канонерка, воно вибухає зсередини! Земля дає тріщину.

Соловейку, соловейку, як же гарно ти співаєш[23]… Кораблі злетять у небо, а птахи впадуть додолу. «Франце, я закричу, ану відпусти. Зараз Карл прийде, він має з'явитися з хвилини на хвилину. З Ідою ти також так почав».

Скільки вартує жінка між друзями? Лондонський суд виніс у справі капітана Бейкона рішення про розірвання шлюбу через адюльтер дружини позивача з його товаришем по службі капітаном Фарбером й присудив відшкодувати збитки позивачеві в сумі 750 фунтів стерлінгів. Очевидно, капітан не надто високо цінував свою дружину, яка незабаром збирається вийти заміж за свого коханця.

О, там є гори, що незворушно стоять тисячоліттями, не одне військо проходило через них з гарматами й слонами, і що робити, коли вони раптом починають підстрибувати, гоп-гоп, бо під ними починається: р-р-р-р-р-р-румм. І тоді вже нема що казати, тоді вже нічого не вдієш. Мінна не може вивільнити своєї руки, і його очі просто перед її очима. Його чоловічим обличчям ніби пролягла колія, зараз по ній мчить кур'єрський потяг, Берлін — Гамбург-Альтона[24], відправлення о 18:05, прибуття — о 21:40, весь шлях — три години 35 хвилин; тут уже нічого не вдієш, чоловічі руки — як із заліза, зі справжнього заліза. Я волатиму про допомогу. Вона кричить. І вже лежить на килимку. Його щетинисті щоки торкнулися її щік, його губи шукають її губи, вона намагається вивернутись. «Боже, Франце, зглянься, Франце!» І раптом вона все збагнула.

Тепер вона знає, вона ж сестра Іди, ось так часом він дивився на Іду. У нього в руках Іда, це вона, тому він так міцно заплющив очі й аж світиться від щастя. Так ніби й не він вчиняв жахливі бійки, влаштовував нічні гульбища, так ніби й не було в'язниці. А був Трепто[25], [26], «Райський садочок» з діамантовими феєрверками, де він і зустрівся з нею, маленькою швачкою, а потім провів її додому, вона виграла порцелянову вазу в грі в кості, перед вхідними дверима з її ключем у руках він тоді вперше її поцілував, а вона стала навшпиньки, на ній були парусинові туфельки, а в нього ключі випали з рук, і після того він уже не міг від неї відірватися. Ото був колишній, славний Франц Біберкопф.

А тепер він знову вдихає запах її шиї, ця шкіра, цей аромат, голова йде обертом, до чого це все приведе? А вона, сестра, як дивно вона почувається. Це від його обличчя, від того, як він на ній лежить, притиснувши її, а вона поступається, ще чинить опір, але з нею ніби відбувається якась метаморфоза, її обличчя розслабилося, її руки вже не відштовхують його, безвільними стали її вуста. Чоловік не каже ні слова, а її губи піддаються, піддаються, піддаються йому, вона розм'якла, ніби у ванні, роби зі мною, що хочеш, вона розтікається, як вода, нехай вже буде, давай, я все розумію, я для тебе також люба.

Зачарування, дрож. Золоті рибки ряхтять в акваріумі. Вся кімната виблискує, це вже не Акерштрасе, не дім, жодної сили тяжіння, жодної відцентрової сили. Зникло, пропало, розтануло відхилення червоних променів в силовому полі Сонця, немає ні кінетичної теорії газів, ні теорії перетворення теплоти в роботу, ні електричних коливань, ні електромагнітної індукції, ні щільности металів, рідин та неметалічних твердих тіл.

Вона лежала на долівці, кидалася з боку в бік. Він сміявся й, випроставшись, промовив: «То задуши мене, якщо сили вистачить, я не ворушитимусь». — «А ти таки заслужив на це». Він повільно підвівся, засміявся й закружляв кімнатою від щастя, захоплення й блаженства. Сурми гудуть, гусари, вперед, алілуя![27] Франц Біберкопф повернувся! Франца звільнили! Франц Біберкопф вільний! Підтягнувши штани, він переступав з ноги на ногу. Вона сіла на стілець й почала пхикати: «Я все розкажу чоловікові, розкажу Карлу, їм треба було тебе ще потримати років з чотири». — «Скажи йому, Мінно, скажи, не соромся!» — «От і скажу, а зараз піду за поліцаями!» — «Мінно, Міннакен, та шо ти ка'еш, я такий радий, я знову став людиною, розумі'ш, Міннакен?» — «Боже, та ти здурів, тобі там у Теґелі добре мізки вправили». — «А попити є в тебе? Кавички чи мо' чогось іншого?» — «А хто заплатить мені за фартушок, диви, весь подертий». — «Певно, що Франц, Франц знову ожив. Франц знову тут!» — «Ану бери капелюха й вимітайся звідси! Якщо він тебе заскочить, а в мене ще й синець під оком! І гляди мені, щоб я тебе більше тут не бачила!» — «Адью, Мінно».

Та наступного ранку він уже знову тут, ще й з невеликим пакунком. Вона не хотіла його впускати, та він уставив ногу в шпарину: «Іди своєю дорогою, Франце, я ж тобі вже казала!» — «Мінно, та це ж тільки фартушки». — «Які ще фартушки?» — «Можеш собі вибрати». — «Та крадені ж, напевне, залиш краще собі». — «Та не крадені. Відчини-но двері!» — «Слухай, сусіди побачать, іди собі геть!» — «Мінно, відчиняй!»

Вона таки відчинила, він кинув пакунок на стіл, та оскільки в кімнату жінка заходити не хотіла, а стояла при вході з мітлою в руці, він сам ускочив досередини. «Яка радість, Мінно! Я цілий день так тішуся. А вночі ти мені наснилася». Він розгорнув на столі пакунок, вона підійшла ближче, вибрала три фартушки, але залишалася непохитною. Він ухопив її за руку й міцно тримав, та вона вирвалася, знову стала з мітлою й стала його підганяти: «Хутко вимітайся звідси». З порога він помахав їй рукою: «До побачення, Міннакен!» Держаком мітли вона захряснула двері.

Через тиждень він знову стояв перед її дверима. «Я хотів оце лише взнати, як там із твоїм оком». — «Усе гаразд, а тобі нíчого тут робити!» Він став здоровішим, мав на собі синє зимове пальто, на голові — коричневий високий капелюх.

«Оце хотів тобі показатися, ну, як я тепер виглядаю?» — «А мені хіба не однаково?» — «Ну пусти, почастуй хоч горнятком кави». Тут на сходах почулися кроки, спускався хтось із сусідів, приступками пострибав дитячий м'ячик, Мінна з переляку прочинила двері й затягла Франца досередини. «Постій тут… Це Лумке, сусіди згори, так, а тепер можеш собі йти». — «Ну бодай одне горнятко! Хіба тобі шкода для мене ковточка кави?» — «Та хіба ти за цим прийшов? Напевне, вже найшов собі іншу, раз так вирядився». — «Хоч горняточко?» — «Просто біда з тобою!» Отак стояла вона біля вішалки в передпокої, а він благально дивився на неї; вона похитала головою, піднесла до обличчя гарний новий фартушок, сховала в ньому обличчя й розплакалася. «Слухай, ти вже замучив мене!» — «Та що ж таке?» — «Карл не повірив мені про синець під оком. Питав, як я могла так вдаритися об шафу. Казав, щоб показала йому, як то було. Але ж через шафу таки можна набити синця, коли дверцята відчинені. Хай би сам спробував. Не знаю чому, але він мені не повірив». — «Щось мені невтямки, Мінно, чому ж це?» — «Може тому, що в мене ще й подряпини тут, на шиї. Я їх спершу не помітила. І що тут сказати, коли тобі на них показують, а ти дивишся у дзеркало й не знаєш, звідки вони взялися». — «Хе, то що, хіба людина не може щось роздряпати, коли свербить, приміром? Чого це твій Карл так присікується до тебе? Я б його швидко привів до тями». — «А тут ще ти постійно приходиш. Оті Лумке тебе, напевне, помітили». — «Та хай вони не дуже заносяться!» — «Ой, іди вже, Франце, й більше не приходь, а то буде мені халепа». — «А що, він і про фартушки питався?» — «Та я вже давно хотіла собі купити кілька штук». — «Ну, то я піду, Мінно!»

Він обійняв її за шию, вона не стала пручатися. Потім, коли він усе ще не відпускав її, хоча й не притискав до себе, вона відчула, що він пестить її рукою, й здивовано зиркнула на нього: «Ну йди вже, Франце». Він ніжно потяг її в кімнату, вона не опиралася, а крок за кроком ішла за ним: «Франце, знову все спочатку?» — «Чому ж це, я просто хочу посидіти з тобою в кімнаті».

Так вони мирно сиділи якийсь час на канапі й балакали. Потім він пішов. Вона провела його до дверей. «Більше не приходь, Франце», — заплакала вона й притулилася головою до його плеча. «А хай йому біс, Мінно, що ти робиш з чоловіком! Чого ж це я не маю більше приходити? Але якщо не хочеш, то більше не прийду!» Вона тримала його за руку: «Ні, Франце, більше не приходь». Він прочинив двері, а вона й досі тримала його руку, міцно її стискаючи. Він уже переступив поріг, а вона все ще тримала його за руку. Потім таки пустила, нечутно й швидко зачинила двері. На вулиці неподалік він купив два шматки телячого філе й відіслав їй нагору.

А тепер Франц божиться передусім світом і перед собою, що залишиться порядною людиною в Берліні, з грошима або без них

У Берліні він уже досить твердо стояв на ногах — продав свої меблі зі старої квартири, трохи грошей мав з Теґеля, його господиня та друг Мек трохи йому позичили, — й тут він зазнав добрячого удару. Та згодом виявилося, що то були дрібниці. Одного доволі погідного ранку він побачив на столі якогось жовтого папірця — то був офіційний лист, віддрукований на друкарській машинці:

Голова міського управління поліції, 5-й відділ, дата, вихідний номер.

Нагально просимо при будь-яких заявах у зв’язку з даною справою посилатися на вищезазначений реєстраційний номер. Згідно з наданими мені документами Ви відбували покарання за погрози, образу дією та завдання тілесних ушкоджень з летальними наслідками й, відповідно, є особою, що несе загрозу громадській безпеці та суспільній моралі. З огляду на вищесказане й на підставі повноважень, наданих мені § 2 закону від 31 грудня 1842 року та § 3 закону про свободу пересування від 1 листопада 1867 року, а також законами від 12 червня 1889 року та 13 червня 1900 року, постановляю заборонити Вам в адміністративному порядку проживання в Берліні, а також у Шарлотенбурзі, Нойкельні, Берліні-Шенеберзі, Вільмерсдорфі, Ліхтенберзі та Штралау, а також в адміністративних районах Берлін-Фріденау, Штарґендорф, Темпельгоф, Бриц, Трепто, Райнікендорф, Вайсензее, Панко та Берлін-Теґель, у зв'язку з чим пропоную протягом 14 днів покинути район, в якому проживання Вам заборонене, і попереджаю, що в разі, якщо буде виявлено, що після зазначеного терміну Ви й надалі проживаєте в районі, проживання в якому Вам заборонено, або ж повернетеся в такий район, то на підставі § 132 розділу 2 закону про загальні повноваження земельної адміністрації від 30 липня Q II Е 1883 року на Вас буде накладено грошовий штраф у розмірі 100 марок (перше правопорушення) або ж у випадку неплатоспроможности — взяття під варту на термін 10 діб. Водночас звертаю Вашу увагу на те, що у випадку, коли ви оберете своїм місцем проживання один з названих нижче населених пунктів біля Берліна, а саме Потсдам, Шпандау, Фрідріхсфельде, Карлсгорст, Фрідріхсгаґен, Обершеневайде, а також Вульгайде, Фіхтенау, Рансдорф, Каро, Бух, Фронау, Кепенік, Ланквіц, Штеґліц, Целендорф, Тельто, Далем, Ваннзее, Кляйн-Ґлініке, Новавес, Нойєндорф, Айхе, Борнім та Борниггедт, то Вас буде вислано зі зазначених населених пунктів в адміністративному порядку. Підпис. Печатка. Форма № 968 а.

Він несамохіть здригнувся. Та, на щастя, був один гарний заклад біля міської залізниці, на Ґрунерштрасе, 1, біля Алекса[28], Управління з догляду за колишніми ув'язненими. Там подивилися на Франца, розпитали про те й про се, підписали папірець, мовляв, пан Франц Біберкопф перебуває під нашим наглядом. Сказали, що поцікавляться, чи він десь працює, й що йому слід щомісяця з'являтися до них. І готово. Все, на цьому крапка й кінець.

Забуто страх, забуто Теґель і червоний мур, і стогони, й все інше, а тепер хай усе йде до біса, починаймо нове життя, Франц Біберкопф повернувся, прусси щасливі й вигукують ура!

Після цього випадку він ще цілий місяць набивав собі кендюха м'ясом, картоплею та пивом, якось зайшов До євреїв на Драґонерштрасе, щоб подякувати. Наум та Елізер знову сперечалися. Вони його одразу не впізнали, коли він увійшов, весь такий виряджений, ситий та пропахлий коньяком, і, поштиво прикриваючи капелюхом уста, пошепки запитав, чи ще й досі хворіють внуки старого пана. У шинку на розі, куди він їх потяг, вони поцікавилися в нього, якими він займається ґешефтами. «Які ґешефти? Та не займаюся я жодними ґешефтами. У нас усе йде саме по собі». — «А звідки тоді у вас гроші?» — «Так, дещо залишилося. Раніше наскладав потроху». Він з хитрим виглядом штовхнув Наума під бік і, роздувши ніздрі, промовив з таємничим виглядом: «А пам'ятаєте, як ви мені про Цанновича розповідали? Ото був хлоп! Файний! Потім вони його, щоправда, прикандичили. Чого ви тільки не знаєте. Хотілось би й мені ось так, ходити собі як принц, ще й вчитися в університеті. Та ні, вчитися ми не будемо. Може, краще одружимося». — «Щасти!» — «Так тоді приходьте, буде що їсти-пити».

Рудий Наум роздивлявся його й чесав підборіддя: «От послухайте, розкажу вам ще одну історію. В одного чоловіка був м'яч, знаєте, такий маленький, дитячий, але не ґумовий, а з целулоїду, прозорий, а всередині свинцеві дробинки. Діти можуть таким м'ячиком торохтіти, а також кидати його. Взяв цей чоловік м'яч, кинув і подумав: «У ньому дробинки, я можу кинути, і м'яч далі не покотиться, а залишиться якраз на тому самому місці, в яке я цілив. Та коли він кинув м'яча, той полетів не так, як він гадав, а підскочив ще раз і відкотився трохи вбік, десь на дві долоні. «Та облиш ти його, Науме, зі своїми історіями. Вони йому треба?» А товстун Франц: «І що сталося з м'ячем, чого це ви знову зчепилися? Помилуйтеся на цю парочку, пане господарю, відколи їх знаю, вони тільки те й роблять, що сваряться». — «Людей треба сприймати такими, які вони є. А сваритися — корисно для печінки». А рудий: «Ось що я вам хочу сказати, я вас бачив на вулиці, бачив у дворі й чув, як ви співали. Співаєте ви дуже гарно. Гарна ви людина. Та тільки не варто нариватися. Живіть собі спокійно. Будьте терплячі до цього світу. Хіба я знаю, що ви маєте в собі й що приготував вам Бог? Бачите-но, м'яч летить не так, як ви його кидаєте і як вам хочеться, наче й так, але не зовсім — він летить трішки далі, й, може, навіть не трішки, хтозна, а ще ледь убік».

Наш товстунець відкинув голову, сміючись, розпростер обійми й обійняв рудого: «Ви мастак до розповідей, справжній мастак. Франц має певний досвід. Франц знає життя. Франц знає собі ціну». — «Я лише хочу вам сказати, що ви так печально співали». — «Таки співав. Що було, то було. А тепер наша камізелька знову туго налазить. Мій м'яч летить як слід, розумієте? У мене ніхто не стоїть на шляху. Ну, бувайте, як дійде до весілля, то чекаю вас обох!»

Ось так цементник, а згодом вантажник меблів Франц Біберкопф, кремезний, неотесаний хлоп з відразливою зовнішністю, повернувся до Берліна і знову ходить цими вулицями, чоловік, за яким упадала гарненька дівчина з родини бляхаря, він зробив з неї повію і врешті під час бійки смертельно поранив. Тепер він заприсягся перед усім світом і перед собою, що буде порядним. І поки він мав гроші, залишався порядним. А потім гроші в нього скінчилися, і цього моменту він начебто тільки й чекав, щоб показати всім, що хлопець він хоч куди.

Книга друга

Отак ми щасливо доправили нашого хлопця до Берліна. Він дав слово чести, й постає питання, чи не закінчити нам на цьому. Кінцівка видається оптимістичною й без жодних підступів, та й уся оповідь ніби вже добігає кінця, ще й має велику перевагу лаконічности.

Проте цей Франц Біберкопф — то не якийсь перший-ліпший персонаж. Я викликав його до буття не заради забави, а для того, щоб пережити разом із ним його важке, правдиве й повчальне життя.

Франц Біберкопф переніс тяжке випробування, але тепер він почувається задоволений і стоїть, широко розставивши ноги, на берлінському ґрунті, й коли він каже, що хоче бути порядним, то можемо повірити йому, що він справді таким буде.

Ви ще побачите, як цілими тижнями він буде порядним, адже він дав слово. Але в певному сенсі то лише відстрочка.

Колись у раю жило двоє, Адам і Єва. Їх помістив туди Господь, який створив тварин і рослин, і небо, і землю. І раєм був чудовий сад Едемський. Росли в ньому квіти й дерева, бавилися звірі, ніхто не знущався з іншого. Сонце сходило й заходило, і місяць — так само, тож у раю цілісінький день панувала сама лише радість.

Так радісно хочемо почати й ми. Нумо співати й при цьому рухатися: ручками — заплескали, ніжками — затупотіли, раз туди, а раз сюди, і не буде в нас біди.

Франц Біберкопф вступає в Берлін

Торгівля й промисловість

Прибирання міста й гужові перевезення

Охорона здоров'я

Підземне будівництво

Мистецтво й освіта

Транспорт

Ощадна каса й міський банк

Газові служби

Пожежна охорона

Фінансові й податкові служби

Публікація плану земельної ділянки, що на вулиці Ан-дер-Шпандауер-Брюке, 10.

План оздоблення фасаду стінною розеткою на стіні будинку Ан-дер-Шпандауер-Брюке, 10, нанесення якої пов'язано з тривалим обмеженням права власности, засвідченого в громадському окрузі Берлін-Центр, виставлено з усіма доповненнями для загального ознайомлення. Протягом визначеного терміну кожна зацікавлена особа має можливість заявити претензії щодо згаданого плану. Так само право на претензії має правління окружного магістрату. Згадані претензії слід подати до окружної магістратури Берлін-Центр С2, Клостерштрасе 68, кімната 76, у письмовій формі або ж усно із занесенням у протокол.

Цим документом, узгодженим з начальником поліції, я надаю орендареві мисливських угідь панові Боттіху дозвіл, що може бути скасований в будь-який час, на відстріл диких кроликів та інших шкідників на території парку Гнилого озера в такі дні 1928 року: літній відстріл має проводитися з 1 квітня до 30 вересня до 7 години ранку, взимку — з 1 жовтня до 31 березня до 8 години ранку, про що тут доводиться до загального відома. Прохання не заходити на вищезазначену територію у визначений для відстрілу час. Обербургомістр, уповноважений за контролем мисливських ліцензій.

Майстер кушнірської справи Альберт Панґель, після тридцятирічної суспільно корисної діяльности як почесний службовець, склав із себе ці повноваження з огляду на похилий вік та переїзд в інший округ. Протягом цього тривалого часу він безперервно обіймав посади голови комісії з питань доброчинної діяльности та працівника соціальної служби. Окружна управа відзначила заслуги пана Панґеля, вручивши йому вітальний адрес[29].

Розенталерплац вирує.

Погода мінлива, переважно з проясненнями, один градус нижче нуля. Над Німеччиною шириться циклон, у зоні якого відбудеться різка зміна погоди. Незначні зміни тиску, що тривають, свідчать про повільне поширення циклону в південному напрямку, таким чином погода й надалі залишиться під його впливом. Протягом дня очікується зниження температури. Це був прогноз погоди для Берліна та околиці.

Трамвай № 68 іде через Розенталерплац — Віттенау, Північний вокзал, Клініка, Веддінґплац, Штеттинський вокзал, Розенталерплац, Александерплац, Штаусбурґерплац, Вокзал на Франкфуртській алеї, Ліхтенберґ, психлікарня Герцберґе. Три берлінські транспортні підприємства — трамвай, метро підземне й надземне, омнібус — запровадили єдиний тариф. Квиток для дорослого коштує 20 пфеніґів, для учнів — 10 пфеніґів. Пільговим тарифом користуються діти до чотирнадцяти років, учні, школярі, незаможні студенти, інваліди війни, інваліди, обмежені в пересуванні, з посвідками окружної комісії доброчинности. Ознайомтеся з мережею маршрутів. У зимовий період передні двері для посадки й висадки закриті, 39 місць, вагон № 5918, прохання наперед готуватися до виходу, водієві розмовляти з пасажирами заборонено, пасадка й висадка з вагону під час руху небезпечна для життя.

Посеред Розенталерплац якийсь чоловік з двома жовтими пакунками зістрибує з трамвая № 41, порожнє таксі в останній момент устигає проскочити повз нього, дорожній поліцейський проводжає його поглядом, звідкись з'являється трамвайний контролер, контролер і поліцейський тиснуть один одному руки, чоловік із жовтими пакунками — просто щасливчик.

Всілякі лікеро-горілчані вироби за гуртовими цінами; др. Берґель, адвокат і нотаріус, Лукутат — індійський засіб для омолодження слонів, презервативи Фромма, найкраща ґумова губка, для чого мати багато губок, якщо можна мати одну таку?

Від площі відгалужується велика Брунненштрасе, перед Гумбольдтгайном вона проходить з північного боку попри АЕҐ[30], залишаючи її з лівого боку. АЕҐ — то велетенське підприємство, згідно з телефонною книгою 1928 року до його складу входять: електрична станція, центральна адміністрація на набережній Фрідріха-Карла, 2–4, міська мережа, міжміська мережа, північний корпус 4488, дирекція, прохідна, акціонерне товариство Електрофабричний банк, відділ освітлювальних приладів, відділ зв'язків з Росією, металообробний завод Обершпрее, завод електроприладів у Трепто, завод на Брунненштрасе, заводи в Геннінґсдорфі, завод ізоляційних матеріалів, завод на Райнштрасе, кабельний завод в Обершпрее, трансформаторні заводи на Вільгельміненгофштрасе та на Руммельсбурґершосе, турбінна фабрика NW 87, Гуттенштрасе 12–16.

Інваліденштрасе звертає від площі ліворуч. Вона веде до Штеттинського вокзалу, куди прибувають потяги з Балтійського узбережжя. О, та ви весь у сажі! — Так тут пилюга добряча. — Добрий день, до побачення! — Пан має багаж для носильника? 50 пфеніґів. — О, видно, що ви добре відпочили! — На жаль, засмага скоро зійде! — І звідки це в людей стільки грошви на поїздки? — В маленькому готельчику, ось там, в одному з темних завулків, застрелилася в номері пара закоханих: кельнер з Дрездена та одна заміжня пані, яка записалася під іншим прізвищем.

З півдня на площу виходить Розенталерштрасе. Навпроти в Ашинґера можна поїсти ще й пива попити, за ним концертна зала, велика пекарня. Риба дуже поживна, є люди, що люблять рибу, а інші дивиться на неї не можуть, їжте рибу, будете завжди стрункими, здоровими й бадьорими. Дамські панчохи з відмінного штучного шовку, а ще в них є авторучки з чудовими золотими перами.

На Ельзассерштрасе перегородили всю проїжджу частину, залишили тільки вузенький прохід. За будівельним парканом пахкає локомобіль. Бекер і Фібіх, будівельна компанія, акціонерне товариство, Західний Берлін, 35. Гуркіт, вагонетки розтяглися вервечкою аж до рогу, де розташований приватний комерційний банк: каса депозитів, зберігання цінних паперів, поповнення накопичувальних рахунків. Перед банком уклякли п'ятеро чоловіків, робітники кладуть дрібну бруківку.

На зупинці Лотрінґерштрасе в трамвай № 4 щойно сіли: дві панії похилого віку, чоловік зі стурбованим обличчям та хлопчик у шапці з вухами. Обидві жінки їдуть разом. Це пані Плюк і пані Гоппе. Вони збираються купити для пані Гоппе, яка є старшою за віком, бандаж, оскільки вона має схильність до грижі. Вони були в бандажиста на Брунненштрасе, а потім хочуть забрати своїх чоловіків та сходити до ресторації. А чоловік — це кучер Газебрук, у нього ціла халепа з електричною праскою, яку він задешево купив у лахмітника для свого господаря. Праску йому підсунули негодящу, нею кілька днів покористувалися, а потім вона вже не нагрівалася, тепер треба було праску замінити, та в магазині не хочуть, він уже втретє туди іде, сьогодні йому доведеться зробити доплату. Хлопчик на ім'я Макс Рюст у майбутньому стане бляхарем, батьком ще сімох Рюстів, буде компаньйоном у фірмі Галліс і Ко в Ґрюнау — сантехніка та покрівля; у віці 52-х років він виграє чверть головного виграшу Прусської класової лотереї, відійде від справ і помре у 55 років у розпал процесу з фірмою Галліс і Ко за відшкодування його частки. У повідомленні про його смерть буде сказано: «25 вересня, на 55-му році життя, від сердечного нападу раптово помер мій любий чоловік, наш дорогий батько, син, брат, шваґер та дядько Макс Рюст, про що з глибокою скорботою повідомляє від імени родини покійного вдова Марія Рюст». А оголошення з подякою після похорону матиме такий вигляд: «Оскільки ми не маємо змоги подякувати кожному окремо за висловлені співчуття й таке інше, виражаємо всім рідним, друзям, а також мешканцям будинку № 4 на вулиці Кляйстштрасе та всім знайомим нашу щиру вдячність. Особливо дякуємо панові Дайнену за його проникливі слова над могилою покійного». Але зараз Максові всього чотирнадцять, його раніше відпустили зі школи, щоб він міг відвідати консультацію для пацієнтів з вадами мови, слуху, зору, розумово відсталих і таких, що важко піддаються вихованню; він уже там частенько бував, оскільки сильно затинався, але тепер із цим уже краще.

Невеличка кнайпа на Розенталерплац.

У передній кімнаті грають в більярд; у далекому закутку двоє чоловіків у звоях тютюнового диму попивають чай. У одного з них доволі прив'яле обличчя й сиве волосся, він сидить у плащі: «Ну давайте, що там у вас? Але сидіть спокійно, не треба так смикатись».

«Сьогодні ви мене на більярд не затягнете. У мене сьогодні рука непевна».

Сивий жує суху булку, а до чаю ще й не доторкнувся.

«Та я й не збираюся. Нам і тут добре сидиться».

«Це все та сама історія. Тепер все вирішилося».

«У кого все вирішилося?»

Другий чоловік — молодий білявець, підтягнутий, з енергійним обличчям: «І в мене, звичайно, також. А ви думали, що тільки в них? Тепер у нас все з'ясовано».

«Іншими словами, вас послали під три чорти?»

«Я поговорив з шефом щирою німецькою мовою, а він розкричався на мене. Ввечері я одержав повідомлення про звільнення з першого числа».

«Ось бачите, щирою німецькою, як ви кажете, не слід говорити в будь-якій ситуації. Поговорили б з паном французькою, він би вас не зрозумів, і ви б залишилися на місці».

«Я й так на місці, щоб ви знали. Я ще покажу себе. Вони думають, що матимуть зі мною легке життя! Тепер кожен день рівно о другій я з'являтимусь і влаштовуватиму їм солодке життя, даю слово!»

«Хлопче, хлопче, а ви одружений?»

Інший підвів голову: «В тім то й біда, я жінці ще нічого не казав, не можу їй такого сказати».

«То, може, все ще якось владнається?»

«А вона ще й дитя носить».

«Уже друге?»

«Так».

Сивий щільніше загортається в плащ і насмішкувато усміхається до другого, а потім киває головою: «Це добре. Діти надають нам мужности. А цього всім якраз і бракує».

«Та для чого воно мені треба? На якого біса? У мене купа боргів. Постійно щось виплачую. Я просто не можу їй цього сказати. А тут ще й зовсім викинули з роботи. Я звик до порядку, а в нас не робота, а суцільний вертеп. У мого шефа є власна меблева фабрика, а те, чи принесу я йому замовлення для взуттєвого відділу, йому, за великим рахунком, по цимбалах. У цьому якраз і річ. Я йому потрібен, як зайцю п'ята нога. Отак тирлуєшся цілий день в конторі й чіпляєшся до всіх з питаннями: Чи відправили нарешті пропозиції? Які ще пропозиції? Та я ж вам уже шість разів казав, якого біса я бігаю по клієнтах? Просто посміховисько роблять з людини. Або вже ліквідуй відділення, або щось роби!»

«Ковтніть чайку, заспокойтеся. Поки що він ліквідував вас».

Від більярдного столу до них підійшов якийсь чоловік без піджака, плескає молодика по плечу: «Може, зіграємо одну партію?»

За молодого відповідає старий: «Та йому так під дих дали, що відійти не може».

«Більярд — найкращий засіб для тих, хто хоче трохи відійти». Чоловік іде геть. Той, що в плащі, сьорбає гарячий чай; як добре попивати чай з цукром і ромом та слухати, як інші нарікають на життя. Затишно в цій забігайлівці.

«Ви що, сьогодні додому не йдете, Ґеорґу?»

«Не маю духу, просто не маю духу. Що я їй скажу? Я не можу їй в очі поглянути!»

«Ідіть, ідіть спокійно й погляньте їй в очі».

«Та що ви в цьому тямите?»

Старий мне в руках полу плаща й навалюється грудьми на стіл: «Пийте, Ґреґору, або з'їжте що-небудь й нічого більше не кажіть. Я таки на цьому трохи розуміюся. Всі ці заведенції мені відомі. Ви ще дитиною були, а я вже все це пережив».

«Уявіть мою ситуацію: було хороше місце, а тобі взяли і все перепаскудили».

«Знаєте, до війни я був старшим учителем. Коли почалася війна, я вже був таким, як зараз. І ця кнайпа була точнісінько така сама. На військову службу мене не призвали. Такі люди, як я, їм були не потрібні, я маю на увазі, люди, що коляться. Точніше, вони таки мене призвали. Я вже думав, мені кінець. Шприц, звичайно, в мене відібрали, і морфій також. І гоп — я уже у строю. Дві доби я ще якось протримався, поки мав краплі в запасі, а там бувай, Пруссіє, вперед у психлікарню. Згодом вони мене все-таки відпустили. А потім мене й зі школи прогнали, що ви на це скажете? Знаєте, морфій — то така річ, часом людина десь ширяє в небесах, але це на початку, а зараз, на жаль, такого вже немає. Ну а дружина? Дитина? Прощай, рідна батьківщино! Ох, Ґеорґу, я міг би вам розповісти багато романтичних історій».

Сивий п'є, обхопивши склянку обома руками, п'є повільно, насолоджуючись, роздивляється свій чай: «Жінка, дитина — іноді здається, що більше в тебе й нема нічого. Та я не каявся й вини за собою не відчуваю; з фактами та із самим собою треба просто примиритися. Не варто надто хизуватися власною долею. Я проти фаталізму. Я не давній грек, я — берлінець. Що ж ви такий добрий чай не п'єте, захолоне! Додайте трохи рому».

Молодик прикриває долонею свою склянку, але старий відводить його руку вбік і з невеличкої фляги, яку дістав із кишені, підливає йому добру порцію. «Я вже мушу йти. Дякую. Мені треба трохи походити, розвіятися». — «Та заспокойтеся, Ґеорґу, випийте трохи, потім зіграємо в більярд. А то ви ще дров наламаєте. То вже був би початок кінця. Коли я не застав дома ні жінки, ні дитини, лише лист на столі, де було сказано, що вона подалася до матері у Західну Пруссію й таке інше, мовляв, зіпсував життя, такий-сякий, зганьбив її й тому подібне, я тоді себе ось тут подряпав, на лівій руці, виглядає як спроба самогубства. Отак, усе життя вчися, Ґеорґу, навіть провансальську вивчив, а от з анатомією не склалося. Ось і прийняв сухожилля за вену. Та я й досі не дуже на цьому розуміюся, але то мені вже ні до чого. Одне слово, біль і каяття — то все дурниці, я залишився живий, і дружина жива, і дитина, в Західній Пруссії у жінки ще й нові діти з'явилися, аж двоє, так ніби я на відстані попрацював; отак ми й живемо. Все мене тепер тішить: і Розенталерплац, і дорожня поліція на розі Ельзаської, і більярд. Ото хай ще хтось мені скаже, що живе краще й що я нічого не тямлю в жінках!»

Білявий дивиться на нього з відразою: «Та ви ж руїна, Краузе, й самі це гаразд знаєте. Який із вас приклад для інших? Ви просто розписуєте переді мною свою біду, Краузе. Ви ж самі розповідали мені, як вам доводиться голодувати з вашими приватними уроками. Я не хочу так скінчити».

Сивий допив свою склянку й відкинувся на спинку стільця, добру хвилину він дивиться на молодого, в його очах поблискує злість, потім він пирхає й сміється якимось судомним сміхом: «Який із мене приклад, маєте рацію! Я ніколи й не претендував на це. Для вас я не приклад. От дивіться, у кожного свій погляд на речі. Ось, приміром, сяде муха під мікроскоп і вважає себе конякою. А коли подивитися на неї в підзорну трубу, що тоді? Ну, от хто ви такий, пане, пане Ґеорґу? Відрекомендуйтеся мені: торговий представник фірми XY, відділ взуття. Та облиште ви ці жарти. Розповідати мені про свою біду — та яка це біда? Називаю по літерах: б — бовдур, і — ідіотизм, повний ідіотизм, це точно, д — дурниці, а — абзац. А взагалі ви не той номер набрали, добродію, зовсім не той номер!»

Молода дівчина виходить із трамвая № 99, Марієндорф, Ліхтенрадершосе, Темпельгоф, Галлеська брама, церква святої Гедвіґи, Розенталерплац, Бадштрасе, Зеештрасе — кут Тоґоштрасе, уночі з суботи на неділю — цілодобовий рух на ділянці між Уферштрасе і Темпельгофом через Фриріх-Карлштрасе, з інтервалом 15 хвилин. Зараз восьма вечора, дівчина тримає під пахвою теку з нотами, вона вткнулася обличчям у піднятий каракулевий комір і крокує вперед-назад на розі Брунненштрасе й Вайнберґсвеґ. Якийсь пан у хутряному пальті заговорює до неї, вона здригається й хутко переходить вулицю. Зупиняється біля високого ліхтаря й спостерігає звідти за перехожими на розі. Невдовзі там з'являється старшого віку пан у рогових окулярах, за мить вона вже поряд з ним. Вона хихоче й іде з ним поруч. Вони прямують вгору по Брунненштрасе.

«Я сьогодні мушу трохи раніше прийти додому, справді. Мені взагалі сьогодні не слід було приходити. Та до вас навіть зателефонувати не можна». — «Телефонувати можна, проте тільки у виняткових випадках. В конторі можуть підслухати. Це ж все заради тебе, моя дівчинко!» — «Ой, я так боюся, але ж про це ніхто не дізнається? Ви справді нікому не скажете?» — «Звісно, нікому». — «Якщо, крий боже, тато довідається або мама!» Старший пан задоволено бере її під руку. «Ніхто не взнає, я нікому й словом не прохоплюся. Ну, як там пройшов урок?» — «Сьогодні був Шопен. Я грала ноктюрни. А ви любите музику?» — «Ну, загалом так, часом». — «Я хотіла б вам щось зіграти, коли розучу як слід. Але я вас так боюся». — «Та годі!» — «Та я весь час вас боюся, але не дуже, тільки трохи. Але ж мені не слід вас боятися, правда?» — «Звичайно, не слід. З якого б то дива? Ми вже три місяці як знайомі». — «Направду, я боюся лише батька. А раптом він дізнається?» — «Моя дівчинко, але ти маєш право пройти ввечері кілька кроків сама! Ти ж уже не дитина!» — «Я мамі так і кажу. Що йду собі гуляти». — «Отож ми й гуляємо, Тунтхен, де нам заманеться». — «Ой, будь ласка, не називайте мене Тунтхен. Це я вам просто так сказала, між іншим. А куди ми сьогодні підемо? О дев'ятій мені треба бути вдома». — «Та ми вже й прийшли. Тут нагорі живе мій приятель. Його якраз немає. Ми можемо спокійно піднятися». — «Ой, я боюсь. Нас ніхто не побачить? Йдіть перші. А я за вами слідом».

Там, нагорі, вони усміхаються одне до одного. Вона стоїть у куточку. Він зняв капелюха й пальто, бере в неї з рук теку з нотами й шапочку. Потім дівчина підбігає до дверей і гасить світло. «Але сьогодні недовго, у мене обмаль часу, скоро маю бігти додому, я не буду роздягатися, ви мені не зробите боляче?»

Франц Біберкопф йде на пошуки: треба заробляти гроші, без грошей людина не проживе. Про Франкфуртський гончарний ринок

Франц Біберкопф сів разом зі своїм приятелем Меком за стіл, де вже сидів цілий гурт галасливих чоловіків, і став чекати, коли почнеться захід. Мек узявся пояснювати: «Допомоги як безробітній ти не отримуєш, на фабриці не працюєш, для земляних робіт тепер захолодно. Найкраще — це торгівля. В Берліні або у провінції. Сам вибирай. З того можна жити». Кельнер вигукнув: «Попригинайте голови, обережно!» Вони взялися до свого пива. Та цієї миті згори над ними почулися кроки, управитель пан Вюншель з другого поверху побіг викликати швидку допомогу, його дружина зомліла. А Мек провадив далі: «Поглянь на цих людей! Як вони виглядають! Хіба вони голодні? Та це пристойні люди, не бути мені Ґотлібом». — «Ґотлібе, ти мене знаєш, щодо порядности не треба зі мною жартувати. Скажи, поклавши руку на серце, це чесна робота чи ні?» — «Ти просто подивися на людей, я й казати нічого не буду. Люди вищого ґатунку, тільки поглянь». — «Це має бути солідна справа, головне — щоб справа була солідна!» — «Та що може бути солідніше? Підтяжки, панчохи, шкарпети, фартушки чи, скажімо, хустки. Вигідно закупиш — і буде тоді прибуток!»

З трибуни якийсь горбань розповідав про Франкфуртський[31] ярмарок. Якнайрішуче слід застерегти інші міста брати в ньому участь. Ярмарок проводиться в кепському місці. Особливо ряди з гончарними виробами. «Пані й панове, шановні колеги! Той, хто минулої неділі відвідав гончарний ринок у Франкфурті, погодиться зі мною, що то було чистісіньке знущання з відвідувачів». Ґотліб підштовхнув Франца: «То він про Франкфуртський ярмарок, ти ж туди все одно не їдеш!» — «Не зашкодить послухати, то добрий хлоп, знає, чого хоче». — «Хто побував на Маґацинплац у Франкфурті, той більше туди не поткнеться. Це так само зрозуміло, як «амінь» у церкві. Один бруд, одне болото. Далі я хотів би наголосити, що франкфуртський магістрат затягнув час і опам'ятався за три дні до відкриття. А потім заявив, що виділяє для нас Маґацинплац, а не Ринкову площу, як то було завжди. А чому? Бо, бачте-но, шановні колеги, на Ринковій площі проводиться щотижневий базар, і коли ще й ми там розташуємося, то станеться транспортний колапс. Просто нечувано з боку франкфуртського магістрату, просто як ляпас. І таке видавати за причину? Чотири рази на тиждень базар, а женуть чомусь нас. А чому не зеленяра або молочницю? Чому Франкфурт не може побудувати критого ринку? Чому, я вас запитую? До речі, й з торговцями фруктами, овочами та іншими продуктами магістрат поводиться не краще, ніж із нами. Ми всі потерпаємо від нехлюйства магістрату. Та менше з тим. Виторг на Маґацинплац був малий, справжня мізерія, не варто було й братися. В сльоту і дощ ніхто туди не йшов. Наші колеги, які туди їздили, в більшості випадків не виручили навіть на зворотну дорогу. А ціни на залізничні квитки, а плата за торгове місце, за простій, за підвезення товару? Окрім того я хочу особливо привернути увагу всіх присутніх до ще однієї обставини: стан громадських вбиралень у Франкфурті годі описати. Хто там побував, той може такого розказати, що вам стане зле. Такі гігієнічні умови не гідні великого міста, громадськість мусить рішуче засудити цю ганьбу. Такі умови відлякують від Франкфурта гостей міста, ще й шкодять комерсантам. І, нарешті, самі торгові ряди стоять так тісно, ніби оселедці в діжці».

Після дискусії, в ході якої дісталося також правлінню за його бездіяльність, було одноголосно прийнято таку резолюцію:

«Учасники ярмарку вважають перенесення ярмарку на Маґацинплац публічною образою. Виторг внаслідок цього порівняно з ярмарками минулих років значно знизився. Маґацинплац цілковито непридатна для проведення на ній ярмарків, оскільки не може вмістити всіх відвідувачів; із санітарного погляду ця площа є справжнісінькою ганьбою для міста Франкфурт-на-Одері; крім того, у разі пожежі продавці загинули б разом зі своїм товаром. Присутні вимагають від магістрату перенесення ярмарку назад на Ринкову площу й вважають, що в цьому єдина гарантія подальшого існування ярмарку. Водночас присутні звертаються з нагальною вимогою знизити орендну плату за торгові приміщення, оскільки за умов, що склалися, вони жодним чином не спроможні виконувати взяті на себе зобов'язання й будуть змушені звертатися до соціальних служб міста, що стане додатковим тягарем для міста».

Біберкопфа нестримно тягло до оратора. «Слухай, Меку, оце так промовець! Він ніби створений для широкого світу!» — «Піди побалакай з ним, може й тобі щось перепаде». — «Хтозна, Ґотлібе! Пам'ятаєш, як мене євреї витягли з халепи? Я ж тоді ходив по дворах і співав «Варту на Райні», так у мене тоді в голові помакітрилося. А євреї мене витягли на світ божий, нарозказували мені всіляких історій. Слова часом добре діють, Ґотлібе, головне — що то за слова». — «А, ти маєш на увазі ту історію про поляка, про Штефана? Франце, та в тебе, здається, ще й досі не всі дома». Той здвигнув плечима: «Всі дома чи не всі — то таке. А от що б ти робив на моєму місці? А отой тип на трибуні, той горбань справді хоч куди, їй-бо, просто клас!» — «Ну, клас, то й клас! Ти краще про діло не забувай, Франце!» — «Не хвилюйся, не забуду, все у свій час. Я ж не відмовляюся від діла!»

Він проштовхався крізь натовп до горбаня й поштиво звернувся до нього. «Чого вам?» — «Та хочу вас про дещо поспитати». — «Перепрошую, дискусію вже завершено. Годі вже, набалакалися під саму зав'язку. — Горбань був людиною жовчною. — А чого вам, власне, треба?» — «Та я… Тут багато говорили про Франкфуртський ярмарок, і ви розкритикували їх упень, пречудово… Просто я хотів висловити вам своє захоплення. Повністю поділяю вашу позицію». — «Дуже приємно, колего! З ким маю честь?» — «Франц Біберкопф! Любо було поглянути, як ви розібралися з тими франкфуртцями й дали їм доброго чосу». — «Ви маєте на увазі магістрат?» — «Чудово! Добряче дісталося їм на горіхи! Вони тепер і пискнути не посміють. Більше вони не наважаться на таке». Коротун згріб свої папери й спустився з трибуни в накурену залу: «Як мило, шановний колего, як мило з вашого боку!» А Франц сяяв і продовжував розшаркуватися. «То про що ви хотіли запитати? Ви член нашої спілки?» — «На жаль, я ще не вступив». — «Ну, це можна відразу влаштувати. Ходімо до нашого столу». І ось Франц уже за столом серед розпашілих і захмелілих членів правління, перехилив чарчину, знайомиться, а ось йому вже й посвідку дали. Членські внески він пообіцявся заплатити першого числа й розпрощався з усіма за руку.

Ще здалеку він почав вимахувати перед Меком отим папірцем: «Я став членом, ось так! Членом берлінського відділення спілки. Ось диви, читай: «Берлінське відділення загальнонімецької спілки торговців-яточників Німеччини. Клас, правда?!» — «Так ти тепер торговець-яточник текстильних товарів? Відколи це, Франце? І які це в тебе такі текстильні товари?» — «Та хіба я щось казав про текстильні товари? Я говорив про панчохи й фартушки. А він мені все торочив про текстильні товари. Та хай уже буде. Мені байдуже. А платити внески тільки першого». — «Ну ти даєш! А якщо ти ходитимеш з порцеляновими тарілками або кухонними відрами, або, приміром, торгуватимеш худобою, як оці панове? От скажіть, прошу пана, що воно за дурниця, чоловік бере членський квиток на текстильні товари, а сам, можливо, займеться худобою?» — «Великою рогатою худобою — я б не радив. Дурне діло. Краще візьміться за дрібну». — «Та він ще взагалі ні за що не взявся. Це факт. Він просто тут сидить й тільки думає. Скажіть йому: давай, Франце, йди торгуй мишоловками або гіпсовими фігурками, він і піде». — «І піду, якщо треба буде. Ґотлібе, якщо з цього можна жити, чому ні? Правда, з мишоловками не буде діла, з магазинами господарських товарів не позмагаєшся, вони ж отруту на пацюків продають. А ось гіпсові фігурки — чом би не торгувати нами по різних містечках?» — «Погляньте на нього, бере посвідку на фартушки, а сам торгує фігурками». — «Та ні, Ґотлібе, все не так, панове, і чого ти постійно перекручуєш? До кожної справи треба знайти належний підхід і подати у правильному світлі, як отой коротун говорив про Франкфурт, а ти, насправді, не слухав». — «А на дідька мені той Франкфурт? І ось цим панам він також ні до чого». — «Ну гаразд, Ґотлібе, гаразд, панове, хіба я щось комусь кажу? А я що, я людина маленька, але я уважно слухав і маю сказати: то було дуже цікаво, як він усе це висвітлював, які яскраві факти наводив, а йому ж говорити нелегко, голос має тихий, певно, має проблеми з легенями. Все виклав до ладу, а потім і резолюцію, кожен пункт — чітко і ясно, просто краса, й навіть про брудні вбиральні не забув. От голова! А от я був якось зустрівся з двома євреями, ти знаєш, Ґотлібе! Треба сказати, панове, тоді мені кепсько було, ну а ці два євреї взялися розповідати мені історію, й мене попустило. Ось так заговорили до мене, порядні були люди, навіть не знали мене зовсім, а взяли, привели до себе й розповіли мені про одного поляка чи як там його, ну так, просто історія, а таки дуже добра, дуже повчальна, дуже мені допомогла в тодішньому моєму становищі. Думаю, правда, що й коньяк допоміг би. Але хто його зна? Після того я знову став на ноги». Один із торговців худобою все пускав сигаретний дим та шкірився: «То вас, напевне, перед тим добрячою каменюкою огріли?» — «Що за жарти, панове? Хоча ви праві. Ще й як огріли. Таке і з вами може трапитись, і вас можуть так огріти, що ви рідну маму забудете. З кожним може статись. А що тоді робити, коли аж коліна трясуться? Ви, напевне, також би по вулицях бігали — Бруненнштрасе, Розентальська брама, Алекс… Таке буває, а ще буває, що навіть назви вулиць розібрати не можете. Мені тоді помогли розумні люди, поговорили, розповіли мені дещо, люди, що мають лій у голові, тож знайте: нема чого сподіватися на коньяк, чи на гроші, чи на якісь там копійчані членські внески. Головне — щоб голова була на плечах і до голови прислухатися, щоб людина знала, що навколо неї діється, щоб її відразу не збили з ніг. Ось такі справи, панове. Так я це сприймаю».

«У такому разі, пане, чи пак, колего, вип'ємо за нашу спілку». — «За спілку! Будьмо, панове, твоє здоров'я, Ґотлібе!» А той аж заходився від сміху: «Ну ти даєш, послухай, а з яких коштів ти сплатиш оті внески першого числа?» — «Ну, молодий колего, раз у вашій кишені є членський квиток і ви тепер член нашої спілки, то нехай спілка подбає про те, щоб ви могли достатньо заробляти». Скототорговці реготали заодно з Ґотлібом. «То поїдьте зі своїм папірцем до Майнінґена, — сказав один з них, — там якраз наступного тижня буде ярмарок. Я стану в правому ряду, а ви навпроти — в лівому, подивимося, як у вас підуть справи. Альберте, ти лише уяви собі, цей член спілки стоїть за прилавком! У мене під вухом горланять: віденські сосиски, справжні майнінґенські пряники, а він кричить навпроти: сюди, сюди! Вперше у нас член спілки, велика сенсація Майнінґенського ярмарку! Люди валитимуть юрбами, еге? Якове, Якове, віслюча голово!» Вони у захваті загрюкали по столу, Біберкопф і собі. Потім він обережно запхав свого папірця у нагрудну кишеню: «Що ж, зібрався в дорогу — купуй черевики. Я ж зовсім не казав, що зразу візьмуся за великі ґешефти. Але голову на плечах я таки маю!» Всі підвелися.

На вулиці Мек устряг з обома скототорговцями в гарячу дискусію. Обоє торговців відстоювали свій погляд у судовій справі, в якій один із них був відповідачем. Він торгував худобою у Бранденбурзі, тоді як патент на торгівлю мав лише для Берліна. В якомусь-то селі його зустрів конкурент і доніс жандармові. Але тут обидва торговці, які їздили разом, придумали один виверт: відповідач мав заявити в суді, що просто супроводжував іншого і все робив за його дорученням.

Скототорговці гарячкували: «Та де там, ми платити не будемо, їй-богу. Він під присягою скаже, що просто мене супроводжував, і що так уже бувало часто, й що ми обоє можемо присягнути, й на тому кінець».

Тут Мекові урвався терпець, і він міцно схопив обох скототорговців за вилоги пальта: «Та ви що, вже геть із глузду з'їхали, може ви звідти, де самі йолопи живуть? І ви ще будете присягатися в такій дурнуватій справі, отому бевзю на втіху, щоб він вас таки підставив на повну котушку? Та тут у газету треба написати про те, що суд розглядає такі справи, це цілковите неподобство, всі ці пани з моноклями. Але тепер ми самі собі судді».

А другий скототорговець гнув своєї: «Ну й присягну, а чому ні? А що, нам платити видатки в трьох інстанціях, а той бевзь тільки посміюється? Заздрісний дурень! У мене він вилетить через комин, і бувай!»

Мек аж ляснув себе по лобі: «Ех ти, німецький Міхелю[32], сидіти тобі в багні, саме там тобі й місце».

Вони розпрощалися зі скототорговцями, Франц узяв Мека попід руку, й вони довго вешталися по Брунненштрасе. Мек обурювався скототорговцями: «Ну й субчики! Від таких і нам халепа. Всьому народу, всім від того халепа». — «Та що ти таке кажеш, Ґотлібе?» — «Та вони просто тюхтії, замість того щоб суду кулаком пригрозити, тюхтії, та всі вони такі, торговці, робітники, всі одним миром мазані».

Раптом Мек зупинився й загородив Францові дорогу: «Франце, послухай, нам треба з тобою поговорити. Бо інакше нам з тобою не по дорозі. У жодному разі!» — «Ну, кажи!» — «Франце, я маю знати, що ти за один. Подивися мені в очі. Скажи мені щиро, по правді, адже ти скуштував життя там, у Теґелі, ти знаєш, що таке право й справедливість. Тож право має залишатися правом». — «Саме так, Ґотлібе!» — «Тоді, Франце, поклавши руку на серце, скажи мені: що вони там з тобою зробили?» — «Можеш не турбуватися. Повір мені: усім норовливим там швидко роги обламують. У нас усі читали книжки й вивчали стенографію, а ще у шахи грали, і я також». — «То ти ще й у шахи граєш?» — «Не хвилюйся, Ґотлібе, ми ще зіграємо з тобою у скат[33]. Ну от, сидиш собі там, багато звивин для думання в тебе немає, у нас, вантажників, усе більше у м'язи йде та в кістки, та одного чудового дня кажеш сам до себе: хай воно сказиться, подалі від людей, не варто на них сподіватися, краще йти своєю дорогою! Геть від людей! Ну скажи, Ґотлібе, що нам від тих судів, поліції, політики? Був там у нас один комуніст, грубший за мене, він 1919 року брав участь у повстанні[34] в Берліні. Тоді його, на щастя, не схопили, а згодом він став розумнішим, познайомився з однією вдовицею й узявся до торгівлі. Такий от спритник!» — «А як же він до вас потрапив?» — «Та вплутався у темні справи. Ми там завжди трималися разом, і той, хто доносив, одержував добрячу прочуханку. Але все-таки краще з іншими не мати справ. То ж самогубство. Постійно їм попускати. Треба залишатися порядним і бути сам по собі. Ось що я думаю». — «Он воно що, — промовив Мек і холодно поглянув на нього. — То хай усі котяться під три чорти? Це тюхтійство. Від того ми всі пропадемо». — «Та хай собі забираються, то не мій клопіт». — «Франце, ти просто тюхтій, скажу тобі прямо. Дивися, а то в халепу вскочиш, Франце».

Франц Біберкопф простує по Інваліденштрасе, а з ним його нова подружка, полячка Ліна. На розі Шосештрасе є газетний кіоск у підворітні, там увесь час товпляться люди, перемовляються між собою. «Так, тут не затримуватися». — «То що, вже й картинки не можна подивитися?» — «Ви купіть, а потім дивіться. Не закривайте проходу!» — «Що за йолоп!»

Рекламний додаток про подорожі. Коли в наших північних краях настає неприємна холодна пора, що триває від зимових днів з іскристим снігом і до перших травневих квітів, нас — як і наших предків тисячі років тому — охоплює непереборний потяг вирушити до сонячного півдня, на той бік Альп, до Італії. Щасливий той, хто може віддатися цьому потягу до мандрів. «Не варто дратуватися через людей, ви лише погляньте, як вони озвіріли: у вагоні міської залізниці якийсь хлоп кидається на молоду пані та б'є її ледь не до смерти за якісь нещасні п'ятдесят марок». — «За п'ятдесят марок і я побив би!» — «Що?!» — «А ви знаєте, що таке для нас п'ятдесят марок, це купа грошей, велика купа! От коли зрозумієте, що таке п'ятдесят марок, тоді й поговоримо».

Фаталістична промова райхсканцлера Маркса[35]: Будучина, на моє переконання, визначена Господом, який для кожного народу накреслив його долю. Тож порівняно з цим усі людські справи залишаться лише дрібною часткою. Ми можемо тільки працювати відповідно до своїх переконань, щосили й без упину; тож я буду вірою й правдою служити нашій справі на посаді, яку займаю. Вельмишановні панове, на закінчення дозвольте побажати вам великих успіхів у вашій нелегкій та самовідданій праці на благо чудової Баварії. Хай щастить вам у всіх ваших починаннях! А як вже доведеться помирати, то про обід ти не забудь подбати. «Ну що, пане, вже все прочитали?» — «А що?» — «Може, вам газетку відчепити й поближче присунути? У мене тут був один добродій, то він стільця попросив, щоб читати зручніше було». — «Ви ж самі свої картинки розвішуєте, хіба не для того, щоб…» — «Для чого я картинки розвішую, то моя справа. Ви мені за кіоск не платите. А тих, хто на дурняк читає, мені тут не треба, ви тільки клієнтів відлякуєте».

Відвалив нарешті, краще пішов би та черевики почистив, напевне, ночує у «Пальмі»[36] на Фребельштрасе, диви, ще й на трамваї їздить. Точно без квитка, або може десь підібрав уже використаний. Чом би йому не спробувати? А як спіймають, скаже, що дійсний квиток загубив. Постійно ця наволоч тут товчеться, а он ще двоє сунуть. Наступного разу поставлю ґрати. Уже час снідати.

Тут підходить Франц Біберкопф, на голові капелюх, попід руку пухкенька полячка Ліна. «Ліно, рівняйсь, праворуч! У під'їзд кроком руш! Погода не для безробітних. Давай картинки подивимося. Гарні картинки, але тут надто вже продуває. Скажи, колего, як ідуть справи? Тут задубіти можна». — «А це вам не пункт обігріву!» — «Ліно, ти хотіла б стовбичити в такому кіоску?» — «Ой, ходімо, цей тип так неприємно вишкіряється». — «А що, фройляйн, багатьом би сподобалося, якби ви ось так тут стояли й продавали газети. Обслуговування ніжною ручкою».

Пориви вітру, газети на затискачах підлітають угору. «Колего, тобі треба тут іззовні парасольку прилаштувати». — «Це щоб ніхто нічого не бачив?» — «Ну, тоді зроби скляну вітрину». — «Та ходімо, Франце!» — «Зачекай секундочку. Ось тут чоловік годинами стоїть на вітрі, а його й досі не здуло. Не будь такою недоторкою, Ліно». — «Та я не тому, просто він так шкіриться». — «То в мене такий вираз обличчя, таки риси, фройляйн. Нічого тут не вдієш». — «Чуєш, Ліно, він постійно так вишкіряється, от бідака!»

Франц зсунув капелюха на потилицю, подивився газетяреві у вічі, пирхнув і розсміявся, не випускаючи Ліниної руки зі своєї. «Він тут ні до чого, Ліно. То в нього вроджене. Знаєш, колего, яка в тебе фізія, коли ти шкіришся? Ні, не так, як зараз, а як щойно. Знаєш, яке, Ліно? Так ніби він ссе материнську грудь, а молоко раптом скисло». — «Про мене такого не скажеш. Мене з пляшечки годували». — «Дурні жарти». — «Ні, колего, ти скажи, скільки на такій справі можна заробити?» — «Вам «Червоного прапора»? Дякую! Пропусти людину, колего! Обережно, прихиліть голову, ящик». — «Та тут цілий натовп».

Ліна потягла його за собою, вони покрокували Шосештрасе до Оранієнбурзької брами. — «Знаєш, таке мені підійде. Я швидко не мерзну. Але це нудне стояння в під'їзді…»

Через два дні потеплішало. Франц продав своє пальто, надяг теплу білизну, яка не знати звідки взялася в Ліни. Ось він стоїть на Розенталерплац перед магазином «Готовий одяг Фабіша, Фабіш і Ко», вишукана кравецька майстерня, пошив на замовлення, добротна робота, низькі ціни — то ознаки наших товарів. Франц закликає купувати затискачі для краваток: «І чого це на заході Берліна пани носять метелика, а пролетарій не носить? Панове, прошу ближче, фройляйн, ви також, разом із вашим чоловіком, підліткам вхід не заборонено, для підлітків ті самі ціни, не дорожче. Чому ж пролетарій не носить краватку? Бо він її пов'язати не вміє. Тож він змушений купувати затискач для краваток, коли ж він його купив, то бачить, що той поганий, і краватку з ним не зав'яжеш. Це шахрайство, від цього народ стає озлобленіший, це вкидає Німеччину в ще більшу нужду, а воно й так невесело ведеться. Чому ж, наприклад, не беруть великі затискачі для краваток? Бо нікому не має охоти прив'язувати до шиї совок для сміття! Такого не захоче ні чоловік, ні жінка, такого не захоче й немовля, хоч воно не здатне відповісти. З цього не слід сміятися, панове, не смійтеся, адже ми не знаємо, що там діється в милій, маленькій дитячій голівці. О божечки, мила голівонька, його мила голівка й волоссячко, немає нічого милішого, але платити аліменти — то вже не смішно, то може довести до біди. Купіть собі такі краватки у Тіца або у Вертгайма, а не хочете в євреїв купувати, то можна й деінде. От я — арієць».

Він піднімає капелюха — руде волосся, червоні відстовбурчені вуха, веселі бичачі очі. «Великі універмаги не потребують моєї реклами, вони й без мене проживуть. Купіть собі таку краватку, як оце в мене, але подумайте, як будете її зав'язувати.

Панове, хто має сьогодні достатньо часу зранку зав'язувати краватку? Хіба не краще дозволити собі кілька додаткових хвилин сну, адже нам доводиться багато працювати, а заробляємо ми небагато. А ось такий затискач для краватки покращить ваш сон. Він — конкуренція для аптек, адже хто його купить, той не потребуватиме снодійних пігулок чи сиропів, зовсім нічого. Засинаєш одразу, як немовля на материнській груді, адже знаєш: завтра не треба квапитися; те, що тобі потрібно, вже готове й лежить на комоді, треба лише заправити за комір. Ви ж витрачаєте гроші на всілякі дурниці. Ось минулого року ходили дивитися на тих дурисвітів у «Крокодилі»[37], пригадуєте, перед дверима продавали гарячі сосиски, а всередині лежав Жоллі[38] у скляній труні, в нього на обличчі була щетина, як капуста квашена. Це всі бачили, — та підійдіть ближче, щоб мені не надривати горло, мій голос не застрахований, я ще й першого внеску не зробив, — отож ви бачили, як Жоллі лежав у скляній домовині. А як йому потайки шоколад підсовували, цього ви не бачили. А в мене ви одержите правдивий товар, це не целулоїд, це вальцьована ґума, двадцять пфеніґів за штуку, за три — п'ятдесят.

Зійдіть з дороги, молодий чоловіче, а то вас ще авто задавить, а хто прибиратиме всю ту бридоту? Зараз я вам поясню, як зав'язувати краватку, вам не треба нічого вбивати в голову дерев'яним молотком. Ви людина кмітлива, і так зрозумієте. Отже, з одного боку ви забираєте десь сантиметрів із тридцять-тридцять п'ять, потім складаєте краватку, але тільки не ось так, а то у вас буде не вузол, а роздушена на стіні блощиця, так би мовити, здобич на шпалерах, поважні пани так не носять. Отже, склали, а потім берете мій апарат. Треба економити час. Час — то гроші. Романтики тепер немає, і вона ніколи не повернеться, нічого вже не вдієш. Ви ж не будете щодня навколо шиї намотувати зашморг, вам потрібен готовий вишуканий вузол. Ось подивіться, це буде для вас різдвяним подарунком, якраз на ваш смак, пане, вам на радість. Якщо за планом Доуса[39] вам ще щось залишили, то хіба вашу голову під капелюхом, а хто має голову на плечах, той зрозуміє: це саме для мене, купую й понесу додому собі на втіху.

Панове, всім нам потрібна розрада, всім до одного, й коли ми дурні, то шукаємо її у кнайпі, але розумний так не вчинить, він побереже свого гаманця, бо сьогодні корчмарі поять такою гидкою горілкою, що аж з душі верне, а добра — дорога. Тож беріть оцей апарат, пропустіть ось тут краватку вузьким кінцем, ви можете взяти й ширший кінець, але не ширший, ніж шнурки на черевиках у голубих, коли вони виходять на прогулянку. Ось тут пропускаєте кінець, а тут витягаєте. Справжній німець купує лише справжні товари, такі, як у мене!»

Ліна дає жару голубим

Але Франца Біберкопфа таке не задовольняє. Він крутить головою на всі боки. З добродушною нетіпахою Ліною він поспостерігав за вуличним життям між Алексом та Розенталерплац і вирішив торгувати газетами. Чому? Йому сказали, що ця справа для нього, і Ліна може допомогти. Раз туди і раз сюди, навкруги, і без біди.

«Ліно, я не вмію виступати, я не народний трибун. Коли я згукую покупців, мене розуміють, але це все не те. Знаєш, що таке розум?» — «Ні», — Ліна витріщила на нього очі, чекаючи відповіді. «Ось подивися на хлопців на Алексі або тут, всі вони не мають розуму. Навіть ті, в кіосках, і ті, що тягнуть візочки, то все не те. Вони, звісно, спритні хлопці, міцні парубки, хіба я не знаю! А от уяви собі промовця в райхстазі, Бісмарка чи Бебеля, ці, що зараз — то пусте, а ті мали розум. Розум — то голова, а не просто макітра. А за цих усіх гуртом я й шеляга не дам, порожні кебети. Має бути добрий промовець». — «Ось як ти, Франце». — «Я — і промовець, ну ти даєш! Знаєш, хто був промовцем? Ти не повіриш — твоя господиня». — «Ота Швенк?» — «Та ні, колишня, на Карлштрасе, звідки я речі твої забрав». — «Та, що біля цирку? Про ту краще не згадуй».

Франц із таємничим виглядом схилився до Ліни. «Ось та була промовиця, Ліно, про таких тільки в книжках можна прочитати». — «Та де там! Приперлася до мене в кімнату, а я ще в ліжку лежала, схопила мою валізу й потягла до дверей, й тільки через те, що я за один місяць не заплатила». — «Гаразд, Ліно, послухай, то було негарно з її боку. Але коли я прийшов до неї й запитав, що там було з валізою, вона так розійшлася». — «Та знаю я, то все дурниці. Я навіть слухати її не хотіла. А ти, Франце, й вуха розвісив». — «Вона так розійшлася, їй-бо! Послухай, Ліно, вона торочила і про параграфи цивільного кодексу, і про те, як вона добилася пенсії за свого померлого стариганя, хоча того старого цапа шляк трафив, а війна там ні до чого. Відколи це стало так, що коли шляк трафив, то це пов'язано з війною? Вона сама казала. Але вона таки домоглася свого, маючи голову на в'язах. У неї є розум, пампушечко. Чого захоче, того й доб'ється, це тобі не кілька монет заробити. Одразу видно, що вона за одна. Оце так розмах! Я ще й досі не прийшов до тями». — «Ти ще зайдеш до неї?» Франц замахав руками: «Ліно, сходи сама! А то хочеш валізу забрати, з'являєшся рівно об одинадцятій, бо о дванадцятій маєш бути деінде, й до без чверті перша застрягнеш там. Вона все говорить, говорить, а валізи так і не віддає, можливо, так і підеш без валізи. Вміє забалакати».

Він задумався, схилившись над столом, водить пальцем по розлитому пиву. «От піду запишуся, де треба, й торгуватиму газетами. Це ж діло!» Ліна ні пари з уст. Здається, трохи образилась. А Франц зробив, що задумав. І якось близько полудня він уже стоїть на Розенталерплац, Ліна якраз принесла йому бутерброди, рівно о дванадцятій він зривається, тицяє їй до рук шабатуру на підставці й картонну скриньку під пахву та йде дізнатися про газети.

Надибав біля Гакеського ринку перед Оранієнбурґерштрасе якогось стариганя, який порадив йому зайнятися сексуальною просвітою. Її зараз проводять у широкому масштабі, й справа ця, мовляв, прибуткова. «А що воно таке: сексуальна просвіта?» — запитав Франц з неохотою. Сивоголовий показує на свою розкладку: «Подивись і питати не будеш». — «Ну, голі дівчата намальовані». — «В іншому вигляді не тримаю». Мовчки курять, стоячи поряд. Франц витріщається на картинки, оглядає згори донизу, пускає клуби диму, старигань не звертає уваги. Франц перехопив його погляд: «Скажи-но, колего, тобі справді подобається оце з дівчатами й такі картинки? Усміхнене життя. Ось намалювали голу дівчину з кошеням. А до чого вона тут на сходах, гола, з кошеням? Підозріла особа! Я тобі не заважаю, колего?» Той скрушно зітхає, покірно скорчившись на своєму складаному стільці, й подумки нарікає: бувають же такі віслюки, височенні, як справжні верблюди, швендяють усенький день по Гакеському ринку і, коли не пощастить, зупиняються перед тобою й починають сотати нерви. Сивоголовий мовчав, тож Франц узяв з розкладки кілька журналів: «Можна подивитися, колего? Як це називається? «Фіґаро»[40]. А оце «Шлюб»! А ось «Ідеальний шлюб». А це, значить, щось інше, ніж просто шлюб? «Жіноча любов». Все окремо. Можна багато чого дізнатися. Якщо, звичайно, є гроші, бо щось дорогувато. Та й, напевне, не все так чисто». — «Хотілося б знати, що ж там нечисто? Все це дозволено. Нема нічого забороненого. На все, що я продаю, в мене є дозвіл, і немає тут нічого нечистого. Від нечистого я тримаюсь подалі». — «Я тобі ось що хочу сказати! Просто хочу сказати, що всі ці картинки — то пусте. Я сам знаю з досвіду. Це тільки псує чоловіка, їй-богу, тільки силу розтратити можна. Все починається з розглядання картинок, а потім захочеться, а ти ні туди ні сюди, природним способом уже не виходит». — «Щось я не збагну, що ти маєш на увазі? І не бризкай слиною на мої журнали, вони дорогі, й не треба постійно обкладинку шарпати. Ось почитай: «Для тих, хто не в шлюбі». Уяви собі, й для таких є спеціальний журнал». «Не в шлюбі? Ясно, що такі є, я ось сам зі своєю полячкою Ліною не розписаний». — «Ну ось. Подивися, що тут написано, хіба не правильним, є, наприклад, таке: «Бажання регулювати статеве життя обох партнерів у шлюбі й декретувати відповідні шлюбні обов'язки, як того вимагає закон, означає найогидніше й найпринизливіше рабство, яке тільки можна уявити». Ну, що скажеш?» — «Як то що?» — «Ну, правильно це чи ні?» — «Такого зі мною не траплялося. Щоб жінка вимагала цього від чоловіка — це вже ні, хіба таке можливо? Таке буває?» — «А ти почитай». — «Ну, це вже взагалі. Попалась би мені така!»

Франц вражено перечитує фразу, а потім перескакує нижче й показує сивоголовому одне місце: «Осьо, далі: Наведу тут приклад з твору д'Аннунціо «Насолода», ти диви, цю свиню звати д'Аннунціо; якийсь іспанець чи італієць, а може, й американець. Тут думки чоловіка настільки спрямовані до далекої коханої, що в ніч любощів з випадковою жінкою, яка править йому за заміну, у нього мимоволі виривається ім'я справжньої коханої. Ну дає! Ні, колего, з таким я не хочу мати справи». — «По-перше, де це написано? Покажи!» — «Осьдечки. Служить заміною. Каучук замість ґуми. Ріпа замість нормальної страви. Ти чув таке, щоб жінка чи дівчина служила заміною? Він бере собі іншу, бо своєї наразі не має, а нова помічає, і все гаразд, вона й пискнути не сміє? І цей іспанець таке друкує. Якби я був складачем, не став би набирати такого». — «Ну-ну, легше! Не думай, що тут, у товчії Гакеського ринку, ти своїм куцим розумом можеш зрозуміти те, що пише справжній письменник, до того ж іще іспанець чи італієць».

Франц читає далі: «Велика пустка й мовчання переповнило після того її душу». Сказитися можна! Якого біса цей письменник морочить людям голову? Байдуже, звідки він. Відколи це «пустка й мовчання»? Тут я й сам маю що сказати, не гірше за нього, та й дівчата там мають бути такі самі, як і скрізь. Була в мене одна й знайшла в моєму записнику адресу, і ти думаєш, що знайшовши таке, вона промовчала? Погано ти жінок знаєш, добродію! Ти б її тоді послухав! Увесь дім аж ходором ходив від її лементу. Я навіть не міг їй пояснити, в чому там була річ. Репетувала, ніби її на палю посадили. Посходилися люди. Ото я вже був радий, коли звідти вирвався». — «Послухай, ти двох речей не враховуєш!» — «Це ж яких?» — «Коли хтось хоче мати мій журнал, то купує його й має. Якщо там дурниці написані, те нікого не обходить, усі цікавляться лише картинками». Франц Біберкопф з осудом примружив ліве око. «А ще в нас є «Жіноче кохання» і «Дружба», і там дурниць не пишуть, а ведуть боротьбу. Саме так, за права людини». — «А чого їм бракує?» — «Параграф 175[41], знаєш такий?»

І саме сьогодні в Александерпаласі на Ландсберґерштрасе відбудеться лекція, де Франц може почути про несправедливості, яких щоденно зазнають у Німеччині сотні тисяч людей. Послухаєш — волосся дибки стане. Сивоголовий засунув йому під пахву паку старих журналів. Франц зітхнув, зиркнувши на журнали під пахвою; так, він прийде. І що мені там робити, я справді маю туди йти? Хто його знає, чи то справді добрий ґешефт з цими журналами? Всі ці голубі, от упхав мені під пахву, і що мені тепер робити, тягти їх додому й там читати? Звичайно, шкода таких хлопців, але мене вони, власне, не обходять.

Ну і втрапив він у халепу; вся ця справа здавалася йому геть некошерною, тож Ліні він не сказав ані слова, а ввечері потай від неї вийшов з дому. Старий торговець газетами вштовхнув його у невелику залу, де сиділи майже самі чоловіки, переважно молоді хлопці, й лише декілька жінок, але також парочками. Цілу годину Франц не промовив ні слова, лише часто пирхав зі сміху, затуляючись капелюхом. Після десятої він уже не міг витримувати, треба було змиватися, ця тема й народ, що зібрався, були аж надто кумедні, стільки голубих вкупі, ще й він разом з ними, він вискочив на вулицю й реготав аж до Александерплац. Виходячи, він ще почув, що якийсь доповідач говорив про ситуацію в місті Кемніц, де діє розпорядження поліції від 27 листопада. Згідно з цим розпорядженням гомосексуалістам забороняється парами ходити по вулиці, а також користуватися громадськими вбиральнями; якщо їх заскочать на гарячому, доведеться заплатити 30 марок штрафу. Франц шукав Ліну, але та пішла кудись разом зі своєю хазяйкою. Тоді він ліг спати. Уві сні він багато сміявся й сварився, бився з якимось навіженим шофером, який безперестанку їздив колами навколо фонтана Роланда на алеї Перемоги. Транспортна поліція вже майже догнала його. Врешті Франц вистрибнув із машини, вона шалено заревла і далі кружляла довкола фонтана, кружляла й кружляла, не зупиняючись, а Франц стояв і обговорював з поліцаєм, що робити з тим шофером, який вочевидь втратив глузд.

Наступного дня він, прихопивши журнали, в обідню пору чекає у кнайпі на Ліну. Франц хотів розповісти їй, як страждають оті хлопці в Кемніці, а ще про той параграф і тридцять марок штрафу, хоча його це зовсім не обходить, і нехай вони самі розбираються зі своїми параграфами, от зараз ще Мек прийде, який збирався допомогти скототорговцям. Ні, Францу потрібен спокій, вони йому до одного місця.

Ліна зразу бачить, що він погано спав. Тут Франц сором'язливо підсовує до неї журнальчик із картинками на обкладинці. Ліна з переляку прикрила рукою рота. Тут він знову взявся просторікувати про розум. Шукає вчорашню калюжку пива на столі, але її нема. Ліна відсунулася від нього подалі: невже він також схибнувся, як ті, про яких у журналі написано. Вона нічого не розуміє, дотепер він таким не був. Франц мимрить собі щось під ніс, сухим пальцем виводить лінії на білому дереві столу, тут вона хапає всю паку журналів й кидає на лавку, стоїть люта, як менада[42], вони пильно дивляться один на одного, він знизу догори, як маленький хлопчик, аж тут вона розвернулася й пішла геть. А він сидить зі своїми журналами й розмірковує про тих голубих.

Одного вечора якийсь-то лисий пан пішов на прогулянку, в Тирґартені він надибав вродливого хлопця, який зразу взяв його попід руку; погуляли вони разом собі в задоволення, нараз у лисого виникло бажання, чи радше потяг, чи пристрасть, могутня й несподівана, приголубити цього хлопця. Він одружений, він уже часом помічав щось таке за собою, але зараз це має відбутися, і це так чудово! «Ти моє сонечко, ти моє золотко».

А той такий ніжний. І готовий зайти так далеко. «Давай підемо в який-небудь готельчик. Ти подаруєш мені п'ять марок або десять, а то я геть прогорів». — «Усе, чого побажаєш, сонечко». Він дарує йому все, що має в портмоне. І трапляється ж таке! Краще годі уявити.

Але в номері у дверях є вічко. Хазяїн щось побачив і гукає хазяйку, і та також побачила. Й потім вони кажуть, що такого у своєму готелі не потерплять, вони все бачили, й не варто заперечувати. Ніколи такого не потерплять, а йому мусить бути соромно — розбещувати хлопчиків, вони заявлять на нього. А тут ще з'являються портьє і покоївка та й собі шкіряться. Наступного дня лисий пан купує дві пляшки «Асбах Уральт»[43], їде ніби у відрядження на Гельґоланд, щоб там п'яному втопитися. Він і справді напився, й плив на кораблі, та через два дні повернувся до своєї старої, ніби нічого й не сталося.

Усе спокійно, проминув уже місяць, а потім і цілий рік. Та раптом щось таки сталося: від американського дядечка він успадкував 3000 доларів і тепер може собі дещо дозволити. І ось він поїхав на води, а його дружині одного дня треба було розписатися за нього на повістці до суду. Вона прочитала її, а там усе написано: і про вічко у дверях, і про портмоне, і про милого хлопчика. Лисий пан повернувся після відпочинку, а вдома всі ридають, мати й обидві доньки. Він читає повістку, це просто неможливо, все запліснявіло в тих судах ще з часів Карла Великого. Ось уже й до нього добралися, прізвище, адреса — все правильно. «Пане суддя, що ж я такого зробив? Я ж нікому не завдав жодних прикрощів. Я просто винайняв номер й там зачинився. То хіба я винний, що у дверях було вічко? Нічого протизаконного я не робив». Хлопець усе це підтверджує. «Отже, чим я завинив? — скиглить лисий пан у шубі. — Хіба я що вкрав? Чи вдерся до чужої квартири? Я лише увійшов у серце любої мені людини. Я сказав йому: «Сонечко!» І так воно й було».

Його виправдали. Але вдома далі всі плачуть.

«Чарівна флейта», танцювальний палац, з американським дансинг-холом у партері. Казино у східному стилі здається для святкових нагод. Що мені подарувати своїй подружці на Різдво? Шановні трансвестити! Після багаторічних експериментів мною було розроблено радикальний засіб, що перешкоджає росту щетини. Тепер ви можете видалити волосся з будь-якої частини тіла. Водночас я винайшов спосіб, як за дивовижно короткий час відростити справжні жіночі груди. Жодних хімікатів, абсолютно надійний, нешкідливий засіб. Доказом є я сам. Свободу любові по всьому фронту!

Ясне зоряне небо дивилося на темні людські помешкання[44]. У глибокій нічній тиші лежав замок Керкауен. Тільки одна білявка занурила голову в подушки й ніяк не могла заснути. Завтра, вже завтра полишить її та, яку вона кохає всім серцем. Крізь похмуру, непроникну [темну] ніч йшов [линув] шепіт: «Ґізо, залишся зі мною, залишся зі мною [не йди геть, не їдь нікуди, не впади, прошу, сядь]. Не залишай мене. Але безрадісна тиша не мала ні слуху, ні серця [не було й ніг, і носа]. А в кімнаті неподалік, відділена лише кількома стінами, лежала з розплющеними очима бліда струнка жінка. Її темне важке волосся лежало сплутаним на шовковій постелі [замок Керкауен відомий своїми шовковими постелями]. Її трясло, як у лихоманці. Її зуби цокотіли, ніби на сильному морозі, крапка. Та вона не ворушилася, кома, не натягувала на себе щільніше ковдри, крапка. Непорушно лежали її стрункі крижані руки [як у сильний мороз, холодний дрож, струнка жінка з розплющеними очима, знаменита шовкова постіль], крапка. Погляд її гарячково блискучих очей блукав у темряві, а її губи тремтіли, двокрапка, лапки, Лора, тире, тире, Лора, тире, лапки, гусячі лапки, гусяча печінка з цибулею.

«Ні, ні, я більше з тобою не ходитиму, Франце. Не хочу мати з тобою жодних справ. Іди під три чорти». — «Та що ти, Ліно, я віддам йому всю цю гидоту». І коли Франц зняв капелюха й поклав його на комод — усе це відбувалося в її кімнаті — та зробив кілька переконливих рухів, обхопивши її стан, вона спершу подряпала йому руку, розплакалася, а потім пішла разом з ним. Вони поділили порівну паку сумнівних журналів і стали наближатися до зони бойових зіткнень по лінії Розенталерштрасе, Ноє-Шенгаузерштрасе, Гакеський ринок.

У зоні бойових зіткнень ніжна, забрьохана, маленька, невмита, заплакана Ліна вдалася до самостійного прориву в стилі принца Гомбурзького: мій шляхетний дядько Фрідріх Бранденбурзький! О, Наталі! Облиш, облиш! Вселенський Боже, тепер йому кінець, та все байдуже, все байдуже! Хутко, шпарким кроком вона щодуху кинулася на розкладку сивоголового. Франц Біберкопф, такий статечний і терплячий, примусив себе залишитись позаду. Він стояв, зливаючись з вітриною сигарної крамниці «Імпорт — експорт» Шредера й крізь легкий серпанок, — хоча трамваї й пішоходи йому заважали, — спостерігав звідтіля перебіг битви, що повільно розгорталась. Герої, образно кажучи, зійшлися в герці. Вони промацували слабкі та незахищені місця супротивника. І ось Ліна Пшибала з Чернівців жбурнула з розгону паку журналів, єдина законна донька, — після двох викиднів, що добули тільки до половини терміну і які обоє також мали зватися Ліною, — донька землероба Станіслава Пшибали. Все наступне загубилося в гуркоті вуличного руху. «Ну і штучка, ну і штучка», — захоплено простогнав приголомшений і терплячий Франц. Він у ролі резервної армії наближався до центру бойових дій. А перед кнайпою Ернста Кюммерліха його вже вітала усміхнена героїня й переможниця фройляйн Ліна Пшибала; розхристана й сповнена пристрасти, вона вигукнула: «Франце, він одержав своє!»

Франц уже про це знав. У кнайпі вона впала в його обійми й припала до того місця його тіла, де, за її припущенням, під вовняною сорочкою билося його серце, але, правду кажучи, там була грудна кістка та верхівка лівої легені. Тріумфуючи, вона перехилила першу чарчину кминової горілки: «Ну, хай тепер визбирує свою гидоту по всій вулиці».

А зараз, о, невмируще кохання, ти весь мій, любий, що за сяйво шириться навкруг. Слава, слава принцу Гомбурзькому, переможцю у Фербеллінській битві, слава! [На пандусі перед палацом з'являються придворні панїї, офіцери, слуги з факелами.]

«Ще одну чарочку кминової».

Парк Газенгайде, «Новий світ»[45], якщо не одне, то інше: не треба ускладнювати собі життя, воно й так нелегке

І от Франц сидить у кімнатці фройляйн Ліни Пшибали й сміється до неї: «А знаєш, Ліно, хто така складська дівчина?» — запитав він і легенько підштовхнув її у бік. Ліна витріщилася: «Ну, ось Фельш, вона ж складська дівчина, вона постійно шукає платівки на складі музичної крамниці». — «Я не про це. От коли ти складешся клубочком на канапі, а я складуся клубочком поряд, тоді ти будеш складською дівчиною, а я складським хлопцем». — «Саме так ти й виглядаєш!» Вона пискнула від сміху.

Тож давайте знову й знов, тож давайте знову й знов, траля, труля, веселитися. Тож давайте знову й знов, тож давайте знову й знов, траля, труля, веселитися.

Ану вставайте з канапи — ви ж не хворі, добродію, якщо так, то йдіть до лікаря — й весело помандрували до Газенгайде в «Новий світ», де завжди бучно святкують, де іскряться феєрверки, де дають призи за найстрункіші ніжки. Музики в тирольських костюмах на сцені. Стиха награють: «Пий, братику, пий, чаркою смуток залий, згадувать горе не варт, наше життя — тільки жарт».

Так і кортить кинутися в танок, з кожним тактом щораз дужче, а з-за пивних кухлів усміхалися люди, підспівували й розмахували в такт руками: «Пий, братику, пий, чаркою смуток залий, згадувать горе не варт, наше життя — тільки жарт».

Там був Чарлі Чаплін власною персоною, шамотів щось по-саксонському, вештався по балюстраді в широченних штанях та велетенських черевиках, ухопив уже немолоду пані за ногу й вихором проїхався з нею гіркою для катання. Майже кожен стіл пообсідали цілі родини. Тут можна всього за 50 пфеніґів придбати довгу палицю з паперовим віничком на кінці, з нею ви можете зав'язати знайомство з ким завгодно: шия доволі чутлива до лоскоту, згин під коліном також. Полоскочеш — людина зразу відсмикне ногу й озирнеться! Кого тут тільки немає! Цивільні обох статей, окрім того дехто з райхсверу разом із подружками. Пий, братику, пий, чаркою смуток залий.

Не курять, а просто чадять, у повітрі хмарки диму з люльок, сигар, сигарет, уся величезна зала ніби в тумані. Коли диму стає затісно, він, оскільки легкий, піднімається вгору й шукає шпарини, щілини, дірки й вентилятори, готові випустити його назовні. А там, на вулиці, темна ніч і холод. Тож дим уже шкодує, що такий легковажний, опирається своєму єству, та тут годі щось вдіяти, вентилятори крутяться без упину лише в один бік. Запізно. Він має скоритися законам фізики. Дим не розуміє, що з ним коїться, хоче схопитися за голову, а її немає, хоче подумати, але немає чим. Його підхопили вітер, холод і ніч, тож тільки його й бачили.

За одним із столиків сидять дві пари й дивляться на тих, хто проходить повз. Кавалер у костюмі кольору «перець із сіллю» нахиляє своє вусате обличчя до повних грудей чорнявої товстушки. Їхні серця тремтять від замилування, носи вдихають аромати, він — її грудей, вона — його напомадженої потилиці.

Навпроти регоче пані у жовто-картатому вбранні. Кавалер кладе руку на спинку її стільця. У неї випнуті вперед зуби, монокль, розплющене ліве око ніби згасло; вона усміхається, пускає дим ротом, хитає головою: «Таке ти питаєш!» За сусіднім столиком молоденька куріпка з копицею світлого хвилястого волосся сидить чи, радше, прикриває своєю розвинутою задньою частиною, яку приховує сукня, залізне сидіння низенького садового стільця. Вона трохи гугнявить й блаженно підспівує музиці, розімліла від біфштексу та трьох кухлів світлого. Вона щось там базікає і базікає, кладе голову йому на плече, на плече другого направника однієї фірми з Нойкельна, у якого це вже четвертий роман в цьому році, а він сам у цієї куріпки десятий чи навіть одинадцятий, коли ще рахувати брата у других, з яким вона постійно заручена. Вона розплющує очі, бо Чаплін може будь-якої миті впасти згори. Її партнер обома руками тримається за гірку, де вже здійнявся цілий шарварок. Вони замовляють солених брецлів.

Один пан тридцяти шести років, співвласник невеликої продовольчої крамниці, купив шість повітряних кульок за п’ятдесят пфеніґів штука й пустив їх одну за одною в проході перед оркестром; цим, через брак інших принад, йому вдалося привернути увагу дівчат і жіночок, панночок, удів, розведених, порушниць вірности та шлюбу, що прогулювалися самотою і парами, й урешті знайти собі партнерку. У коридорі за двадцять пфеніґів можна повіджимати штангу. Погляд у майбутнє: лизніть палець і торкніться ним шару хімічного препарату на аркуші між двома серцями, потім проведіть пальцем декілька разів по чистому аркушу згори, й на ньому з'явиться зображення вашого майбутнього нареченого. Ви з дитинства стоїте на правильному шляху. Ваше серце не терпить фальші, але своїм тонким почуттям ви вгадуєте кожен підступ, який можуть готувати вам заздрісні друзі. Довіряйте й надалі вашій житейській мудрості, адже та зоря, під якою ви ступили в цей світ, не полишить вас на життєвім шляху й допоможе зустріти супутника, з яким ви знайдете справжнє щастя. Цей супутник, якому ви завжди зможете довіряти, має такий самий характер, як і ви. Він не зразу запропонує вам руку й серце, але тим тривалішим буде ваше тихе щастя разом з ним.

Поряд з гардеробом, у боковій залі, на балконі грав духовий оркестр. Його музиканти були вбрані в червоні камізельки й постійно гукали, що в них немає що випити. Внизу стояв гладкий, простодушний з виду чолов'яга в сурдуті. На голові він мав кумедний смугастий паперовий ковпак і, щось мугикаючи собі під носа, намагався встромити в петельку паперову гвоздику, що йому, проте, ніяк не вдавалося після випитих восьми кухлів світлого пива, двох склянок пуншу та чотирьох чарок коньяку. Він співав у натовпі, повернувшись до оркестру, а потім раптом кинувся танцювати вальс з якоюсь старою, неймовірно гладкою особою, виписуючи з нею широкі карусельні кола. Від такого танцю та стара ще більше розповзлася й ледь не луснула, але завдяки добре розвиненому інстинкту самозбереження останньої миті вона гепнулася на три стільці відразу.

Франц Біберкопф та чоловік у сурдуті перетнулися один з одним в антракті під балконом, звідки горлали музики, вимагаючи пива. У Франца уп'ялося сяюче блакитне око, — чарівний місяць пливе над річкою, — друге око було сліпим; вони підняли свої білі гальби з пивом, й інвалід прокректав: «Ти, мабуть, також один із цих зрадників, які знайшли собі місце біля годівниці». Він ковтнув слину. «Чого це ти на мене витріщився? Ану кажи, де ти служив?»

Вони цокнулися гальбами, оркестр врізав туш, у нас нема що пити, у нас нема що пити! Гей, ану припиняйте, хлопці, спокійно, тільки спокійно! Будьмо! Тост за спокій! «Ти німець? Чистокровний німець? Як тебе звати?» — «Франц Біберкопф. Диви, товстушко, він мене не знає!» Інвалід відригнув і, прикривши рота долонею, зашептав: «То ти справді німець? Поклавши руку на серце? Ти не ходиш з червоними, бо якщо так, то ти зрадник. А зрадник — мені не друг». Він обняв Франца: «Поляки, французи, вітчизна, за яку ми проливали кров, ось яка дяка нації!» Потім він зібрався на силі й пішов танцювати з тою тельбухатою особою, яка вже трохи перевела подих, і танцював усе той самий старомодний вальс під будь-яку музику. Після танцю, похитуючись, він став роззиратися. Франц гукнув: «Сюди!» Ліна підхопила старого, той пішов у танець з Ліною, потім попід ручку вони постали перед Францом біля шинквасу: «Перепрошую, з ким маю задоволення, ваша честь? Як ваше шановне ім'я?» — «Пий, братику, пий, чаркою смуток залий, згадувать горе не варт, наше життя — тільки жарт».

Дві заливні свинячі ноги, порція солонини, пані взяла хріну, де гардероб, так, а де ви роздягалися, тут є два гардероби, а можуть арештанти у слідчому ізоляторі носити обручки? Я кажу, що ні. У веслувальному клубі це тривало до четвертої. А дорога туди для машин — то просто катастрофа, постійно підскакуєш і пірнаєш, ніби в басейні.

Інвалід і Франц сидять, обнявшись, за шинквасом. «Я тобі так скажу, вони мені зменшили пенсію, так що перейду до червоних. Архангел виганяє нас вогненним мечем із раю, і туди ми ніколи більше не повернемося. Ото якось сиділи ми під Гартмансвайлеркопфом[46], а я кажу своєму капітанові, ми були з ним земляками, він також з Штарґарда». — «З Шторкова?» — «Та ні, з Штарґарда. О, тепер я загубив свою гвоздику, а ні, ось вона тут зачепилася». Хто хоч раз цілувався на пляжі морськім, до танцюючих хвиль дослухав, той найбільшого щастя спізнав у житті, був коханим і сам він кохав.

Франц узявся торгувати нацистськими газетами. Він нічого не має проти євреїв, але стоїть за порядок, адже і рай порядок має, то, безперечно, кожен знає. У Сталевому шоломі[47] нормальні хлопці, а їхній вождь також що треба. Він стоїть на виході з метро на Потсдамерплац, а іноді на Фрідріхштрасе чи перед вокзалом Александерплац. Він поділяє думку одноокого інваліда з «Нового світу», того, що танцював з огрядною мадам.

Німецькому народові до першого адвенту[48]: Зірвіть полуду зі своїх очей і лицемірів покарайте, що присипають вас байками! Настане день, коли повстане правда із мечем своєї правоти і крицевим щитом, і ворог переможений впаде.

«У той час, коли пишуться ці рядки, в суді розглядається справа проти «лицарів» Райхсбаннера[49]; лише їхня чисельна перевага в 15–20 разів дозволила їм виявити свій програмний пацифізм і так звану мужність, яка відповідає їхнім переконанням, коли вони напали на жменьку націонал-соціалістів, побили їх та при цьому по-звірячому вбили члена нашої партії Гіршмана. Навіть із свідчень самих звинувачених, яким закон, на жаль, дозволяє брехати, а їхня партія, очевидно, їм це наказує, видно, що члени цієї організації вдаються до зумисної брутальности, яка в них уже стала системою».

«Істинний федералізм — це антисемітизм, боротьба проти євреїв є водночас боротьбою за самовизначення Баварії. Ще задовго до початку велика урочиста Матезерська зала[50] була заповнена вщерть, проте прибували все нові й нові відвідувачі. До відкриття зборів військовий оркестр штурмових загонів СА порадував присутніх хвацьким виконанням бравурних маршів та інших мелодій. О пів на дев'яту член партії Оберлерер відкрив збори сердечним привітанням і надав слово членові партії Вальтеру Аммеру».

На Ельзассерштрасе компанія надривається від сміху, коли в обід Франц з'являється у кнайпі, завбачливо сховавши пов'язку зі свастикою до кишені, та її в нього одразу витягають. Франц відмахується від них.

Він звертається до молодого безробітного слюсаря, той здивовано витріщається на нього й відставляє свою гальбу: «Ось ти посмішкуєшся з мене, Ріхарде, а чому? Може тому, що одружений? Тобі тепер двадцять один рік, твоїй жінці вісімнадцять, а що ти бачив у житті? Нічого і ще втричі менше. Я тобі так скажу, Ріхарде, ну, ми можемо про дівок потеревенити, ну ще ти маєш малого синка й про цього крикуна краще за мене все знаєш. А ще що? Га?»

Тепер Францовою пов'язкою розмахує шліфувальник Ґеорґ Дреске, 39 років, нещодавно звільнений із фабрики. «На пов'язці, Орґе, — ти роздивись її гарненько, — немає нічого такого, за що не можна було відповідати. Я також утік з фронту, достоту як ти, і що ж з того? Чи пов'язка червона, чи золота, чи чорно-біло-червона[51], від того сигара краще не смакує. Вся річ у тому, який тютюн, хлопче, зовнішній лист, внутрішній лист, щоб ще й правильно скручені були, висушені належно, і звідки саме той тютюн. Ось що я скажу. А чого ми досягли, Орґе, ну скажи?»

Той спокійно кладе пов'язку на шинквас й, попиваючи пиво, неквапно говорить, часом затинаючись й облизуючи губи: «Дивлюся на тебе, Франце, й дивуюся, адже я тебе вже давно знаю, ми ж були з тобою під Аррасом і під Ковно[52], а вони тебе добре обробили». — «Ти маєш на увазі цю пов'язку?» — «Та все маю на увазі. Кинь ти все це. Воно тобі треба — отак ходити поміж людьми?»

Тут Франц підводиться. Ріхарда Вернера, молодого слюсаря в зеленій сорочці з широким коміром, який хоче його щось запитати, він просто відсуває вбік: «Ні, ні, любий Ріхарде, ти свій хлопець, але тут серйозна розмова. Хоч ти й маєш право голосувати на виборах, але розмовляти зі мною і з Орґе тобі ранувато». Потім він зупиняється в задумі біля шинквасу й дивиться на шліфувальника, навпроти них на тлі виставлених пляшок коньяку стоїть у синьому фартуху господар і уважно на них дивиться, опустивши грубі руки в раковину для миття склянок. Урешті Франц питає: «То що, Орґе? Як там було під Аррасом?» — «Те, як там було, ти й сам гаразд знаєш. Раз із фронту втік — отже, знаєш. А тепер начепив оту пов'язку. Слухай, Франце, та краще на ній повіситися. Добряче ж тебе обробили».

Франц має дуже впевнений вигляд, ні на мить не зводить очей з шліфувальника, який затинається й трясе головою. «Я таки хочу розібратися з тим Аррасом. Якщо ти там був!» — «Та ти здурів, Франце, нічого такого я не говорив, ти, непевно, зайву чарку хильнув». Франц чекає, задумався, я таки до тебе доберуся, диви, прикидається дурником, вдає із себе великого хитруна. «Ну звичайно, Орґе, під Аррасом ми були з тобою, разом з Артуром Безе, Блюмом і тим малим фельдфебелем, стривай, як його звали? Якось так кумедно». — «Та я вже забув».

Нехай собі балакає, трохи перепив, інші також помітили. «Ану зачекай, як же пак його звали, того малого, якось чи Біста, чи може Біскра, от щось таке». Нехай собі говорить, я промовчу, як заплутається, то сам замовкне. «Ну так, це ми всі знаємо, але я не це маю на увазі. А ось скажи, де ми були після того, коли закінчилося під Аррасом, після вісімнадцятого року, коли інша каша заварилася, тут у Берліні, і в Галле, і в Кілі, а ще…»

Тут Ґеорґ Дреске рішуче відмовляється від подальшої розмови, яка нісенітниця, я не ходжу в кнайпу заради таких дурниць. «Та годі тобі, припини, а то зараз піду геть. Розкажи це малому Ріхарду. Ходи-но сюди, Ріхарде». — «А по-моєму, це чудово, він як той барон. Тепер він тільки з баронами дружить. І такий поважний пан ще й заходить до нас у кнайпу!» Ясні очі Франца уп'ялися в неспокійні очі Дреске. «От саме це я й мав на увазі, саме це, Орґе. Стояли ми під Аррасом у вісімнадцятому, польова артилерія, піхота, зенітники, радисти, сапери — кого там тільки не було. А де ми стояли потім, коли настав мир?» А, ось до чого він веде, ну дивись, хлопче, краще туди не влазити. «Спочатку я своє пиво доп'ю, а ти, Францику, про те, де ти потім опинився, де побував і де ні, й де стояв чи сидів — про це все можна з твоїх паперів дізнатися, якщо ти їх маєш із собою. Адже торговець завжди повинен мати із собою папери». Ну що, второпав? Запам'ятай же! Спокійні очі Франца уп'ялися у веселі очі Дреске: «Чотири роки після вісімнадцятого я жив у Берліні. Так довго навіть ціла війна не тривала, хіба ні? Я крутився і ти крутився, а Ріхард тоді ще чіплявся матері за фартух. Ну, і хіба тут щось залишилося від Арраса? От скажи! Ось була у нас інфляція, ми мали паперові гроші, мільйони, мільярди, катма м’яса, нема масла, гірше, ніж було, ми всі це знаємо, і ти, Орґе, теж, а куди подівся Аррас? От і прикинь, на власних пальцях. Нічого не було, та й звідки? Ми тільки бігали й картоплю у селян крали».

Революція? Розгвинти древко, запхни полотнище в чохол і заховай все це подалі в шафу. Попроси матір принести тобі пантофлі та зніми вогненно-червону краватку. Ви тільки патякаєте про революцію, ваша революція — то нещасний випадок на виробництві!

Дреске думає: він став небезпечною людиною. А Ріхард Вернер, отой юний телепень, знову роззявляє рота: «Значить, по-твоєму, Франце, буде краще, якщо ми розпочнемо нову війну? Хочете на нашому горбу проїхатися? Отак весело розіб'ємо Францію! Шукаєш пригод на свою задницю?» Франц думає: дурна ти мавпо, мулат із раю для негрів, та ти війну бачив лише в кіно, думаєш, бахнув по голові, й уже готовий?

Господар витирає руки об синій фартух. Перед чистими склянками лежить зелений проспект. Господар сопе й читає про себе: відбірна смажена кава «Заходь знову» просто неймовірна! Кава для простих людей [некондиційні зерна, смажені]. Чиста немелена кава в зернах, ціна 2,29 марок, «Сантос», гарантовано чистий продукт, Сантос першого ґатунку, суміш для дому, міцний та економний у вжитку, «Ван-Кампінас», меланж, міцний, чистий смак, «Меланж Мексика», вишуканий, недорога кава з плантацій, ціна 3,75 марок, довіз залізницею безкоштовний за умови замовлення не менше 36 фунтів різних сортів. Бджола, або оса, або джміль кружляє попід стелею біля камінної труби — справжнє диво природи взимку. Його родичів, одноплемінників, однодумців, одновидців немає — всі вже або померли, або ще не народилися; зараз льодовиковий період для самотнього джмеля, він і сам не знає, як і чому це сталося, й чому саме з ним. А сонячне світло беззвучно ллється на столи й на підлогу й розділяється на два світлі пасма вивіскою «Левенброй — Паценгофське пиво», воно прадавнє, й коли на нього дивитися, все виглядає скороминущим і незначним. Це світло доходить до нас, проминувши ікс миль, проскочивши попри зірку ігрек, сонце світить мільйони й мільйони років, воно світило задовго до Навуходоносора, до Адама і Єви й до іхтіозаврів, а зараз воно світить крізь шибку маленької кнайпи й розділяється на два пасма бляшаною вивіскою «Левенброй — Паценгофське пиво», падає на столи й на підлогу, непомітно підступає ближче. Падає на них, і вони про це знають. Світло легкокриле, легесеньке, легковаге, легкосвітне, з високого неба прийшов я до вас[53].

Двоє великих, уже дорослих звірів, прикритих тканиною, двоє людей, двоє чоловіків, Франц Біберкопф та Ґеорґ Дреске, торговець газетами та звільнений шліфувальник, стоять біля шинквасу; тримаються вертикально на свої нижніх кінцівках, вбраних у штани, спираються на дерев'яний шинквас руками, що стирчать з рукавів грубих курток. І кожен із них думає, бачить й відчуває на свій манер.

«Ти й сам чудово знаєш і розумієш, Орґе, що Арраса ніби й не було. Ми просто не потягли, не змогли, маємо це визнати. І ми, і всі, хто там був. Не було ні дисципліни, ні командування нормального, всі між собою перегризлися. От я втік з окопів, і ти також, а потім і Езе. Ну, а тут, вдома, коли зчинилася буча, хто тоді здимів? Та всі до одного. Жоден там не залишився, ти ж бачив, лише жалюгідна купка. Скільки їх там було, тисяча, а то й менше. Мені таке й задарма не треба». А ось він куди веде, дурне теля, ось як його розвели. «Та все це тому, що нас зрадили, Франце, у вісімнадцятому й дев'ятнадцятому, бонзи зрадили, вони ж і Розу вбили, і Карла Лібкнехта. Як же тут згуртуватися й щось зробити? Ти поглянь на Росію, на Леніна, ось де тримаються купи, як склеєні! Зачекай, все у свій час». Кров потече, кров потече, кров потече густа-прегуста[54]. «То мені байдуже. Якщо чекати, то світ завалиться, й ти разом з ним. Під цю дудку я танцювати не буду. В них нічого не вийшло, для мене це достатній доказ. Не змогли нічогісінько зробити, як під Гартмансвайлеркопфом, про нього мені постійно один чоловік торочить, інвалід, він там був, ти його не знаєш. Навіть з того нічого не вийшло. Та що там казати!»

Франц підводиться, бере пов'язку, розгладжує її на столі, потім ховає до кишені плаща, розмахуючи лівою рукою, повертається до свого столу: «Ось я кажу вам весь час одне й те саме, ти розумієш мене, Краузе, а ти також, Ріхарде, послухай — піде тобі на користь: нічого у вас із вашої справи не вийде. Так це не робиться. Я також не знаю, чи вийде щось у тих, з такою пов'язкою. Я цього не казав, але все-таки це геть інша справа. Сказано ж, і на землі спокій[55], і це правильно, а хто хоче працювати, то хай собі працює, а дурниці нам ні до чого».

Сів собі на підвіконня, чухає щоку, мружиться від яскравого світла, висмикнув волосинку з вуха. Трамвай № 9 зі скреготом повернув за ріг, Східне кільце, Германплац, Вільденбрухплац, вокзал Трепто, Варшавський міст, Балтенплац, Кніпродештрасе, Шенгаузерська алея, Штеттинський вокзал, церква святої Гедвіґи, Галлеська брама, Германплац. Господар кнайпи спирається на латунний пивний кран, смокче й мацає язиком нову пломбу, у нижній щелепі, відгонить аптекою. Нашу Емілію знову доведеться влітку послати в село або в Цинновіц[56], у дитячий табір, дитина постійно хворіє, його очі знову натрапили на зелений проспект, знову криво лежить, він аж здригнувся, поправляє його, він не терпить, коли щось криво лежить. Оселедець «Бісмарк» пряного посолу, ніжне філе без кісточок, рольмопси в маринаді з прянощами й огірком, оселедці в желе, великі шматки, філе, смажений оселедець.

Слова, звукові хвилі, хвилі шуму, сповнені змісту, котяться туди-сюди кнайпою, вириваються з горла гикавого Дреске, який посміхається, дивлячись на підлогу: «Ну що ж, нехай щастить, Франце, як каже пастор, на новому життєвому шляху. Отже, коли ми в січні підемо з демонстрацією на Фрідріхсфельде до Карла й Рози[57], тебе вже з нами не буде? Авжеж». Хай собі затинається, я краще свої газети продаватиму.

Коли вони залишилися самі, господар посміхається. Франц з насолодою простягає під столом ноги. «Як ви думаєте, Геншке, чого це вони змилися? Через пов’язку. Побігли за підмогою». Ніяк не погамується. Вони ще йому тут боки натовчуть! Кров потече, кров потече, кров потече густа-прегуста.

Господар усе намацує язиком свою пломбу, треба підсунути щиглика ближче до вікна, пташки також хочуть трохи світла. Франц охоче допомагає, за шинквасом забив у стіну цвяшка, а господар зняв клітку з іншої стіни й несе її з тріпотливою пташкою всередині. «Тут досить похмуро. Надто високі будинки». Франц стає на стільця, вішає клітку, спускається вниз, насвистує, піднімає вказівного пальця й шепоче: «Зараз ще не підходьте до нього. Нехай звикає. А цей щиглик, це — вона?»

Обоє замовкли, кивають головами, позираючи один на одного.

Франц — людина непересічна, він знає собі ціну

А ввечері Франца справді викинули з кнайпи. Він приблукав туди сам десь близько дев'ятої, подивився на пташку, а та вже засунула голівку під крильце й задрімала в куточку на жердинці, і як вона вві сні не падає, Франц шепоче до господаря: «Ви лише гляньте на цю пташину, і як вона у вас спить серед такого рейваху? Напевне, добряче заморилася, бідолашна. Може, їй увесь цей дим шкодить, з такими маленькими легенями». — «Та вона нічого іншого й не знає, у мене в кнайпі завжди накурено, сьогодні дим ще й не такий густий».

Франц сідає до столу: «Ну гаразд, сьогодні не буду курити, а то й зовсім тут не продихнеш, а потім вікно прочинимо, нічого, протягу не буде». Аж тут Ґеорґ Дреске, юний Ріхард і ще троє пересідають за столик навпроти. Двох із цієї компанії Франц узагалі не знає. Більше в шинку нема нікого. Коли він зайшов, у них була бурхлива дискусія — промови, лайки. Та щойно він відчинив двері, вони притихли, обидва новенькі все позирають на Франца; схилилися один до одного через стіл, пошепталися, потім відкинулися назад, якось так виклично, цокнулися гальбами. Милі очка нам моргають, повні келихи нам сяють, отже, варто за дівчину, пригубить оцю чарчину. Геншке, лисуватий господар, клопочеться біля пивного крана та миє склянки, він не йде на кухню, як зазвичай, все щось вовтузиться.

Нараз за сусіднім столиком розмова стала гучнішою. Один із новеньких розійшовся. Хоче співати, йому тут надто тихо, піаніста також немає. Геншке з-за шинквасу вставив своє слівце: «Та хто його тут буде слухати? З цього мені жодної вигоди». Те, що вони хочуть співати, Франц знає наперед: «Інтернаціонал» або «Браття, до світла й свободи», нічого нового вони не вигадали. Ну ось. Ті заводять «Інтернаціонал».

Франц жує й думає собі: це вони через мене. Ну й нехай, тільки щоб не забагато курили. Коли не курять, то й шкоди не буде пташці. А того, що той старий Ґеорґ Дреске зв'яжеться з такими шмаркачами й навіть не підійде до нього, він усе-таки не чекав. Старий хрін, жонатий, порядна людина, а сидить із тою дрібнотою і слухає, що вони патякають. Один із новеньких гукає до Франца: «Ну що, сподобалася пісня, колего?» — «Мені? Сподобалась. Добрі голоси». — «Чого ж ти з нами не співав?» — «Та я краще поїм. Коли закінчу їсти, заспіваю з вами, а то й сам можу щось затягти». — «Гаразд».

Ті собі далі балакають, а Франц неквапом їсть та попиває пивце. Думає про се, про те: де зараз Ліна, і як ця пташка уві сні не падає з жердинки; і хто це там люлькою пахкає. Сьогодні він непогано заробив, от лише той холод… Він їсть, а ті, за столом навпроти, так і зазирають йому до рота. Може бояться, що я вдавлюся? Кажуть, був такий випадок: з'їв чоловік бутерброд із ковбасою, а коли той дійшов до шлунка, то роздумав і піднявся назад до горла та й каже: а чого це гірчиці не було? — й тоді вже остаточно спустився до шлунка. Ось так поводиться справжній бутерброд з ковбасою з хорошої родини. Щойно Франц проковтнув останній шматок і запив його останнім ковтком пива, як із того столу вже гукають: «То як, колего, заспіваєш нам щось?» Цілий хор тут створили, добре, що хоч за вхід платити не треба. Ну то хай, як співають, то курити не будуть. Що мені з того? Але раз дав слово, треба його тримати. Франц задумався, витер носа, з якого аж тече, коли зайти в тепле приміщення, шморгай не шморгай, він думає, куди поділася Ліна й чи не замовити ще кілька сосисок, краще не треба, і так уже гладшаю. Що ж їм такого заспівати, вони ж нічого в житті не розуміють, але раз уже пообіцяв… І раптом в його голові зринула фраза, рядок з вірша, він вивчив його в тюрмі, його там часто повторювали і знали в кожній камері. Раптом Франц завмер, похилив на груди обважнілу голову, розчервонівся, замислився. І потім сказав, не випускаючи з рук гальби: «Знаю одного вірша, вивчив у тюрмі, його склав один арештант, зачекайте, як же його звали, а, так, то був Домс».

Точно. Він уже, напевне, відсидів, але вірш і справді хороший. Він сидить самотою за своїм столиком, Геншке щось там миє в раковині, а ті, інші, слухають, більше нікого немає, залізна пічка аж гуде. Франц підпер рукою голову й читає вірші Домса, а перед його очима постає камера, тюремний двір, але тепер це все на нього не тисне, цікаво, що там зараз за хлопці сидять; ось він сам виходить на прогулянку в тюремний двір, такого вони не можуть уявити, що вони знають про життя?

Починає: «Чи хочеш ти той клопіт мати й суб'єктом чоловічим стати, про це подумай наперід, перш ніж тебе на білий світ дістане повитуха з лона, адже земля скорботи повна. Повір поету цих рядків, який достатньо каші з'їв, ось з Ґете Фауста цитата: «В своїм житті людина рада, лиш як вона ще ембріон». Держави міцний макогон пильнує тебе день і ніч, забороняє кожну річ параграфом або законом! А ти, давай, плати до скону, і пельку маєш ти стулити, у сутінках постійно жити, ходить причмеленим весь час, а коли злість візьме нараз, прямуєш хутко в кнайпу ти, щоб в пиві спокій віднайти, на ранок голова тріщить, а час щось швидко так біжить. І ось вже міль пожерла чуба, вже руки й ноги стали руба, запріли мізки у макітрі, і сам ти ніби лист на вітрі. І ось прийшли осінні дні, упала ложка, ти — в труні! А я тепер питання маю, що ж є життя, я поспитаю. Про це так Шіллер думає: «Найбільшим благом то не є». Життя — закаляний курник: лиш квокнув — і навіки зник».

Слухають мовчки. Після паузи Франц каже: «Так, це він сам склав, із Ганновера він, а я напам'ять вивчив. Гарно, еге ж, про життя, хоча й гірко».

З-за столу навпроти лунає: «То ж пам'ятай про державу, про її макогін, що пильнує за тобою. Але напам'ять вивчити, колего, то ще не вся справа». Франц усе ще сидить, підперши голову, думає про вірші. «Що ж, устриць та ікри немає ні в мене, ні у вас. Свій хліб треба заробити, а то нелегко для неборака. Треба радіти вже з того, що на своїх ногах ходити можеш і в тюрмі не сидиш».

А ті, за іншим столом, знай своєї правлять, сподіваючись, що хлопець ще опам'ятається. «Свій шмат хліба можна по-різному заробити. В Росії раніше шпики були, вони незлецьки заробляли». А другий новенький і собі гуде: «А в нас ще й не такі є, сидять нагорі біля годівниці, зрадили робітництво, продалися капіталістам, ще й гроші за це мають». — «Не кращі за повій». — «Значно гірші».

Франц думає про свій вірш і про те, що поробляють зараз хлопці у Теґелі, туди так багато прибуває новеньких, щодня доправляють конвоями, а ті все гукають: «Ну ж бо, давай! Як там із піснею? Що ж це ми без музики сидимо, пообіцяв — і слова не дотримав». Буде вам пісня. Пообіцяв, то буде. Спершу горло промочу.

І Франц підсуває до себе нову гальбу, відсьорбнув ковток, що ж такого заспівати? Нараз він бачить себе серед двору, як стоїть обличчям до стіни й горланить якусь пісню. Казна-що сьогодні в голову лізе. Що ж це він тоді співав? І стиха, повагом заводить мелодію, що так і ллється: «У мене був товариш[58], він був мені, як брат. У бій сурма гукає, ніхто не відставає, ми всі йдемо у ряд. Ми всі йдемо у ряд». Пауза. Співає другу строфу: «Аж тут летіла куля, твоя то чи моя? Товариша скосило, і він лежить безсило, неначе лежу я. Неначе лежу я».

І голосно останній стовпчик: «Ще встиг потиснуть руку, та треба далі в бій, тепер з святим він духом, земля хай буде пухом, товариш добрий мій. Товариш добрий мій!»

Під кінець він співав голосно й протяжно, відкинувшись на спинку стільця, сміливо й на повний голос. Ті, за сусіднім столиком, врешті опам'яталися від подиву й самі стали підспівувати, ляскати по столу, верещати й клеїти дурня: «Това-гариш до-гобрий мій!»

І тут, під час співу, Франц згадав, що саме збирався їм заспівати. Тоді він стояв у дворі та співав цю пісню, і тепер він зрадів, що нарешті пригадав, байдуже — де він, йому хочеться співати, він не може стриматися, зараз заведе цю пісню, а перед очима два євреї, вони сваряться, як же звали того поляка і того поважного стариганя? Ніжність, почуття вдячности переповнили його, й він заревів на всю кнайпу: «Неначе грім той клич звучить, як дзвін мечів, прибій шумить. Наш Райн, наш Райн, наш рідний Райн, Вітчизно, спокій зберігай, ми стережем наш любий край. На Райні варта як стіна, Надійно стереже вона. Наш Райн, наш Райн, наш рідний Райн»[59]. Усе це вже проминуло, звісно, і тепер сидимо ми в цій кнайпі, й таке гарне життя, все довкола таке гарне.

Ті, за сусіднім столом, притихли, один із новеньких ніби заспокоює інших, вони роблять вигляд, що все тихомирно; Дреске сидить згорблений і чеше потилицю; хазяїн вийшов із-за шинквасу, шморгнув носом і підсів за столик до Франца. А той своєю піснею ніби весь світ привітав, рвучко підіймає свою гальбу: «Будьмо!», ляскає рукою по столу, аж сяє весь, усе добре, він ситий, тільки де це запропастилася Ліна; повне обличчя розпашілося, чолов'яга він кремезний, навіть трохи тілистий. Ніхто нічого не каже. Всі мовчать.

Аж раптом один підвівся, відсунув ногою стільця, застебнув куртку на всі ґудзики, затягнув тугіше пасок, — це один з новеньких, такий довготелесий, — і парадним маршем — до Франца, зараз він отримає на горіхи, тобто якщо новенький на це спроможеться. Високий із розмаху всівся зверху на столик Франца. Франц дивиться на нього, чекає: «Послухай, у кнайпі є достатньо стільців».

А той згори тицяє пальцем у тарілку Франца. «Що ти тут їв?» — «Ти чуєш, у кнайпі знайдеться достатньо стільців, розплющ очі! Чи тебе в дитинстві в окропі скупали?» — «Не про це мова. Я хочу знати, що ти їв». — «Та бутерброда із сиром, йолопе! Ось для тебе ще шкірки залишилися, скотино. Ану злазь зі столу, про гарні манери ти, певно, ніколи й не чув!» — «Те, що це були бутерброди з сиром, я й сам чую за запахом. Але звідки в тебе гроші на них?»

Та Франц з розчервонілими вухами вже зірвався з місця, вхопив за край столика й перекинув його разом з високим, тарілкою, гальбою, гірчичницею — все торохнуло об землю. Тарілка — в друзки. Геншке на це вже чекав — схопився й закричав, топчучи черепки: «Ану припиніть! У мене бійки заборонені, всі, хто б'ється у кнайпі, вилетять геть!» Довготелесий уже підвівся з підлоги, відштовхує господаря: «Відійдіть-но, Геншке, нема тут ніякої бійки. Ми все відшкодуємо. Хто що розіб'є — той за те і заплатить!» Треба поступитися, думає Франц, він став біля вікна, притиснувшись до віконниці, піду собі геть, якщо тільки мене не зачеплять, якщо тільки не зачеплять; я з усіма по-доброму, але якщо якийсь дурень мене зачепить, буде йому непереливки!

Довготелесий підтягнув штани — отже, зараз почне. Франц усе бачить. А Дреске що? Стоїть собі й витріщається. «Орґе, що це за пацан за три копійки, де це ти цього шмаркача відкопав? Ще й сюди припер!» Довготелесий вовтузиться зі штаньми — спадають вони, чи що, пришив би нові ґудзики — і гарикається з господарем: «Їм тут можна рота розтуляти? Фашистам можна? Що, для них свобода слова?» А Дреске стоїть і розмахує лівою рукою. «Ні, Франце, я не втручатимуся, ти сам заварив кашу своїми балачками, своїми піснями, ні, я не втручатимуся, тільки цього ще бракувало».

«Неначе грім той клич звучить», пісня, що він співав у дворі, ось про що вони, ось чого галас здійняли.

«Фашист, бісів кровопивця! — реве довготелесий, насуваючись на Франца. — Давай сюди пов'язку! Ану мерщій!»

Ну, починається, учотирьох на одного, стану спиною до вікна, спершу стільця треба взяти. «Давай пов'язку! А то сам з твоєї кишені дістану. Хай, падлюча душа, пов'язку віддасть!» Інші стоять за ним. Франц підняв стілець. «Притримайте того довготелесого. Притримайте його, і я піду собі».

Господар обхопив ззаду довготелесого й благає: «Та йдіть уже, Біберкопфе, давайте, йдіть, заради бога». Він боїться за свою кнайпу, шибки, напевне, не застрахував, але мені до того байдуже. «Геншке, не хвилюйся, в Берліні повно шинків, я тут просто на Ліну чекав. А чого це ви на їхній бік пристали? Чого це вони витурюють людину, я ж у вас щодня сиджу, а ті двоє новеньких сьогодні вперше тут з'явилися». Господар відтіснив довготелесого, а другий новенький бризкає слиною: «Тому що ти фашист, у тебе пов'язка в кишені, свастиконосець!»

«Ну й фашист, і що з того? Я Орґе Дреске вже пояснив, як стоять справи. А ви нічого не тямите, тому й дерете горло». — «Це хто тут горло дере? То хіба ми тут «Вахту на Райні» горлали?» — «Якщо ви влаштовуватимете скандали, як оце зараз, ще й на мій столик верхи сідатимете, тоді на світі жодного спокою не буде. Це точно! А має бути спокій, щоб можна було нормально працювати й жити. Фабричні робітники, крамарі — всі хочуть, щоб був порядок. А то працювати неможливо. А з чого ви збираєтеся жити, ви, крикуни? П'янієте від власних промов! Тільки й знаєте, що скандалити та до людей чіплятися. Дочекаєтеся, що їм урветься терпець і вони намнуть вам боки. Хто ж це дозволить, щоб йому на мозолі наступали?»

Та раптом він уже й сам розійшовся, розкричався, його наче прорвало, а перед очима кривавий туман стелиться: «Та ви ж звичайнісінькі бандити, самі не знаєте, що робите, вам треба гусінь[60] з голови повитрушувати, а то ви весь світ зруйнуєте, дивіться, щоб вам не довелося за це поплатитися, кровопивці, негідники!»

Франц аж кипить, він відсидів у Теґелі, життя — то страшна річ, та й що це за життя? У тому вірші правильно сказано, так і зі мною було, Ідо, Ідо, краще не згадувати.

І він далі волає, перейнявшись тим жахом, що відкрився перед ним, відбиває удари, роздає добрих копняків, він має викричатися, викричатися до кінця. Кнайпа аж гуде, Геншке стоїть біля сусіднього стола, не наважується підступити ближче, а той стоїть і реве на все горло, все впереміш, аж піна на губах: «Яке вам до мене діло, ніхто не має мені тут вказувати! Жоден не має такого права. Нам краще знати, не за те ми на фронті воювали й по окопах сиділи, щоб потім ви тут на людей нападали, баламути, має бути спокій, спокій, кажу, можете це собі на лобі написати, спокій — і крапка. [Ось у цьому вся суть, точнісінько так, достоту, як в аптеці.] А ті, хто приходять і починають людей баламутити і революції влаштовувати, таких треба всіх вішати, хоч цілу алею [чорні стовпи, телеграфні, там цілий ряд уздовж Теґельського шосе, я знаю], тільки тоді ви все зрозумієте, коли на стовпах загойдаєтеся. Тоді нарешті зрозумієте, що ви виробляли, вуркагани кляті. [Лише так настане спокій, лише так їх можна погамувати. Ну що ж, поживемо — побачимо.]

На Франца Біберкопфа наче сказ напав, його наче судомою звело. Він щось захрипло каркає, як ворона, його погляд осклянів, обличчя посиніло, розпухло, він порскає слиною, руки горять, він геть не при собі. А пальці й досі стискають стілець, він тримається за нього, щоб не впасти. Зараз точно схопить стільця й почне ним усіх дубасити.

Обережно! Стережися! Дорогу! Заряджай! Вогонь, вогонь, вогонь!

Франц стоїть, кричить — і немов бачить та чує себе збоку, наче спостерігає за собою звіддалік. Будинки, будинки, зараз вони знову заваляться, дахи норовлять сповзти просто на нього, ні, цього не буде, можете й не починати, нічого не вийде в злочинців, нам потрібен спокій. Його пронизує шалена думка: ось-ось щось станеться, я зараз щось утну, скручу комусь в'язи, ні, ні, я сам скоро впаду, гепнуся, ось зараз. А я думав, що у світі спокій, порядок. У своєму затьмаренні він охоплений жахом: зі світом щось негаразд, такі страшні, вони стоять перед ним, він ніби зазирнув у майбутнє.

Якось у раю жило двоє людей: Адам і Єва. І раєм був дивовижний Едемський сад. Весело жилося там звірям і птахам.

Та він же несповна розуму! Вони нерішуче зупинилися, навіть довготелесий тільки сопе носом й підморгує Дреске; сядьмо краще до столу та поговорімо про щось інше. Дреске, затинаючись, промовив у тиші: «То що, Франце, може, ти вже підеш? Адже достатньо наговорився, і облиш того стільця».

Франца наче попустило, гроза пройшла десь поруч, минулося. Слава Богу, все минулося. Його обличчя зблідло, обм'якло.

А ті стоять біля свого столика, довготелесий сів і п'є своє пиво. Промисловці деревообробної галузі наполягають на своїх вимогах, Крупп морить голодом пенсіонерів, півтора мільйони безробітних, за два тижні їхня кількість зросла на 226 000 осіб.

У Франца випав з руки стілець, рука опустилася, голос знову став звичним, він стоїть, усе ще схиливши голову, вони його вже не хвилюють: «Гаразд, уже йду. Було дуже приємно. Що там у вас в голові, мене не обходить».

Вони мовчки слухають. Нехай собі огидні покидьки ренегатства під аплодисменти буржуазії та соціал-шовіністів паплюжать систему рад. Це тільки прискорить і поглибить розрив між революційними робітниками та прихильниками Шайдермана[61] і т. д. Пригноблені маси за нас!

Франц бере свою шапку: «Шкода, Орґе, що через таке наші з тобою дороги розійшлися». Простягає йому руку, але Дреске не бере її, а мовчки сідає на свого стільця. Кров потече, кров потече, кров потече густа-прегуста.

«Ну то я пішов. Скільки з мене, Геншке, також за склянку і за тарілку?»

Ось такий порядок. На 14 дітей одна порцелянова чашка. Благочинний циркуляр міністра від центру Гіртзифера: «Від публікації цього циркуляра слід утриматися. Враховуючи обмеженість коштів, наявних у моєму розпорядженні, пропоную брати до уваги лише ті випадки, коли не тільки кількість дітей особливо велика, наприклад, не менше 12, але й коли ретельне виховання дітей через фінансові обставини родини вимагає особливих жертв і все одно проводиться в зразковому порядку».

Хтось кричить Францу вслід: «Тобі вінок переможця, з картоплі й оселедця!» Хай собі краще гірчицю із задниці витре, довготелесий йолоп. Шкода, що не потрапив мені до рук. Франц насунув на голову шапку. Тут він згадав про Гакеський ринок, про геїв, про ятку сивоголового з його журнальчиками, та щось туди йому не кортіло, він вагається і йде геть.

Ось він на вулиці, на холоді. Навпроти кнайпи стоїть Ліна, вона щойно прийшла. Він іде повільно. Він хотів би повернутися назад і пояснити їм, які вони телепні. Геть божевільні, мізки забиті бозна-чим, але вони не такі уже й пропащі, навіть той довготелесий нахаба, що потім на підлогу гепнувся. Вони просто не знають, куди енергію діти, кров мають загарячу, а якби вони побували у Теґелі чи ще де-інде, то їм би трохи в голові прояснилося, та ще й як би прояснилося, на сто свічок одразу. Він тримає Ліну попід руку, озирається на темній вулиці. Могли б і більше ліхтарів поставити. І що вони всі причепилися до людини, спершу голубі, до яких мені абсолютно байдуже, а тепер ще й червоні. На біса вони мені здалися, хай самі розбираються. Не можуть людині спокою дати, вже навіть пива спокійно не вип'єш; от візьму зараз, вернуся й рознесу кнайпу того Геншке на друзки. І знову щось мерехтить і пульсує в очах у Франца; морщаться чоло й ніс. Та ось він уже відходить, вчепився у Ліну, аж руку подряпав, а вона усміхається: «Нічого, Францику, маленька подряпинка від тебе на згадку».

«Давай гульнемо, Ліно, але не в цих смердючих кнайпах, з мене вже того досить, курять і курять, а там маленький щиглик сидить, він там точно задихнеться, а їм до того й байдуже». І він береться довго пояснювати їй, чому він був правий, а вона з ним погоджується. Потім вони сідають у трамвай та їдуть до Янновицького мосту до танцзали Вальтерхена. Поїхав у чому був, і Ліні не дав перевдягтися — і так гарна. Уже в трамваї товстушка дістає з кишені добряче прим'яту газетку. Це вона для нього принесла, недільний випуск, «Вісник миру». Франц зауважує, що такої газети він ще не продавав, тисне їй руку, радіє, побачивши гарний заголовок та шапку на першій сторінці: «Через страждання — до щастя!»

Рученята — лясь, лясь, ноженята — туп, туп, рибки, пташки цілий день радіють у раю[62].

Трамвай трясеться, а вони, схиливши голови над газеткою, читають у вагоні при бляклому світлі вірш на першій сторінці, який Ліна обвела простим олівцем: «Краще — коли удвох», Е. Фішер: «В дорогу одному нелегко іти, і як же самому дійти до мети, краще — коли удвох. Як падати будеш, хто руку подасть, хто виручить з різних можливих нещасть, краще — коли удвох. Мандрівка по світу буде не проста, з собою в дорогу візьми ти Христа. Краще — коли удвох. Дорогу він знає, й тобі вкаже шлях, розрадить тебе і в думках, і в ділах. Краще — коли удвох».

Мене й досі мучить спрага, думає тим часом Франц, дві гальби — то замало, а від усіх цих балачок у горлі геть пересохло. Нараз йому пригадалося, як він співав, і його охопило відчуття, наче він удома, і він сильніше стис Лінину руку.

Вона вдихає ранкове повітря. Вони простують по Александерштрасе у напрямку до Гольцмарктштрасе, вона ніжно пригортається до нього: може, у них справді невдовзі відбудуться заручини?

Масштаб Франца Біберкопфа. Він — рівня давнім героям

Франц Біберкопф, колишній цементник, перевізник меблів тощо, а зараз торговець газетами, важить ледь не два центнери. Сильний як кобра-змія, а ще він знову вступив до спортивного клубу. Він носить зеленкуваті обмотки, черевики, підбиті цвяхами, та плащ-дощовик. Грошей у нього водиться небагато, і хоча він регулярно щось заробляє, але завжди потроху; та все одно, не варто до нього прискіпуватися.

Чи гризуть його за минуле [Іда й таке інше] докори сумління, діймають кошмари, неспокійні сни, душевні муки, еринії[63] з часів наших прабабусь? Та де там! Слід враховувати геть нову ситуацію. Свого часу злочинець був навіки проклятим чоловіком [а звідки ти знаєш, моя дитино?], наприклад Орест, що перед вівтарем убив Клітемнестру[64], — таке ім'я й не вимовиш, — яка все-таки була його матір'ю. [Перед яким ще вівтарем? У нас ви довго шукатимете церкву, відчинену вночі!] Отож я й кажу, часи вже не ті. Гей, гей, гук! Бісові почвари, пелехаті відьми зі зміями замість волосся, собацюри без намордників — цілий звіринець не надто приємних створінь, вони намагаються вхопити його, але не можуть дістати, бо той стоїть біля вівтаря, таким є античне уявлення, а потім уся зграя витанцьовує довколо нього, а пси підступають найближче. Без музики арф, як то співається про ериній, кружляють вони довкола жертви, аж у того в голові туманіє, його зраджують чуття, й тепер йому одна дорога — до божевільні.

Та Франца Біберкопфа еринії не переслідують. Давайте побажаємо йому смачного — він п'є в Геншке або деінде, сховавши пов'язку в кишеню, п'є гальба за гальбою, а часом і оковитої чарку перехилить, аж душа звеселиться. Ось так відрізняється колишній вантажник меблів і т. д., а тепер — продавець газет Франц Біберкопф із Берліна (північно-східний район) наприкінці 1927 року від знаменитого античного Ореста. То в чиїй шкурі хотіли б ви бути?

Франц убив свою наречену Іду, що була у розквіті молодости; її прізвища не називатимемо — воно тут ні до чого. Все почалося із серйозної суперечки між Францом та Ідою на квартирі її сестри Мінни, при цьому дівчина спершу зазнала таких тілесних ушкоджень: подряпана шкіра на носі, на самому кінчику та на переніссі, пошкоджена кістка і хрящ носа, що було встановлено пізніше у лікарні й потім відіграло певну роль під час розгляду справи у суді; окрім того на правому й лівому плечах у неї були виявлені легкі садна й синці. Але незабаром дискусія стала аж надто жвавою. Такі вислови, як «курвар» та «ласий до дівок» привели у стан сильного збудження чутливого до питань честі, хоча й морально дещо занепалого Франца Біберкопфа, який був у збудженому стані ще й з інших причин. Ним аж затіпало. Він ухопив перше-ліпше, що трапилося під руку, а це була невелика дерев'яна збивачка вершків, а він тоді вже тренувався й розтягнув собі руку. І от цю збивачку разом із дротяною спіраллю він з потужним подвійним розмахом привів до контакту з грудною кліткою Іди, його співрозмовниці. Грудна клітка Іди до того дня виглядала абсолютно бездоганною, без жодного ґанджу, чого не можна було сказати про характер цієї гарної на вроду особи, адже чоловік, що жив за її рахунок, небезпідставно підозрював, що вона збирається спровадити його подалі, помінявши на нового знайомця з Бреслава. У всякому разі грудна клітка милої дівчини не була розрахована на контакт зі збивачкою для вершків. Уже після першого удару вона скрикнула й більше не вигукувала «курвар», а тільки «о Боже!» Під час другого контакту зі збивачкою за того самого розташування Франца Іда зробила півоберта праворуч. Внаслідок цього другого контакту дівчина взагалі більше нічого не сказали, а лише якось дивно розтулила рота й змахнула обома руками.

Те, що секунду тому сталося з грудною кліткою особи жіночого роду, пов'язано із поняттями твердости й пружности, а також із законами дії та протидії. Без розуміння згаданих фізичних законів усе це залишається взагалі незбагненним. Тут стануть у пригоді наведені нижче формули.

Перший закон Ньютона звучить так: «Кожне тіло перебуває в стані спокою доти, доки дія будь-якої сили не змусить його змінити цей стан» (це стосується ребер Іди). Другий закон Ньютона звучить так: «Зміна руху пропорційна діючій силі та має з нею той самий напрямок» (діюча сила — це Франц, точніше, його кулак зі збивачкою). Величина сили виражається такою формулою:

f = е lim Δv/Δt = cw.

Прискорення, спричинене цією силою, тобто величина викликаного нею порушення спокою, виражається формулою:

Δv = 1/с f Δt.

Відповідно до цього слід припустити, — саме це, власне, й відбулося, — що спіраль збивачки стислася, й удар було завдано безпосередньо дерев'яною ручкою. На протилежному боці, а саме на «інертному», результатом сили протидії став перелом сьомого та восьмого ребер на лівій задній пахвовій лінії.

За такого розгляду всіх обставин, що відповідає духові часу, можна чудово обійтися без ериній. Можна крок за кроком простежити за всім, що зробив Франц і чого зазнала Іда. У цьому рівнянні немає невідомих. Залишається лише перерахувати стадії перебігу цього процесу, що розпочався згаданим чином. Отже, втрата Ідою вертикального положення, перехід у горизонтальне внаслідок потужного поштовху і, водночас, проблеми дихання, сильний біль, переляк та фізіологічне порушення рівноваги. Франц, як розлючений лев, пошматував би потерпілу, що була йому так добре знайома, якби із сусідньої кімнати не вискочила її сестра. Вереск цієї особи жіночої статі змусив його відступити, і того ж вечора поліцейський патруль затримав його неподалік від власного помешкання.

Гей, го, гата! — кричали давні еринії. Жахливо, жахливо дивитися на проклятого богами чоловіка біля вівтаря, його руки в крові. Як вони хриплять: ти вже спиш? Прожени свій сон. Вставай, вставай! Агамемнон, його батько, багато років тому вирушив у похід на Трою. Троя впала, запалали сигнальні вогні, від Іди до Атоса, палаючі смолоскипи аж до Кітеронського лісу.

Яка чудова, зауважмо принагідно, ця палаюча звістка, що летить з Трої до Греції. Яка велична естафета вогню пролягла над морем, це рухоме сяйво, пульсування серця, політ душі, щаслива вість, переможний гук!

Ось спалахує пурпурове полум'я — і розливається темно-червона заграва над озером Ґорґопіс; ось її помічає вартовий — і кричить на радощах, ось воно, життя, запалено нове вогнище, щоб передати далі звістку, і збудження, й радість — усе заразом, через затоку морську, притьмом до вершини Арахнеона, і скрізь, куди не поглянь, метушня і крики, й заграва: Агамемнон іде! З такою картиною нам годі щось порівняти. Краще залишитися осторонь.

Для передачі різних повідомлень ми послуговуємося результатами дослідів такого собі Гайнріха Герца, що мешкав у Карлсруе, рано помер і, якщо судити за фотографією з колекції графіки Мюнхенського музею, носив бороду. Механічні передавачі продукують змінні струми високої частоти. За допомогою коливального контуру ми викликаємо електричні хвилі. Коливання поширюються сферично. А ще там є катодна лампа зі скла та мікрофон, мембрана якого коливається то більше, то менше, і так виникає звук, точнісінько такий самий, як і той, що раніше потрапив до передавача, це так дивовижно, вишукано, зухвало. Зрештою, надто захоплюватись цим не варто; воно діє, то й добре.

Зовсім інша річ — смолоскипи, що сповіщають повернення Агамемнона!

Вони палахкотять, полум'я здіймається вгору, щомиті й скрізь немов промовляючи до людей внизу: Агамемнон іде! І ось їх уже десятки тисяч, а на березі затоки — сотні тисяч.

Та повернімося до нашої справи. Ось Агамемнон уже вдома. І все стало по-іншому. Зовсім по-іншому. Ніби зворотний бік медалі. Щойно він став на порозі, а жінка пропонує йому скупатися. Тут і виявилося, що то за незрівнянне стерво. Накинула на нього у воді рибальські сіті, так що йому й поворухнутися несила, ще й прихопила сокиру, буцімто дров нарубати. Чоловік хрипить: «Горе мені, погибаю!» На вулиці люди питають: «Хто там оплакує самого себе?» А він ізнову: «Горе, горе мені!» Антична бестія закатрупила його, навіть оком не змигнувши, ще й на дворі горло дере: «Покінчила я з ним, накинула на нього рибальські сіті й двічі вдарила, а він лишень зітхнув два рази і витягся, а потім я ще й третього удару завдала, відправивши його до Гадеса». Від цього сенатори в зажуру впали, але знайшли як відповісти: «Дивуємося ми зі слів твоїх сміливих». Ось такою була та жінка, та антична бестія, яка під час утіх подружніх з Агамемноном зачала хлопчика, якого при народженні нарекли Орестом. Пізніше цей плід її утіх її ж і вб'є, а на нього накинуться еринії.

Та з Францом Біберкопфом усе повернулося геть інакше. Через п'ять тижнів його Іда померла в шпиталі Фрідріхсгайна, померла від множинного перелому ребер, розриву плеври та незначного пошкодження легені, що спричинилося до емпієми, гнійного плевриту, запалення легень, Боже мій, гарячка не спадає, на кого стала ти схожа, лиш поглянь у люстерко, Боже мій, тобі кінець, це вже все, гаплик! Провели розтин, а потім поховали на цвинтарі, що на Ландсберзькій алеї, могила була три метри завглибшки. Вона померла з ненавистю до Франца, але і його лють на неї не вляглася після її смерти, бо її новий друг, бреславець, відвідував її в шпиталі. Тепер вона уже п'ять років під землею, лежить на спині, дошки труни гниють собі, і вона стає перегноєм, та сама, що колись у парусинових туфельках танцювала зі Францом у Трепто в «Райському садочку», що так кохала його і вешталася з багатьма, лежить тепер тихесенько, її уже немає.

А він відсидів усі чотири роки. Убив її, а тепер гуляє на волі, живе собі розкошуючи, пиячить, нажирається від пуза, вивергає сім'я, сіє далі нове життя. Навіть Ідину сестру не обминув. Колись, звичайно, настане і його смертна година. Звісно, всі там будемо. Але йому до того ще далеко. І він це знає. А тим часом він далі снідає у кнайпах і на свій манір прославляє небо над Александерплац пісеньками на кшталт «Відколи грає твоя бабця на тромбоні…» або «Крутих яєць папуга мій не їсть…».

Де тепер той червоний мур Теґельської в'язниці, що вселяв у нього такий страх, від нього він тоді спини відірвати не міг. Вартовий стоїть біля чорної залізної брами, що колись викликала у Франца таку огиду, а брама досі висить на своїх петлях, ніхто на неї й не дивиться, увечері її зачиняють, як то прийнято робити з кожною порядною брамою. Тепер ранок, перед брамою стоїть вартовий і курить свою люльку. Сонце світить, те саме сонце, про яке можна точно сказати наперед, коли воно буде в певному місці небесного склепіння. А чи воно взагалі з'явиться, залежить від хмарности. З трамвая 41-го маршруту виходять кілька чоловік з квітами й пакунками в руках, напевне, йдуть до санаторію, треба пройти вперед, а потім ліворуч уздовж шосе, мабуть, добряче змерзли, бо ниньки холодно. А у в'язниці арештанти сидять по камерах, працюють у майстернях та ходять вервечкою тюремним двором. Суворий наказ: на прогулянку обов'язково з'являтися у черевиках, шапці та шийній хустинці. Начальник робить обхід: «Ну, який був суп увечері?» — «Та міг би бути й смачнішим, і порції більші». Вдає, що не чує: «Як часто міняють постіль?» Можна подумати, що він того не знає.

Один в'язень із одиночної камери пише: «Впустіть сонце! У всьому світі звучить цей заклик. Лише тут, за тюремними мурами, не знайшов він відгуку. Невже ми не маємо права на сонячне світло? Тюремні приміщення сплановано таким чином, що камери в деяких коридорах цілий рік позбавлені сонячного світла, йдеться про коридори північно-східного крила. У ці камери не потрапляє жоден сонячний промінчик, який передав би вітання мешканцям цих камер. З року в рік люди змушені працювати й нидіти без життєдайного сонячного світла». В'язницю оглядатиме комісія, наглядачі бігають від камери до камери.

Інший в'язень пише таке: «У прокуратуру при земельному суді. Під час слухань моєї справи у карній колегії земельного суду пан голова земельного суду доктор X. повідомив мені, що після мого арешту до моєї квартири, розташованої за адресою Елізабетштрасе, 76, за моїми речами прийшов якийсь невідомий та прихопив їх із собою. Цей факт занесено до протоколу, а отже, поліція або прокуратура повинні зробити подання про проведення дослідування. Жодна сторона не повідомила мені про викрадення моїх речей після мого арешту, аж поки я не довідався про це під час згаданого слухання. Прошу прокуратуру повідомити про результати розслідування або ж видати мені на руки копію протоколу, доданого до справи, на предмет подання позову про відшкодування збитків у тому разі, якщо крадіжка відбулася в результаті недбальства з боку моєї господині».

А що стосується пані Мінни, сестри Іди, то з нею все гаразд, красно дякую, ви дуже люб'язні. Зараз якраз двадцять хвилин на дванадцяту, вона повертається з критого ринку, що на Акерштрасе. Це велика жовта муніципальна споруда, що також має вихід на Інваліденштрасе. Але Мінна завжди виходить на Акерштрасе, бо так їй ближче. Вона придбала цвітну капусту, свинячу голову та трохи селери. Перед ринком вона ще купила просто з причепа велику жирну камбалу та пакуночок ромашкового чаю, він завжди може стати у пригоді.

Книга третя

Тут Франц Біберкопф, порядна, добромисна людина, зазнає першого удару. Його обдурили. Удар влучив у ціль.

Біберкопф дав слово, що хоче бути порядним, і ви самі бачили, як цілими тижнями він був порядним, але то була своєрідна відстрочка. Життя вирішило, що поводиться з ним надто вже делікатно, воно підступно зробило йому підніжку. А йому, Францу Біберкопфу, такий поворот видається не надто приємним, йому давно вже остогиділо це мерзенне, собаче життя, яке суперечить всім його добрим намірам. І чому життя так чинить із ним, він не може збагнути. Він ще мусить пройти довгий шлях, перш ніж усе зрозуміє.

Учора ще на гордих конях[65]

Ось уже скоро Різдво, Франц узявся за іншу роботу, торгує як дрібноноша випадковим товаром, по кілька годин зранку чи по обіді взявся продавати шнурки, спершу працював сам, а потім разом з Отто Людерсом. Той уже два роки був безробітним, його жінка — праля. Їх звела товстушка Ліна, той Людерс є її дядьком. Улітку кілька тижнів він ходив з рекламою рюдерсдорфських м'ятних смоктунців, убраний в однострій, на голові шапка з помпоном. Тепер разом з Францом вони бігають вулицями, заходять у будинки, дзвонять по квартирах, а після роботи де-небудь зустрічаються.

Якось заходить Франц Біберкопф у кнайпу. А товстушка вже там. У нього чудовий настрій. За одним присідом він з'їв бутерброди товстушки і, ще не прожувавши як слід, замовляє для всіх трьох свинячі вуха з горошком. Товстушку так пообціловував, що вона вся зашарілася, а коли доїла свинячі вуха, швиденько забралася геть.

«Добре, що товстушка пішла, правда, Отто?» — «Та має куди йти. Що вона весь час за тобою волочиться?»

Франц обіперся ліктями на стіл і позирає з-під лоба на Людерса. «Ану вгадай, Отто, що сьогодні зі мною було?» — «А що?» — «А ти вгадай!» — «Ну, кажи вже!» Два кухлі світлого, один лимон. До шинку ввалився новий гість, витирає носа тильним боком долоні, кашляє: «Горнятко кави». — «З цукром?» Хазяйка миє склянки. «Без цукру, але швидше».

Поміж столиків проходить, ніби когось шукаючи, якийсь юнак у коричневій спортивній шапочці, гріється біля пічки, подивився на столик, за яким сидить Франц, потім на сусідній: «Ви не бачили тут чоловіка в чорному пальті з брунатним хутряним коміром?» — «А що, він тут часто буває?» — «Так». За столиком сидять двоє, старший обертається до свого блідого сусіда. «Брунатний хутряний комір?» А той буркнув: «Сюди багато хто заходить з брунатним хутряним коміром».

Сивочолий: «А ви звідкіля будете? Хто вас послав?» — «Та яка різниця! Не бачили, то так і скажіть». — «Та тут різні бувають з брунатним коміром. Я ж маю знати, хто вас послав». — «Я не збираюся розповідати вам про свої справи». Блідий обурюється: «Ну, раз ви його питаєте, чи він тут кого не бачив, то що, він не може вас запитати, хто вас послав?» Відвідувач уже стоїть біля наступного столика: «То й що, як питаю, а його все одно не обходить, хто я такий». — «Ну раз ви його питаєте, то й він може вас запитати. Бо інакше нема чого в нього запитувати». — «Чого це я мушу вам про свої справи розповідати?» — «Значить, і він не мусить вам казати, хто тут був, а кого не було».

Відвідувач іде до дверей, обертається: «Думаєш, сильно розумний? Ну й сиди собі зі своїм розумом». Розвертається, гримає дверима й зникає.

Ті двоє за столом: «Знаєш його? Бо я не знаю». — «Я його тут раніше не бачив. Біс його знає, що йому треба». — «Явно баварець». — «Та ні, райнландець, З Райнської области».

Франц шкіриться до змерзлого, жалюгідного Людерса. «І що, не здогадався? Спитай, чи є в мене гроші». — «А що, хіба є?»

Над столом Франц щось тримає в кулаку, розкриває його і всміхається: «Ну що, скільки тут?» Бідний Людерс нахилився вперед, посмоктуючи дірявого зуба: «Дві десятки, хай йому біс!» Франц кидає папірці на стіл: «Ось такі справи. І всього за п'ятнадцять-двадцять хвилин. Не більше, їй-бо». — «Ну ти даєш!» — «Ні, нічого такого, що ти думаєш, чиста справа. Даю слово, Отто, все по-чесному, без обману, розумієш?»

Перейшли на шепіт, Отто Людерс підсунувся ближче до Франца. Той розповів, що подзвонив у двері до однієї пані, шнурки до черевиків, може, вам потрібно, для вас, для вашого чоловіка, для діточок, вона подивилася на них, а потім на мене, вона — вдова, ще нічогенька із себе, ми балакали в коридорі, тож я й запитав, чи не пригостить вона мене горнятком кави, бо надворі сьогодні дуже холодно. Попили з нею кави. А потім ще дечим зайнялися. Франц дмухнув собі в кулак, пирхнув, почесав щоку й штовхнув Отто коліном: «Я весь свій мотлох у неї забув. Ну, а ця щось помітила?» — «Хто?» — «Ну хто ж іще, товстушка! У мене ж із собою товару не було». — «А хоч би й помітила, скажеш, що все продав, і по всьому».

Франц присвиснув: «Я ще навідаюся туди, трохи згодом, ця вдовичка живе за Ельзассерштрасе. Уявляєш, двадцять марок — ото ґешефт!» Вони їли й пили до третьої, Отто одержав п'ятірку, але веселішим не став.

Хто це наступного ранку крадеться зі своїми шнурками попри Розентальську браму? Отто Людерс! Зупинився на розі біля крамниці Файбіша, зачекав, поки Франц звернув на Брунненштрасе. А сам побіг по Ельзасерштрасе. Все правильно, ось цей будинок. А може, Франц уже нагорі? А люди так спокійно сновигають собі вулицею. Зачекаю трішки в під'їзді. Якщо Франц з'явиться, скажу йому… а що я, власне, йому скажу? А серце так і калатає. Всі діймають цілими днями, й жодного заробітку, лікар дивився й нічого не знайшов, а щось таки не гаразд. Отак можна й задубіти у своїх лахах, й досі ношу стару шинель, ще з війни. А тепер сходами нагору.

Дзвонить у двері: «Шнурки для черевиків, мадам! Та ні, я лише хотів поспитати. Та ні, послухайте». Вона хоче захряснути двері, та він просунув у щілину ногу.

«Річ у тім, що я не сам, ну, мій друг, ви знаєте, він тут був учора, він забув свій товар». — «О Боже!» Вона прочинила двері. Людерс увійшов і швидко захряснув за собою двері. «О Боже, в чому річ?» — «Нічого, нічого, мадам! Чого ви так тремтите?»

Він і сам весь тремтить, не сподівався, що так легко потрапить досередини, тепер не зупинятися, що буде, те й буде. Треба трохи ласкавіше, та голос пропав, у нього на обличчі наче якась дротяна сітка, стискає від вилиць аж до чола, коли ще й щелепи судома зведе, буде мені гаплик. «Мене тільки товар попросили забрати». Тендітна жіночка кинулася до кімнати за пакунком, а він за нею і вже стоїть на порозі. Вона глипнула на нього й каже, затинаючись: «Ось ваш пакунок, о Боже!»

«Дуже, дуже дякую. Та що це ви так тремтите, жіночко? Тут же так тепло. Може, ви й мене почастуєте кавою?» Тільки не відступати, говорити не зупиняючись й нізащо не йти геть, стояти як укопаний.

Перед ним стоїть жіночка, худа, витончена, схрестила руки перед собою: «Може, він вам іще щось казав? Що ж він вам сказав?» — «Хто? Мій товариш?» Треба весь час говорити, багато говорити, що більше говориш, то тепліше буде, тепер і та сітка на обличчі вже тільки лоскоче. «Та більше нічого, а що він мав казати? Про каву, чи що? А товар я вже забрав». — «Я зараз загляну на кухню». Вона боїться, навіщо мені її кава, я собі сам кращу зварю, а в кнайпі готову подадуть, хоче здихатися мене, постривай, ми так швидко не здаємося. Добре, що всередину втрапив, хутко вийшло. Але Людерс також боїться, наслухає біля дверей, чи не йде хто сходами. Повертається в кімнату. Зовсім не виспався сьогодні, малий кашляв цілісіньку ніч, посиджу трішки. Сідає на червону плюшеву канапу.

Вона тут робила оте з Францом, а тепер мені каву варить, зніму-но я капелюха, пальці як лід! «Ось ваша кава!» Таки боїться, яка гарненька, мила особа, з такою можуть всілякі бажання з'явитися, треба спробувати. «А ви не вип'єте зі мною за компанію?» — «Ні, ні, скоро квартирант прийде, той, що кімнату винаймає». Хоче мене випхати, звідки в неї квартирант, та тут навіть ліжка нема. «Ну то й що? Облиште! Квартирант раніше обіду не повернеться, в нього також робота. Так, а більше мій друг мені нічого не розповідав. Попросив лише товар забрати».

Згорбившись, він із насолодою сьорбає свою каву.

«Гаряченька, а на вулиці собачий холод. Ну, що він ще казав? Казав, що ви вдова, ви справді вдова?» — «Так». — «А що трапилося з вашим чоловіком? Помер чи на війні загинув?» — «Даруйте, в мене справи, треба обід готувати». — «Може, ще горнятко наллєте? Чого так поспішати? Все одно молодість не вернеш. А діточки у вас є?» — «Та йдіть уже, отримали речі, які мали забрати, а в мене нема часу». — «Ну навіщо так нервувати, може, ще заявите, що на вас напали, я таким не займаюся, зараз сам піду, ось тільки каву доп'ю. Як це у вас раптом часу немає? А недавно був час, самі знаєте на що. Ну, хай щастить, я не такий, я піду».

Насунув капелюха, підвівся, узяв під пахву пакунок, посунув до дверей, пройшов попри неї, а на порозі раптом обернувся: «Ану, гони пару монет!»

Витяг ліву руку, манить її пальцем. Та прикрила рукою рот, а малий Людерс підійшов до неї впритул: «Тільки спробуй закричати! Що, гроші даєш лише тому, кого вподобала? Бачиш, ми все знаємо. Між друзями секретів не буває». Що за свинство, от стерво, ще й жалобну сукню носить, так і хочеться відвісити їй добрячого ляпаса, нічим не краща за мою стару. У жіночки обличчя аж пашить, але тільки з правого боку, а лівий бік білий як сніг. В руках вона тримає портмоне, длубається в ньому пальцями, а сама широко розплющеними очима витріщилася на малого Людерса. Правою рукою простягає йому кілька монет. У неї якийсь дивний вираз обличчя. Його вказівний палець й далі манить її. Вона висипала йому в руку все, що було в портмоне. Він повертається в кімнату, йде до столу, стягує з нього червону вишиту скатертину й ховає за пазуху, а вона лише стогне, не може вимовити ні слова, завмерла біля дверей. Він хапає дві диванні подушки, потім забігає на кухню, витягає шухляду, риється в ній. Усілякий мотлох, треба тікати, а то вона ще закричить. Тут жінка зомліла й гепнулася на підлогу. Тепер тікати.

Пробіг коридором, обережно причинив двері, скотився сходами — й до сусіднього будинку.

Сьогодні з кулею у грудях[66]

Так чудово було у раю. Води кишіли рибою, тяглися вгору дерева, пустували звірі, тварини земні, морські та небесні.

Нараз щось зашурхотіло на одному з дерев. Змій, змій, змій висунув голову, змій жив у раю, і він був найхитріший за всіх звірів польових, і заговорив він, і заговорив з Адамом і Євою.

Через тиждень Франц Біберкопф з букетом, загорнутим у шовковий папір, неквапно підіймається сходами, зупинився, думає про свою товстушку, трохи присоромив самого себе, але не всерйоз, вона така вірна, просто золотце, для чого мені всі ці походеньки, але ж це для справи, для справи. Дзвонить у двері й усміхається, згадавши теплу каву й маленьку лялечку. Хтось іде до дверей, вона. Франц випнув груди, наготував перед дверима букет, бряцає ланцюжок, двері прочиняються. Серце калатає, чи рівно пов'язана краватка, її голос запитує: «Хто там?» Він жартує: «Поштар».

Вузька чорна шпарина у дверях, її очі, він манірно кланяється, всміхається, махає букетом. Бабах! Двері з гуркотом зачинилися. Р-р-р-р-р-р! Загуркотів засув. Хай йому біс! Двері перед ним захряснула. Ну й шельма! От тобі й маєш! Здуріла, чи що? Може, не впізнала? Коричневі двері, та сама оббивка, я стою на сходах, краватка — все як годиться. Ну і ну! Ще раз подзвонити чи, може, не варто? Поглянув на свої руки, на букет, щойно купив на розі, за марку, в шовковому папері. Дзвонить ще раз, вдруге, дуже довго. Вона точно ще під дверима стоїть, взяла й зачинила двері, й ні з місця, затамувала подих і тримає мене на сходах. А в неї ж мої шнурки, весь товар, марки на три либонь, хіба я не можу його забрати? Почулися кроки, вона пішла геть, певно, на кухню. Що це за…

Спустився сходами. Потім знову піднявся: подзвоню ще раз, може, вона мене не розгледіла, не впізнала; напевне, прийняла за когось іншого, за жебрака, тут багато таких вештається. Підійшов знову до дверей, але не дзвонить. Зникло бажання. Просто чекає, стоїть собі. Отже, вона не відчиняє, хотів би я знати чому. В цьому домі більше не буду нічого продавати, а що з букетом робити, цілу марку заплатив, та кину його в канаву. Тут він знову подзвонив, ніби за командою, трохи почекав, так і є, навіть не підходить, знає, що це я. Доведеться записку в сусідів залишити, принаймні, треба забрати товар.

Дзвонить до сусідів, нікого немає вдома. Ну гаразд, напишемо записку. Франц іде до підвіконня, відірвав кутик газети, виводить огризком олівця: «Раз Ви не хочете відчиняти, то поверніть мені мій товар, віддати можна Клауссену в шинку, що на розі Ельзассерштрасе».

Ну й курва, знала би ти, що я за один, як я з однією вже розібрався, ти б так не поводилася. Ну, ще розберемося. Ото взяти б сокиру та двері порубати. Обережно підсовує записку під двері.

Цілий день Франц ходить насуплений. Наступного ранку, перед тим, як зустрітися з Людерсом, зайшов до кнайпи, а господар простягає йому листа. Це від неї. «А більше нічого не було?» — «Ні, а що мало бути?» — «Пакунка з товаром не приносили?» — «Ні, якийсь хлопчик тільки листа приніс, ще вчора увечері». — «Ось воно що. Напевне, ще й за товаром доведеться сходити».

Через дві хвилини Франц підійшов до вікна поряд з шинквасом, упав на табурет, ліва рука з листом безвольно повисла, губи міцно стиснуті, погляд блукає десь понад столами. Людерс, жалюгідний чоловічок, цієї миті якраз з'явився на порозі, побачив Франца, як той сидить, збагнув, що з ним щось негаразд, і хутенько накивав п'ятами.

Господар підійшов до столика. «А чого це Людерс так чкурнув, що навіть товар свій не забрав?» Франц сидить, не рухається. Що ж це робиться на білім світі? Мені наче ноги відібрало. Хіба таке буває? Де ж таке бачено, де таке чувано! Ніяк підвестися не можу. А Людерс хай собі біжить, має ноги — то хай біжить. Що за мерзосвітний виродок! І вродиться ж таке!

«Може, чарчину коньяку, Біберкопфе? У вас помер хтось, чи що?» — «Нє, нє!» Що він каже, нічого не второпаю. Вуха ніби ватою заклало. А господар все не йде: «А чого це Людерс так дременув? Ніхто ж йому нічого поганого не робить. А він побіг, ніби за ним сто чортів женуться». — «Людерс? Напевне, має роботу. Прошу, принесіть один коньяк». П'є залпом, думки просто розбігаються. Хай йому грець, що ж це вона пише таке? «У вас конверт упав. Може, візьмете ранкову газету?» — «Дякую!» А він усе сушить собі голову: хотів би я знати, в чому тут річ, чого це вона мені таке пише. Все-таки Людерс розсудлива людина, має дітей. Франц намагається збагнути, як таке могло статися, в нього від тих думок аж голова обважніла й падає на груди, мов уві сні, господар гадає, що він натомився, але то якась сіра, бездонна порожнеча, в яку сповзають його ноги, і ось він уже весь зісковзнув туди, лише встиг обернутися ліворуч, і падає вниз, на саме дно.

Франц головою й грудьми наліг на стіл, дивиться навскіс попід руку на стільницю, дихає на дерев'яну поверхню. «А товстушка, Ліна, вже тут?» — «Та ні, вона ж на дванадцяту приходить». Справді, зараз тільки дев'ята, я ще й нічого сьогодні не заробив, Людерс кудись утік. Що ж тепер робити? Нараз його пронизала думка, й він прикушує губу: то все кара мені, вони мене випустили з тюрми, а інші досі там картоплю копають за будинком, біля сміттєзвалища, а я на трамваях катаюся, хай йому біс, а там же було досить-таки непогано. Він підводиться, треба вийти на вулицю, струсити із себе все це, тільки щоб той страх не повернувся, я твердо стою на ногах, мене так просто не проймеш, так просто не проймеш! «Коли прийде товстушка, скажіть, що в мене родич помер. Одержав звістку. Дядько, чи щось таке. А на обід я сюди не прийду, на мене хай не чекає. Скільки з мене?» — «За одну гальбу, як завше». — «Ага». — «А пакунок тут залишите?» — «Який ще пакунок?» — «О, а вас таки добряче прихопило, Біберкопфе! Давайте без дурниць, вже якось опануйте себе. А пакунок я збережу». — «Який ще пакунок?» — «Та йдіть уже, подихайте свіжим повітрям».

Біберкопф вийшов на вулицю. Господар позирає на нього крізь шибку: «Щоб тільки не принесло його назад. Ну й ну! Такий міцний чоловік. Ото товстушка баньки вилупить».

Перед будинком стоїть блідий чоловічок, права рука в нього на перев'язі, а кисть у чорній шкіряній рукавичці. Він уже добру годину стоїть тут, на осонні, й не йде нагору. Він повернувся з лікарні. У нього дві доньки, вже великі, а потім ще й хлопчик народився, мав чотири роки, і ось помер у лікарні. Спершу була просто ангіна. Лікар сказав, що невдовзі ще раз зайде, але прийшов тільки ввечері й зразу сказав: негайно в лікарню, підозра на дифтерію. Малий пролежав там місяць, уже був майже одужав, аж тут підхопив скарлатину. І за два дні, вчора, амінь, головний лікар сказав: серцева недостатність.

Чоловік стоїть перед вхідними дверима, жінка нагорі кричатиме й ридатиме, як учора, всю ніч, і дорікатиме, що не забрав малого з лікарні три дні тому, коли той був майже здоровий. Але ж сестра-жалібниця казала, що в нього ще бацили у горлі й що додому не можна, бо вдома ще є інші діти. Жінка не хотіла цьому вірити, але ж діти справді могли заразитися. Він так і стоїть. Перед сусіднім будинком галасують діти. Раптом йому спало на думку, що коли він привів малого, в лікарні спитали, чи тому зробили укол із сироваткою проти дифтерії. Ні, сказав він, не зробили. Чекали лікаря цілий день, а він з'явився ввечері й одразу сказав їхати до лікарні.

Й чоловік з покаліченою на війні рукою кинувся бігцем вулицею, перетнув її, добіг до наріжного будинку, заскочив досередини, але йому сказали, що лікаря немає дома. Як то немає? Але ж зараз ранок, кричав він, лікар мусить вести прийом. Двері кабінету прочинилися. На порозі з'явився лисий гладкий пан, упізнав інваліда й завів того до кабінету. Чоловік не сідає, розказує про лікарню, про те, що дитина померла, лікар тисне йому руку.

«Ми ж на вас чекали, всю середу, з ранку до шостої вечора. Двічі посилали за вами. А ви не йшли». — «Але ж я таки прийшов». А чоловік знову переходить на крик: «Я каліка, ми проливали кров на фронті, а тепер мусимо чекати, з нами можна робити, що заманеться!» — «Будь ласка, сядьте, заспокойтеся, прошу вас. Адже дитина померла зовсім не від дифтерії. У лікарні часто можна заразитися». — «Нещасливий випадок тут, нещасливий випадок там. А ми мусимо чекати, як прислужники, а наші діти хай собі дохнуть, як здихали й ми».

За півгодини він повільно спускається сходами, постояв на сонечку і піднявся до себе нагору. Жінка порається на кухні. «Ну що, Паулю?» — «Ну що, стара?» Вони взялися за руки й похилили голови. «Ти ще не їв, Паулю. Зараз подам». — «Я був у доктора, сказав йому, що він у середу не прийшов. Дав йому жару». — «Але ж наш Паульхен зовсім не від дифтерії помер». — «То байдуже. Я так йому і сказав. Якби дитині зразу зробили укол, то хлопчику не довелося б лягати в лікарню. Взагалі не довелося б. Але доктор не прийшов. Тож я йому й дав жару. Треба ж і про інших думати, щоб такого не повторилося. Хоча таке, напевне, ледь не щодня трапляється, хто його зна». — «Ну, бери їж. А що ж тобі дохтор сказав?» — «Та він, взагалі, непоганий чоловік. Уже в літах, а має купу роботи, всенький день на ногах. Я це розумію. Видно, справді-таки, судженого і конем не об'їдеш. Він мені чарку коньяку налив, щоб я заспокоївся. І пані дохторова також вийшла». — «Ти, напевне, там добряче розкричався, Паулю?» — «Та ні, тільки спочатку, а потім усе мирно було. Він сам визнав: хтось мав йому про це сказати. Він непоганий чоловік, але таки треба було сказати».

Він увесь тремтить, поки їсть. Жінка плаче в сусідній кімнаті, потім вони разом п'ють каву біля плити. «Кава в зернах, Паулю». Принюхався до чашки: «Таки справді».

А завтра — могила сира[67], та ні, опануймо себе

Франц Біберкопф зник. Того дня, як він одержав листа, Ліна по обіді пішла до нього додому. Вона хотіла зробити йому сюрприз — покласти на ліжко камізельку, яку сама сплела. І ось сидить чоловік удома, тоді як йому треба йти торгувати, особливо зараз, у передріздвяну пору, сидить собі на ліжку, присунув до нього стіл і колупається у будильнику, розібрав на дрібні деталі. Вона спершу лякається, що він удома й може дочасно побачити камізельку, але він на неї й не гляне, витріщається тільки на стіл та на свій будильник. Їй це до речі, вона може хутенько сховати камізельку біля дверей. А він так словом і не прохопився, що це з ним таке, з похмілля він, чи що, й що це за дивний вираз обличчя, таким вона його ще не бачила, й колупається у своєму старому будильнику, як сновида. «Будильник же був справний, Франце». — «Ні, ні, він був несправний, постійно дзижчить і невчасно дзвонить, я вже розберуся, в чім тут річ». Поколупався ще трохи в будильнику й облишив, натомість взявся у зубах длубатися; а на неї навіть не гляне. Стривожена його незрозумілою поведінкою, вона пішла собі додому, нехай, думає, виспиться. І от навідалася ввечері, а його немає. Розрахувався за помешкання, спакував речі, все прихопив із собою — і гайда. Хазяйка нічого не знає, він віддав їй плату за квартиру і сказав, щоб вона записала в його картці, що він у від'їзді. Напевне, довелося вшиватися від когось, га?

Після цього минуло двадцять чотири жахливі години, поки Ліна нарешті розшукала Ґотліба Мека в надії, що він допоможе. Той також переїхав на іншу квартиру, тож Ліна все післяобіддя бігала від кнайпи до кнайпи, аж поки знайшла його. Але він нічого не знає, та що може трапитися з тим Францом, він же міцний хлоп і не дурний, куди він подінеться. Може, втрапив у якусь халепу? Цього бути не може, Франц не такий. Може, Ліно, ви з ним посварилися? Та де там, нічого такого, я йому ось камізельку сплела. Наступного дня по обіді Мек таки йде до хазяйки, Ліна напосідала, тож довелося піти. Так, Біберкоп стрімголов вибрався з квартири, такий завжди був привітний, і того ранку також, отже, що не кажи, а тут щось негаразд; всі свої речі позабирав, і нитки не залишив, ось зайдіть подивіться. Мек сказав Ліні, щоб та не хвилювалася, він сам розбереться. Він задумався і, як досвідчений гендляр, одразу збагнув, звідки вітер віє, тож пішов до Людерса. А той сидить у своєму барлозі й бавить мале дівча. А де Франц? Та десь переховується, кинув його, навіть ще винний залишився, Франц, мовляв, забув з ним розрахуватися. У це Мек аж ніяк не може повірити, вони розмовляють добру годину, з Людерса годі щось витягти. А ввечері вони — Мек і Ліна — заскочили його у кнайпі навпроти його будинку. І тут справа трохи прояснилася.

Ліна хоч і ридала, але дещо таки згадала. Людерс таки має знати, де Франц, адже вони бачилися вранці, Франц точно щось сказав йому, хоча б одне слово. «Нє, він нічо не сказав». — «Значить, з ним щось сталося». — «Та шо з ним могло статися? Кудись уліз, а потім здимів, та й по всьому». Нікуди він не влазив, Ліна Людерса й слухати не хоче, нічого поганого він не зробив, можу дати голову стяти, що нічого він не зробив, доведеться заявити в поліцію. «Ти думаєш, він заблукав, як у лісі, а вони його гукати стануть!» — регоче Людерс. А мала товстушка лементує: «Що ж нам тепер робити? Що ж нам робити?» Аж доки Меку, який зазвичай відсиджується й щось собі міркує, все це остобісіло й він кивнув Людерсу, мовляв, давай вийдемо, є справа. Він вирішив побалакати з Людерсом наодинці, бо інакше не буде з того пуття. Людерс вийшов за ним на вулицю. Ідуть вони по Рамлерштрасе в напрямку до Ґренцштрасе, мирно собі розмовляють.

І там, у темному закутку, Мек несподівано накинувся на хирлявого Людерса. Добряче його відгамселив. Коли Людерс уже лежав на землі й спробував закричати, Мек дістав з кишені носову хустинку й заткнув тому рота. Потім звелів йому підвестися, відкрив свого складаного ножа й пригрозив коротуну, щоб нагнати на нього страху. Обоє стояли захекані. Потім Мек, ще й досі лютий, порадив Людерсові взяти ноги на плечі, а завтра зранку йти на пошуки Франца: «Як ти його знайдеш, голубе, мені байдуже. А не знайдеш, підемо втрьох на пошуки. І не раджу тобі переховуватися, хлопче, знайду, будь певен, навіть у твоєї старої під подолком».

Коли наступного вечора Мек подав Людерсу знак, коротун підвівся з-за столу, блідий і тихий, і вони зайшли до задньої кімнати. Довелося трохи почекати, поки господар кнайпи запалив газовий ріжок. Постояли трохи, потім Мек запитав: «Ну що, був?» Той кивнув. «Ага, ну і що ж?» — «Що-що!» — «Що він сказав? І як ти взагалі доведеш, що був у нього?» — «А ти, Меку, гадаєш, він мав мене потовкти так само, як ти вчора? Ні, цього разу я був насторожі». — «То що там таке?»

Людерс помовчав, а потім підступив ближче: «Послухай, Меку, якщо хочеш доброї поради, то я тобі так скажу: хоча Франц і твій друг, але через нього не варто було вчора зі мною так розмовляти. То ж було майже душогубство. Між нами ж раніше ворожнечі не було! А через нього тим паче не варто було так».

Мек уп'явся в нього поглядом, ще трохи — й знову одержить на горіхи, дарма, що всі збіжаться. «Та він же несповна розуму. Хіба ти не помітив, Меку? У нього ж не всі дома там, під дашком!» — «Ану заткнися, чуєш? Це мій друг! Боже, що ти таке верзеш? У мене аж ноги підломилися». Мек сів на стілець, а Людерс узявся розказувати.

Франца він зустрів між п'ятою і шостою; той оселився зовсім недалечко від своєї старої квартири, за три будинки, люди бачили, як він зайшов туди з картонною коробкою та парою черевиків у руках, він справді винайняв там кімнатку, нагорі у флігелі. Людерс стукає і заходить, Франц лежить на ліжку, звісив на підлогу ноги в чоботах. Людерса він одразу впізнав, під стелею горить лампочка, ось і він, Людерс, припхався негідник, але що це в нього? Людерс тримає ліву руку в кишені, а там розкритий ніж. У другій руці — гроші, кілька марок, він кладе їх на стіл, безперестанку базікає, голос хрипкий, показує ґулі на голові, які набив йому Мек, розпухле вухо, він ледь не ридає від досади й люті.

Біберкопф сів у ліжку, його обличчя то кам'яніє, то ледь тремтить. Він показує на двері й тихо каже: «Геть!» Людерс поклав своїх кілька марок і згадав, що його будуть розпитувати, тож просить написати записку про те, що він приходив, або може нехай Мек сам зайде, чи Ліна? Тут Біберкопф підводиться з ліжка, тієї ж миті Людерс кинувся до дверей, його рука вже схопилася за дверну ручку. Але Біберкопф іде навскоси в глибину кімнати до умивальника, схопив цебро й — що би думали? — з розмаху вихлюпнув усю воду через кімнату Людерсові під ноги. З праху ти вийшов і прахом станеш[68]. Людерс витріщає очі, відскакує вбік, натискає на дверну ручку. А Біберкопф схопив глечик, там ще було багато води, у нас води багато, все відмиємо, з праху ти постав. І ллє воду на чоловіка біля дверей; крижана вода потекла тому за комір, потрапила до рота. Людерс притьмом вискочив у двері, захряснув їх за собою і кинувся навтьоки.

У задній кімнаті він ущипливо шепоче: «Він звихнувся, сам бачиш, що тут іще скажеш?» Мек допитується: «А який номер будинку? У кого він живе?»

Після того як Людерс утік, Біберкопф усе поливав і поливав водою свою кімнату. Бризкав рукою навсібіч: все треба відмити, увесь бруд; тепер ще вікно навстіж — хай усе видує; ми й духу його чути не хочемо. [Щоправда, будинки більше не падають, дахи не сповзають, ми це вже пройшли, раз і назавжди пройшли.] Коли стало холодно, Франц спантеличено втупився в залиту водою підлогу. Треба повитирати, а то ще почне сусідам на голову капати, на стелі з'являться плями. Зачинив вікно й простягнувся на ліжку. [Все, помер. З праху вийшов і прахом станеш.] Ручкою лясь-лясь-лясь, ніжкою туп-туп-туп.

Увечері Біберкопф уже вибрався з тої квартири. А куди він переселився, Мек дізнатися не зміг. Він повів коротуна Людерса, лютого й налаштованого рішуче, у свою кнайпу до скототорговців. Ті мали розпитати Людерса, що трапилося й що то за справа з листом, який передав Францу господар кнайпи. Людерс мовчав як риба, а коли й говорив, то так лукаво, що їм довелося того чортяку відпустити. Навіть Мек сказав: «Своє він уже одержав».

Мек врешті наметикував собі таке: або Франца зрадила Ліна, або він розлютився через Людерса, або ще щось інше. Скототорговці сказали: «Людерс — пройдисвіт, і в тому, що він розповідає, немає жодного слова правди. Можливо, той Біберкопф і справді позбувся глузду. Він і раніше був дивакуватим — ось, приміром, коли посвідку торговця одержав, а сам ще навіть товару не мав. А якщо з ним сталася якась біда, то воно могло й виявитися». Та Мек усе правив своєї: «На печінці це могло виявитися, але ж не на голові. Голова тут зовсім ні до чого. Він же справжній атлет, працював на важкій роботі, був першокласним вантажником, меблі, роялі й таке інше, в такого з головою нічого не станеться». — «Якраз у таких і стається з головою. Такі на голову чутливіші. Просто голова в них замало працює, і коли що, то їх зразу б'є саме по тому місцю». — «Ну, а як там у вас із тими судовими позовами? Вас же нічим не діймеш!» — «Торговець худобою міцний на голову. А як же інакше! Якщо ми почнемо нервувати з кожного приводу, то нас можна одразу в жовтий дім відправляти. Ми ніколи не нервуємо. У нас ледь не щодня трапляється, що хтось замовив товар, а потім не бере або не хоче платити. Що ж поробиш, в людей немає грошей». — «Або саме того дня немає». — «Буває й таке».

Один із торговців худобою глянув на свою брудну камізельку: «Знаєте, вдома я п'ю каву з блюдечка, так мені краще смакує, ось тільки заляпатися можна». — «А ти собі слинявчик підв'яжи». — «Та моя стара візьме мене на глум. Ще й руки стали у мене тремтіти, ось гляньте лише».

А Франца Біберкопфа ні Мек, ні Ліна так і не знайшли. Оббігали пів Берліна, але чоловік мов крізь землю провалився.

Книга четверта

Власне з Францом Біберкопфом не сталося ніякої біди. Пересічний читач подивується й запитає: то в чому ж річ? Та Франц Біберкопф — не пересічний читач. Він починає розуміти, що його основний принцип, хай би яким простим він здавався, десь має ваду. Він не знає, де саме, але вже той факт, що вада існує, навіює на нього глибокий сум.

Ви побачите тут, як чоловік візьметься пиячити й ледь не опуститься на самісіньке дно. Але то все лише півбіди, на Франца Біберкопфа чекають речі значно гірші.

Жменька людей на Алексі

На Александерплац зривають бруківку через будівництво метрополітену. Ходити можна лише по дошках. Трамваї проїжджають через площу на Александерштрасе, потім через Мюнцштрасе до Розентальської брами. Праворуч і ліворуч розходяться вулиці. На вулицях — будинок до будинку. Від підвалу й до горища будинки повні людей. А внизу — крамниці.

Кнайпи, ресторани, крамниці фруктів і овочів, колоніальні товари, делікатеси, фірма перевезень, декоративний живопис, готовий жіночий одяг, борошно та млинарські продукти, автогараж, товариство страхування від пожеж: перевага пожежної помпи з невеликим мотором полягає у легкому користуванні, незначній вазі та скромним габаритам. — Німецькі браття і сестри! Ніколи ще народ не обманювали так підло, жодну націю не зраджували так ганебно й ницо, як німецький народ. Пригадуєте, як 9 листопада 1918 року Шайдеманн з вікна райхстаґу обіцяв нам мир, свободу і хліб? І що ж було потім з тою обіцянкою? — Сантехніка, Миття вікон, Сон — найкращі ліки, райське ліжко фірми Штайнера. — Книгарня, Бібліотека сучасної людини, наші повні видання творів провідних письменників та мислителів утворюють разом бібліотеку сучасної людини. Вони є найвидатнішими представниками культурного життя Європи. — Закон про захист прав квартиронаймачів — лише жалюгідний шмат паперу. Ціна за оренду помешкання постійно зростає. Представників середньої верстви викидають на вулицю, прирікаючи їх на злидні, а судовий виконавець збирає добрий врожай. Ми вимагаємо державні кредити до 15 000 марок для дрібних ремісників і торговців, негайну заборону арешту майна дрібних підприємців. — Бажання й обов’язок кожної жінки — добре підготуватися до такої серйозної події, якою є пологи. Всі думки й почуття майбутніх матерів звернені до ще не народженої дитини. Тож правильний вибір напоїв для майбутньої матері має особливе значення. Справжнє карамельно-солодове пиво Енґельгардта, як жоден інший напій, наділене такими властивостями, як особливо приємний смак, поживність, легка засвоюваність та свіжість. — Подбай про свою дитину й родину, уклавши договір страхування життя у Швейцарському товаристві страхування життя та пенсійного забезпечення в Цюриху. — Ваше серце сміється від радости, коли ви власник квартири, умебльованої славнозвісним гарнітуром Геффнера. Реальність перевершить усі ваші мрії про комфорт і затишок. Минуть роки, проте ці меблі тішитимуть ваше око, а їхня міцність та практичність знову і знову радуватимуть вас.

Охоронне товариство готове стерегти все, що йому доручать, наші працівники роблять регулярні обходи, проходять і зазирають у всі приміщення, ставлять контрольні годинники на певний час, установлюють сигналізацію, надають охоронні послуги в Берліні та за його межами, Нічна служба чергування Німеччини, Нічна служба чергування — Берлін і околиці, колишнє охоронне відділення об'єднання берлінських домовласників, об'єднане підприємство, Центральна диспетчерська Західного Берліна, Охоронне товариство, Товариство Шерлок, Шерлок Голмс, повне зібрання творів Конан Дойла, Товариство охорони для Берліна та сусідніх міст, Сторож як вихователь, а ні, то Флаксман як вихователь[69], Пральне підприємство, Пральня і прокат білизни «Аполлон», Пральня «Адлер» приймає носильну й постільну білизну, наша спеціалізація — фасонна чоловіча й жіноча білизна[70].

Над крамницями й іншими закладами та позаду них — квартири, а далі йдуть двори, а в них бокові прибудови, житлові будинки у дворах, у садках. Ось Лінієнштрасе, а ось той будинок, куди, ніби в нору, забився Франц Біберкопф після халепи з Людерсом.

На першому поверсі — чудова взуттєва крамниця з чотирма сяючими вітринами, шість дівчат-продавчинь обслуговують покупців, тобто коли ті покупці є, дівчата заробляють близько 80 марок на місяць, а якщо пощастить — то й 100 марок, коли вже коси посивіють. Крамниця розкішна й велика, вона належить одній старій пані, яка одружилася із завідувачем своєї крамниці, відтоді вона спить у задній кімнаті, а ведеться їй кепсько. Завідувач — заповзятий чолов'яга, розгорнув бурхливу діяльність, але біда в тому, що йому ще й сорока немає, і коли він пізно приходить додому, стара прокидається й спересердя ніяк не може знову заснути. — На другому поверсі мешкає пан адвокат. Чи належить дикий кролик у герцогстві Заксен-Альтенбурґ до тварин, на яких дозволено полювання? Відповідач не правий, коли заперечує думку земельного суду про те, що Дикого кролика в герцогстві Заксен-Альтенбурґ слід зарахувати до тварин, на яких дозволено полювання. Питання про те, на яких тварин дозволено полювання, а на яких лише ловля, вирішувалося в Німеччині дуже по-різному в різних землях. За відсутности особливих законодавчих приписів вирішальним є звичаєве право. У проекті закону про мисливську поліцію від 24 лютого 1854 року дикий кролик ще не згадується. — О шостій вечора в конторі з'являється прибиральниця, замітає, миє лінолеум у почекальні. До пилосмока в пана адвоката ще справа не дійшла, яке жмикрутство, а він же навіть не одружений, і пані Ціске, яка називається економкою, мала б про це знати. Прибиральниця завзято орудує віником та ганчіркою, вона страшенно худа, але гнучка, працює в поті чола заради своїх двох дітей. Значення жирів для харчування: прошарок жиру покриває виступи кісток та захищає тканину під ним від тиску й поштовхів, тож надзвичайно схудлі люди скаржаться на болючі відчуття у стопах під час ходіння. Проте нашої прибиральниці це не стосується.

О сьомій вечора пан адвокат Левенгунд сидить за своїм письмовим столом і працює, увімкнувши дві настільні лампи. Телефон мовчить. У карній справі пані Ґросс за номером А 8 720-27 маю честь передати суду письмове доручення від звинуваченої пані Ґросс на ведення мною її справи. Уклінно прошу надати мені загальний дозвіл для відвідання мого мандата у в'язниці. — До пані Євґенії Ґросс, Берлін. Шановна пані Ґросс, я вже давно мав намір знову навідати Вас. Внаслідок перевантаження справами та через нездужання я не мав такої можливости. Розраховую навідати Вас наступної середи й прошу до того часу набратися терпіння. Моє шанування. На листах, грошових переказах та бандеролях має бути зазначена особиста адреса в'язня разом з його арештантським номером. Адресувати відправлення слід таким чином: Берлін NW 52, Моабіт 12 а.

— Панові Тольману. У справі Вашої дочки я змушений просити Вас про наступний гонорар на суму 200 марок. Пропоную Вам сплачувати суму частинами. По-друге: пред'явити знову. — Шановний пане адвокате! Оскільки я дуже хочу відвідати мою бідолашну дочку в Моабіті, але не знаю, до кого звернутися, то уклінно прошу Вас поклопотатися про те, щоб я могла з нею зустрітися. Водночас прошу Вас подати супліку про те, щоб мені дозволили передавати їй що два тижні передачі з продуктами. Сподіваюся на Вашу швидку відповідь, найкраще цього чи принаймні на початку наступного тижня. Пані Тольман [матір Євґенії Ґросс]. — Адвокат Левенгунд підводиться з крісла, в роті в нього сигара, він дивиться у шпарину між фіранками на залиту світлом Лінієнштрасе й розмірковує: зателефонувати цій пані чи краще не треба? Венеричні захворювання як нещастя з власної вини — Вищий земельний суд, Франкфурт І, С 5. Навіть якщо з етичного погляду не надто суворо судити про припустимість статевих зносин неодружених чоловіків, все-таки треба визнати, що в правовому сенсі наявний елемент провини, адже позашлюбні статеві зносини, на думку Штауба, є екстравагантністю, пов'язаною з ризиками, тож наслідки цих ризиків має нести той, хто дозволяє собі таку екстравагантність. З огляду на це визначення Планк навіть розглядає зараження військовослужбовця венеричною хворобою внаслідок позашлюбних статевих зносин як недугу, спричинену грубим недбальством. — Адвокат знімає слухавку, прошу дати станцію Нойкельн; на жаль, цей номер зараз належить Бервальду.

Третій поверх: домоврядник та дві подружні пари товстунів, брат зі своєю дружиною та сестра зі своїм чоловіком, а ще у них є хвора дочка.

Четвертий поверх: чоловік шістдесяти чотирьох років, полірувальник меблів з лисиною. З ним проживає та веде господарство його розлучена дочка. Щоранку він із гуркотом спускається сходами, в нього слабке серце, невдовзі за станом здоров'я вийде на пенсію [склероз коронарних судин, Myodegeneratio cordis[71]]. Раніше він займався греблею, а тепер що? Вечорами читає газету, пахкає люлькою, а дочка тим часом на сходах, певна річ, пліткує із сусідками. Дружини в нього немає, померла сорокап'ятирічною, була моторна й гаряча, завжди така ненаситна, ну, ви розумієте, та якось вона вскочила в халепу й нікому нічого не сказала, а в неї, можливо, вже за рік-два клімакс міг би початися, от вона й пішла до однієї бабці, а від неї — в лікарню, і звідти вже не повернулася.

По сусідству мешкає токар, йому вже під тридцять, з маленьким хлопчиком, одна кімнатка і кухня, жінка також померла, сухоти, він також кашляє, хлопчик вдень у дитсадку, ввечері він його забирає. Коли малий лягає спати, чоловік заварює собі чай на травах, а потім майструє радіо, він очолює товариство радіолюбителів і не ляже спати, поки не закінчить збирати чергового приймача за новою схемою.

На тому ж поверсі: кельнер зі своєю співмешканкою, мають кімнату і кухню, скрізь чистота, газовий ріжок зі скляним абажуром. Кельнер зранку до другої вдома, він відсипається та грає на цитрі, а в цей час адвокат Левенгунд бігає коридорами в чорній мантії між Першим, Другим і Третім земельними судами, з адвокатської кімнати в адвокатську кімнату, в залу судових засідань, із зали судових засідань, справу відкладаємо, я подаю клопотання про прийняття рішення за відсутности відповідача. Наречена[72] кельнера працює на контролі в одному універмазі. Принаймні, так вона каже. А цього кельнера, коли він був одружений, жінка зраджувала направо й наліво. Але щораз їй вдавалося його заспокоїти, аж поки він нарешті не втік від неї. Винайняв собі куток, де міг лише переночувати, й постійно бігав до дружини, а коли вони нарешті розлучалися, під час судового розгляду винною стороною визнали саме його, оскільки він нічого не міг довести, а отже, безпідставно покинув дружину. Потім у Гоппенґартені[73] він познайомився з теперішньою, яка там полювала на чоловіків. То була панійка того самого штабу, що й перша, тільки спритніша. А він і тепер нічого не помічає, коли його наречена ледь не щотижня їде у відрядження, і відколи це контролерки з крамниці їздять у відрядження. Вона, бачте-но, на особливому рахунку у начальства. А зараз він сидить на своїй канапі, обгорнув голову мокрим рушником, плаче, і їй доводиться за ним доглядати. Він поковзнувся на вулиці й так упав, що навіть не міг одразу підвестися. Принаймні, так він каже. Напевне, хтось йому натуркотів-таки щось у вуха. Вона не йде на так звану роботу. Невже він щось запідозрив, було б шкода, такий милий дурник. Нічого, якось ми з ним уладнаємо.

На самій горі — торговець тельбухами, там, звісна річ, кепсько тхне, а ще багато дитячого крику та алкоголю. Нарешті, поряд живе пекар зі своєю дружиною, вона працює в друкарні накладальницею і страждає на запалення яєчників. Що ж вони обоє мають від життя? Ну, по-перше, одне одного, часом ходять до театру чи кіно, як минулої неділі, а ще на те чи те засідання якого-небудь товариства чи на гостину до його батьків. І більше нічого? Гей, пане, а чого це ви чіпляєтесь? Ну, є ще чудова погода, а також негода, а ще трапляються поїздки за місто, а ще можна погрітися біля пічки, смачно поснідати й таке інше. А що ви самі маєте від життя, пане капітане, чи ви, пане генерале, чи ви, пане жокею? Не дуріть самих себе!

Франц під наркозом, Франц забився у свою нору, Франц не бажає нічого бачити

Франце Біберкопфе, щось ти зовсім попустив, чим усе це закінчиться? Отак вилежуватися цілісінький день і якщо не дрімати, то перехиляти чарку!

А кого обходить, що я роблю. Хочу подрімати, то й дріматиму до післязавтра і з місця не зрушу. Він гризе нігті, стогне, крутить головою на мокрій від поту подушці, шморгає носом. Ось так лежатиму до післязавтра, якщо захочу. Якби ж тільки хазяйка нормально топила. Така лінива, думає тільки про себе.

Він відвертається від стіни, на підлозі якась каша, ціла калюжа — блювотиння. Напевне моє! Й що тільки чоловік у своєму шлунку носить. Бе! У сірому закутку павутиння, але миші в нього не ловляться. Хочеться пити. А кого це обходить? А ще поперек болить. Заходьте, пані Шмідт. Крізь павутиння згори [чорна сукня, довгі зуби]. Та це ж відьма! [Упала зі стелі]. Бе! Якийсь бовдур нещодавно спитав мене, чого я постійно стовбичу вдома. А я сказав йому, по-перше, дурню ви такий, це вас аж ніяк не обходить, а по-друге, я вдома лише з восьмої до дванадцятої. Чого б це мені сидіти у цій норі? А він каже, що просто пожартував. Що це за жарти такі? А Кауфман і собі підпрягається, те саме торочить, ну то хай удвох і з'ясовують, чого я дома сиджу. Я, напевне, почекаю до лютого, до лютого або до березня, так, краще до березня.

— Ти віддав своє серце природі? Ні, свого серця я їй не віддав. Хоча, коли я стояв біля підніжжя альпійських велетів або лежав на березі рокітливого моря, мені здавалося, ніби прадавній дух природи хоче підхопити мене і понести кудись далеко. Моє єство рвалося вгору й зливалося з хвилями прибою. Моє серце було приголомшене, але я не залишив його ні там, де гніздяться орли, ні там, де рудокопачі добувають скарби, заховані у земних глибинах.

— Де ж тоді ти залишив серце? Ти віддав його спорту? Загубив у вируючому потоці молодіжного руху? У пристрасній політичній боротьбі?

— Ні, там я його не залишив.

— Отже, ти нікому його не віддав? Отже, ти належиш до тих людей, які нікому не віддають свого серця, а бережуть його для себе, консервують і муміфікують?

Шлях до надчуттєвого світу, публічні лекції. Поминальна неділя: Чи все кінчається зі смертю? Понеділок, 21 листопада, 8 година вечора: Чи ще можна сьогодні вірувати? Вівторок, 22 листопада: Чи може людина змінитися? Середа, 23 листопада: Хто праведний перед Богом? Особливу увагу звертаємо на декламаторію «Павло»[74]. Неділя, початок о сьомій сорок п'ять.

Добривечір, пане пасторе. Я робітник Франц Біберкопф, працюю різноробом. Раніше я був вантажником меблів, а тепер безробітний. Я, власне, хотів у вас запитати, чи не порадите чогось помічного проти болів у шлунку? Мене постійно діймає печія. Ой, ось знову! Бе! В роті страшенно гірко. Звичайно, це від того, що я забагато п'ю. Перепрошую, ви вже вибачте, що я з вами так просто на вулиці заговорив. Ви ж на службі, а я заважаю. Але що мені робити з цією печією? Адже християнин повинен допомагати ближньому своєму. Ви добра людина. До раю мені вже не втрапити. Чому? А ви запитайте пані Шмідт, яка постійно звідкілясь із стелі спускається. Заходить і потім іде собі, а мені вставати треба. Але мені ніхто не мусить давати вказівок. Хто злочинець, а хто ні, я й сам чудово розберуся. Моя честь у вірності. Ми Карлу Лібкнехту на вірність присягнули і руку Розі Люксембург ми простигли. Я таки потраплю в рай, коли помру, а вони уклякнуть біля моєї могили і скажуть: це Франц Біберкопф, його честь у вірності, справжній німець, різнороб, його честь у вірності, високо майорить наш прапор чорно-біло-червоний[75], усе це він носив у своєму серці, він не став злочинцем, як інші чоловіки, які називали себе німцями, а самі дурили своїх ближніх. Якби я мав ножа, я вгородив би того ножа в нього. Так і зроблю! [Франц вовтузиться в ліжку, вимахує руками.] Ой, хлопче, до чого ж ти дійшов, зібрався до пастора на сповідь бігти! Хлопче, хлопче! Що ж, біжи, якщо вже так кортить, якщо хочеш накаркати. Честь у вірності, пане пасторе, не стану я таким собі руки бруднити, честь мені дорожча, а таким негідникам навіть у тюрмі не місце; адже я був там, знаю там усе, як свої п'ять пальців, чудове місце, перший клас, не для таких негідників, як він, мерзотників туди не беруть, навіть перед своєю жінкою йому не соромно, та що казати, навіть перед усім світом.

Це як двічі два — чотири, немає що й казати.

Ви бачите перед собою чоловіка, вибачте, що турбую, адже ви на службі, але в мене так шлунок болить. Ні, спробую якось себе опанувати. Склянку води, пані Шмідт! От наволоч, скрізь свого носа пхне.

Франц відступає. Він сурмить своїм євреям прощальний марш

Франц Біберкопф сильний, як кобра-змія, але на ногах стоїть нетвердо, встав і пішов на Мюнцштрасе до євреїв. Він пішов туди не навпростець, а зробив великий гак. Нарешті він хоче з усім покінчити. Почати з чистого аркуша. Так ідемо ми знову, Франце Біберкопфе. Погода суха, холодна, ще й вітряно, кому тепер охота стояти перед будинком, бути вуличним торговцем і відморожувати собі ноги. Честь у вірності. Таки виліз, на щастя, зі своєї нори й більше не чує жіночого галасу. Ось він — Франц Біберкопф, іде вулицею. Усі кнайпи порожні. Чого б це? Всі волоцюги ще сплять. Нехай господарі шинків самі жлуктять своє пійло. Акціонерське пійло[76]. Ми не маємо до нього ні найменшої охоти. Ми п'ємо свій шнапс.

Франц Біберкопф в сіро-зеленій солдатській шинелі спокійно проштовхував своє тіло крізь людський натовп, попри жіночок, які продавали з возів городину, сири та оселедці. Продавці закликали купувати в них цибулю.

Люди роблять те, що можуть. Удома в них діти, голодні роти, пташині дзьобики, дзьоб-дзьоб, дзьоб-дзьоб.

Франц наддав ходи, завернув за ріг. Яке свіже повітря! Повз великі вітрини він проходив уже спокійніше. Скільки коштують чоботи? Лаковані туфлі, бальні черевички, мають шикарно виглядати, така ніжка маленька й у такому бальному черевичку. Отой манірний Ліссарек, що на мавпу був схожий, той, що з Богемії, старий тип з великими ніздрями, там, у Теґелі, так йому жінка, чи ким там вона йому доводилась, що кілька тижнів приносила пару гарних шовкових панчіх, одну пару нових, а одну старих. Ото чудасія! Кров з носа, а він мусив мати панчохи, бери де хочеш, хоч кради. Одного разу його заскочили, коли він сидів, нацупивши ті панчохи на свої брудні ноги, от телепень, збуджений до краю — аж вуха почервоніли, ну й тип, сміх та й годі! Меблі на виплат, платити частками, кухонні меблі, оплата протягом 12 місяців.

Франц задоволено покрокував далі. Лише раз по раз був змушений зиркати на тротуар. Перевірив свій крок, чи не хитає ним часом, але ні, гарний, міцний, надійний брук. А потім його погляд швидко ковзнув по фасадах будинків, і він переконався, що вони стоять твердо, не хитаються, хоча, власне, такі будинки зі стількома вікнами можуть легко похилитися вперед. А там воно й на дахи може перейти, й потягти дахи за собою, адже дахи досить хисткі. Отак почнуть спершу хитатися, потім розгойдуватися, а тоді, чого доброго, посиплються на землю. Дахи можуть сповзти, поплисти як пісок, злетіти, як капелюх з голови. Адже всі вони закріплені під нахилом, на кроквяній фермі, й так одна за одною — цілий ряд. Але вони прибиті цвяхами, під ними міцні крокви, а потім ще толь, смола. На Райні варта як стіна, надійно стереже вона… Доброго ранку, пане Біберкопф, ідемо струнко, груди вперед, спина рівна, отак, хлопче, вперед по Брунненштрасе. Бог милосердний до всіх людей, а ми ж громадяни Німеччини, як любив повторювати начальник тюрми.

Якийсь тип у шкіряному картузі, з миршавим блідим обличчям здряпує мізинцем прищик на підборідді, випнувши при цьому нижню губу. Інший, з широкою спиною та відвислими ззаду штанами, стояв від нього навскоси, обоє загороджували дорогу. Франц обійшов їх. Той, що в картузі, длубався пальцем у правому вусі.

Франц із приємністю зауважив, що всі люди спокійно йдуть собі вулицею, візники вивантажують товар, відповідні служби дбають про належний стан будинків, неначе грім той клич звучить, от і ми йдемо собі. На розі кругла тумба для оголошень, на жовтому папері великими чорними літерами було надруковано: «Ти жив колись на берегах чарівних Райну?[77]» та «Король напівзахисту[78]2». П'ять чоловіків тісним колом стояли на тротуарі, вимахували молотами й зривали асфальт, а того, в зеленій вовняній куртці, ми знаємо, значить, таки знайшов роботу, що ж, і ми могли б так попрацювати, та краще іншим разом, молот тримаєш правицею, замахуєшся, підхоплюєш, опускаєш — бух. Це ми, робочий люд, ми — пролетаріат! Правою вгору, лівою підхоплюєш — і бух! Обережно — будівельні роботи, Штралауська асфальтова компанія.

Франц неквапно крокував далі, повз нього прогуркотів деренчливий трамвай, зістрибувати з трамвая під час руху суворо заборонено! Сходити — тільки на зупинці! Поліцай регулює дорожній рух, поштар хоче швиденько перебігти дорогу. Мені поспішати нікуди, я тільки до євреїв зайти хочу. Вони нікуди не дінуться. Стільки бруду налипло на чоботи, але вони все одно були нечищені, а хто почистить, пані Шмідт, чи що, ага, дочекаєшся від неї [павутина на стелі, кисла відрижка], він провів язиком по піднебінню, обернувся до вітрин: Майстерня вулканізації, автомобільне мастило Ґарґойль, зачіски «ґарсон», «водяна хвиля», засіб для волосся Піксафон. Може, товстушка Ліна почистить чоботи? Франц наддав ходи.

Людерсе, шахраю, пригадаю я тобі того листа, вгороджу ножа в черево. Господи Боже! Людино, менше з тим, опануймо себе, не будемо бруднитись об такого негідника, насиділися вже у Теґелі. Ну, що тут: індивідуальний пошив, чоловічий одяг, це по-перше, а по-друге: фарбування автокузовів, автодеталі, також важливо для швидкої їзди, але надто квапитися також не варто.

Правою, лівою, правою, не поспішайте, нема чого штовхатися, фройляйн. Серед натовпу — поліцай. Що тут таке? Поспішиш — людей насмішиш. Авта сигналять — ніби півні кукурікають. Франц повеселішав, йому здавалося, що всі обличчя перехожих стали виглядати привітнішими.

Він із радістю заглибився у знайому вулицю. Дув холодний вітер, змішуючись, залежно від будинку, з теплими випарами фруктів та запахом бензину, що ширилися з підвалів. Асфальт узимку не має запаху.

У євреїв Франц добру годину просидів на канапі. Так, протягом цілої години вони щось говорили, він щось говорив, він дивувався, вони дивувалися. З чого ж він дивувався, сидячи на канапі, слухаючи їх, розмовляючи з ними? А з того, що ось сидить він тут на канапі, говорить, і вони говорять до нього, та насамперед він дивувався із самого себе. Чого ж це він дивувався із самого себе? Він зрозумів і зауважив щось у собі, відзначив, як бухгалтер помічає помилку в розрахунках. Щось таки він запримітив.

Рішення ухвалено; він дивувався з рішення, яке знайшов у собі. Рішення було прийнято, поки він дивився на їхні обличчя, посміхався, про щось запитував, щось відповідав. Франц Біберкопф вирішив: можете говорити, що вам заманеться, ви ж не пастори, хоча й маєте мантії, та й не мантії це, а лапсердаки, ви ж з Галичини, з-під Львова, як самі казали, ви кмітливі, але мені голову не задурите. Я сиджу тут, на канапі, але з ними не матиму жодних справ. Я вже зробив усе, що міг.

Минулого разу, коли він тут був, то сидів з одним із них на підлозі, на килимку. Гоп, скотився донизу, може, ще раз спробувати? Але не сьогодні, то все вже в минулому. Сиджу собі, як добропорядний пан, та позираю на старих євреїв.

Людина не може вичавити із себе щось понад свої сили, вона ж не машина. Одинадцята заповідь каже: не пошийся у дурні. Гарне помешкання мають євреї, просте, без претензій та зайвого шику. Та цим Франца не здивуєш. Франц уміє опанувати себе. З минулим покінчено. До сну, до сну, хто ліжко має, а хто ліжка не має, на моріжок хай лягає. З роботою покінчено. Більше не піде. Якщо помпа забилася піском, тоді хоч плач, хоч скач, а роботи вже не буде. Франц іде на спочинок, але без пенсії. Як то воно, нишком думає він собі, позираючи на край канапи, спочивати без пенсії?

«А коли в чоловіка стільки сили, як ото у вас, адже ви такий міцний, то він мусить дякувати Всевишньому. Що з таким може трапитися? Для чого йому пити? Як не хоче робити це, то візьміться за інше. От можна на ринок піти, потовктися біля крамниць або на вокзалі та людям речі підносити; знаєте, скільки з мене такий чоловік оце недавно здер, коли я минулого тижня повернувся з Ландсберґа, я їздив туди на один день, і що ви думаєте, скільки той з мене взяв? Ану вгадай, Науме. Чоловік такий здоровенний, як оці двері, справжній Ґоліаф, бережи мене Боже. П'ятдесят пфеніґів. Так, так, п'ятдесят пфеніґів. Ви чули? Цілих п'ятдесят пфеніґів! Щоб донести валізку як звідсіля й до того рогу. Я не хотів сам нести, бо був шабат. Ось так той чоловік і здер з мене п’ятдесят пфеніґів. А я на нього так глянув… І ви могли б так підробляти, а знаєте, у мене для вас є діло. А що, як піти до Файтеля, до торговця зерном, послухай, Елізере, ти ж знаєш Файтеля?» — «Я знаю не Файтеля, а його брата». — «Ну так, він зерном торгує. А хто його брат?» — «Ну хто, брат Файтеля!» — «Я що, всіх людей у Берліні знаю?» — «Брат Файтеля — то людина з капіталом, як у…» Елізер похитав головою, не знаходячи слів. Рудий сплеснув руками і втягнув голову в плечі. «Та що ти кажеш! Він же з Чернівців». Про Франца вони й забули. Обоє глибоко задумалися про багатство Файтелевого брата. Рудий у хвилюванні став міряти кроками кімнату, шморгаючи носом. Елізер задоволено муркотів, зловтішно посміхаючись йому вслід і приклацуючи пальцями: «Та ну!» — «Чудово! Що на це скажеш!» — «З тієї родини виходить лише золото. Золото, що там казати. Золото!!!»

Рудий ходив далі колами, а потім, приголомшений, сів на підвіконня. Те, що відбувалося за вікном, сповнювало його почуттям зневаги: двоє чоловіків, засукавши рукави, мили автомобіль, далеко не новий. У одного з них теліпалися відстебнуті підтяжки, вони саме притягли два відра води, й у дворі стояли великі калюжі. Рудий зачарованим поглядом, сповненим мрій про золото, втупився у Франца. «І що ви на це скажете?» А що він може сказати, бідний чоловік, та ще й напівздвигнений, хіба може такий неборака розумітися на золоті Файтеля з Чернівців? Та він йому навіть у підметки не годиться. Франц витримав погляд рудого. Доброго ранку, пане пасторе, а трамваї все дзеленчать, та ми знаємо, що дзвони вже пробамкали, жодна людина не може дати більше, ніж має сама. Все, кінець роботі, навіть якщо сніг займеться, ми й пальцем не поворухнемо, ніби закам'яніли.

Змій зашурхотів з дерева донизу. Будь проклятий перед всіма скотами, плазуватимеш на череві й жертимеш прах усе життя своє. Ворожнеча стане законом між тобою і твоє жінкою. В муках народжуватимеш ти, Єво! Проклята земля через тебе, Адаме, терни й будяки ростимуть на ній, польову траву їстимеш ти[79].

Уже напрацювалися, який у цьому сенс, хай хоч сніг займеться, ми й пальцем не поворухнемо.

Ніби залізний лом був у руках у Франца. З ним він сидів, з ним і пішов до дверей. Його губи безгучно ворушилися. Вагаючись, прийшов він сюди. З в'язниці в Теґелі його випустили вже кілька місяців тому, тоді він сів на трамвай, який хутко помчав його вулицями, попри будинки, попри дахи, що сповзали додолу, потім він сидів у євреїв. Він підвівся, ану, ходімо тепер далі, тоді я ще до Мінни зайшов, тут мені робити нічого, може, знову зазирнути до Мінни, ану, спробуймо пригадати, як усе це було.

Він пішов. Довго вештався біля Мінниного будинку. Маріхен на камінь сіла, побути сама захотіла. А яке мені до неї діло? Він ще потинявся навколо будинку. Хай собі тішиться зі своїм старим. Було в домі порожньо, лише ріпа й капуста, якби варили м'яса, напевне б залишався. І коти тут смердять не інакше, ніж деінде. Ану, зайчику зникай, як у шафі коровай. Та на біса мені тут стовбичити, ніби якомусь причмеленому, та витріщатися на той будинок? І вся рота дала драла і як півень заспівала.

Кукуріку, кукуріку! Так сказав Менелай, ненароком сповнивши серце Телемаха печаллю, по щоках покотилися сльози як перли, взявши пурпурову мантію до рук, він міцно притис її до очей. Тим часом шляхетна Єлена із покоїв своїх випливає, красою своєю вона із богинею може зрівнятися[80].

Кукуріку! Є багато порід курей. Та якщо мене спитати, яких курей я люблю найбільше, то щиро зізнаюся: смажених. До куриних належать ще й фазани, а в «Житті тварин» Брема сказано: карликова болотна курочка відрізняється від болотного кулика не лише меншим зростом, але й тим, що самець і самиця навесні мають майже однакове оперення. Дослідникам Азії також відомий моніал, або монал, якого науковці називають блискучим фазаном. Яскравість його пір'я годі описати. Його поклик — протяжний тужливий свист — можна почути в лісі у будь-який час доби, та найчастіше вдосвіта і над вечір.

Проте все це відбувається дуже далеко, між Сиккімом та Бутаном в Індії, для Берліна це доволі безплідна книжна наука.

Адже в людини й худобини — одна доля[81] та й смерть у них одна

Берлінська бойня. На північному сході міста між Ельденауерштрасе та Таерштрасе, через Ландсберзьку алею аж до Котеніусштрасе, попри окружну залізницю тягнуться будинки, павільйони, стайні, що належать бойні та скотарні.

Берлінська бойня займає площу 47,88 га, що дорівнює 187,50 морга, не рахуючи споруд на Ландсберзькій алеї, будівництво обійшлося в 27 083 492 марки, з яких на скотарню припадає 7 682 844 марки, а на саму бойню — 19 410 648 марок.

Скотарня, бойня та гуртовий м'ясний ринок утворюють єдине господарське ціле. Адміністративним органом тут є комісія, до складу якої входять два члени міського магістрату, один член районної управи, 11 міських депутатів та 3 представники від громадськости. Тут працюють 258 осіб, а серед них ветеринари, санітарні лікарі, клеймівники, помічники ветеринарів, помічники санітарних лікарів, штатні службовці, робітники. Правила внутрішнього розпорядку від 4 жовтня 1900 року, загальні правила, регулювання пригону худоби, правила постачання фуражу. Тарифи зборів: ринковий збір, збір за стійлове утримання, збір за забій, збір за чищення корит у свинарниках.

Уздовж Ельденауерштрасе тягнеться брудно-сірий мур з колючим дротом угорі. За муром стоять голі дерева, зараз зима, дерева ховають свій сік у корінні, чекають на весну. Вози забійників їздять туди-сюди спритним галопом, жовті й червоні колеса, в запрягу — легкі коні. За одним возом біжить худий кінь, із тротуару хтось гукає навздогін якогось Еміля, торгуються за коня, 50 марок і випивку на вісьмох, кінь крутиться на місці, тремтить, обгризає кору з дерева, візник смикає за віжки, 50 марок і могорич, давай, Отто, а як ні — то їдь собі далі. А той поплескує коня: згода!

Жовта будівля адміністрації, обеліск полеглим на війні. Праворуч і ліворуч довгі павільйони зі скляними дахами, це — хліви, де худоба чекає на свою долю. Зовні — чорні таблички: «Власність спілки власників берлінських боєнь та гуртових м'ясарень. Оголошення на цій дошці можна вивішувати лише за наявности відповідного дозволу. Правління».

Довгі павільйони мають багато дверей, чорні отвори для загону тварин, номери на них: 26, 27, 28. Павільйон великої рогатої худоби, павільйон для свиней, приміщення для забою: місця виконання смертної кари для тварин, замашні сокири, живим ти звідси не вийдеш. А поряд — мирні вулиці: Штрасманштрасе, Лібіґштрасе, Проскауерштрасе, парки, в яких прогулюються люди. Вони живуть в теплі та один біля одного, якщо в когось заболить горло, до нього прийде лікар.

А з протилежного боку тягнуться колії окружної залізниці, 15 кілометрів завдовжки. Худобу привозять сюди з провінції, представники таких видів, як вівця, свиня, бик — зі Східної Пруссії, Померанії, Бранденбурґу, Західної Пруссії. Вони мукають і бекають, спускаючись з вагонів по рампах. Свині рохкають й винюхують щось на землі, вони не бачать, куди їх женуть, за ними біжать загоничі з палицями. У стійлах вони лягають на долівку, лежать такі білі, щільно одне до одного, посопують, сплять. Їх довго гнали, а потім вони натряслися у вагоні, тепер під ногами вже нічого не вібрує, лише кахлі такі холодні, вони прокидаються, напирають на тих, що поряд. Лежать ледь не одне на одному. Ось двоє почали битися за місце в загоні, уперлися головами, кусають одне одного за шию, за вуха, крутяться на місці, рохкають, часом зовсім затихають, лише зрідка огризаючись. Нарешті одна, не витримавши натиску, подерлася вгору по тілах інших, за нею погналася нападниця, кусаючи її, ті, що внизу, завовтузилися, обидві верхні падають донизу, шукають одна одну.

Чоловік у полотняній робочій блузі йде через прохід, загін відчиняють, він заходить туди з палицею, двері відчинені, свині рвуться назовні, кувікають, здіймається рохкання й вереск. Тепер усі вони сунуть проходами. Через двори, поміж павільйонів женуть білих, потішних тварин, товсті кумедні стегна, смішні закручені хвостики та зелені й червоні мітки на спинах. Ось вам світло, любі свинки, ось вам земля, нюхайте собі, шукайте, скільки там у вас ще хвилин залишилось. Ви таки праві, ні, не можна постійно за годинником працювати, тільки нюхати й порпатися. Вас заб'ють, ви вже тут, подивіться на бойню, це бойня для свиней. Тут є старі приміщення, але вас поведуть до найновішого. Приміщення світле, збудоване з червоної цегли, зовні воно скидається на слюсарню, якусь майстерню або контору, або складальний цех. Я хочу зайти з іншого боку, любі свинки, адже я людина, я зайду через оці от двері, всередині ми знову зустрінемося.

Штовхнув двері, вони на пружині, зачиняються самі за тобою. Оце так пара! Що тут так парує? Стільки пари, ніби в лазні, може тут у свиней російська лазня чи римські терми? Сам не знаєш, куди іти, окуляри запітніли, хоч голим іди, лікуй ревматизм, пропітніти — це діло, самим лише коньяком не зарадиш, чалапаєш у пантофлях. Так нічого й не видно, пара надто густа. Скрізь це вищання, рохкання, хляпання, вигуки чоловіків, падіння інструментів, гримотіння покришок. Десь тут мають бути свині, вони зайшли з того боку, там, де широка стіна. Яка ж густа, біла пара! А ось вони де, свині, ось там уже деякі висять, мертві, вже обрубані, майже готові до вживання. А там стоїть чоловік зі шлангом і поливає білі розпанахані туші. Вони висять на залізних гаках, головою донизу, деякі свині цілими, згори між задніми ногами вставлено дерев'яну розпірку, адже вбита тварина нічого не може вдіяти, вона й утекти не може. Складено в штабель цілу купу відрубаних свинячих ніг. Двоє чоловіків щось виносять з туману, на металевому стрижні нанизано щойно оббіловану й вительбушену тварину. Вони підіймають її на блоці до підвісного шляху. Там уже висять догори дриґом багато її товаришок, тупо вирячившись на кахлі підлоги.

Ідеш, наче в тумані, крізь залу. Кам'яні плити підлоги рифлені, вологі, ще й забризкані кров'ю. Між залізними стояками вервечки оббілованих тварин. За ними мають бути забійні камери, там щось стукотить, бамкає, кувікає, кричить, рохкає, харчить. А ось там стоять котли і дзбани, що бурхають парою. Чоловіки опускають забитих тварин в окріп, ошпарюють їх і витягають зовсім біленькими, один чоловік зішкрібає ножем щетину, тварина стає ще білішою, зовсім гладенькою. Такі ніжні й білі, умиротворені, ніби після довгого купання, вдало проведеної операції або масажу лежать свині рядами на лавах, на дошках, у своїх нових білих сорочках вони лежать нерухомо в ситому спокої. Всі лежать на боку, у деяких видно два ряди сосків, скільки сосків має свиня, то мають бути плодовиті тварини. Але всі вони мають на шиї рівний червоний шрам, якраз посередині, дуже підозріло.

І знову щось ляскає, ззаду прочиняються двері, пара розходиться, заганяють нову партію свиней, ви заходите звідти, а я зайшов спереду, через двері на пружині, потішні, рожеві тварини, кумедні стегна, веселі закручені хвостики та спини з барвистими мітками. І вони щось винюхують у новій камері. Вона так само холодна, як і інша, але на підлозі трохи якоїсь невідомої їм вологи, червоні ковзькі плями. Вони труться об них рильцями.

Блідий молодик з білявим волоссям, злиплим від поту, та з сигарою в зубах. Погляньте, це остання людина, яка буде вами опікуватися! Не думайте про нього погано, він робить лише те, що йому по службі призначено. Він має залагодити з вами одну адміністративну справу. На ньому лише чоботи, штани, сорочка й підтяжки, а чоботи — вище колін. Це його робочий одяг. Він витягає з рота сигару, кладе її на полицю біля стіни, дістає з кута довгу сокиру. Це знак його офіційної посади, його вищого рангу, як жетон у комісара поліції. Він зараз його вам продемонструє. Довге дерев'яне руків'я, яке молодик підіймає на рівень плеча над свинками, що кувікають унизу, безтурботно порпаються, принюхуються, рохкають. Чоловік походжає неквапно, його погляд спрямований донизу, він шукає, шукає. Проводиться розслідування щодо певної особи, певна особа у справі А проти Б. — Хрясь! Ось йому під руку нагодилася, хрясь! ще одна. Чоловік спритний, він засвідчив свої повноваження, сокира просвистіла донизу, вгрузнувши серед товчії тупим боком у голову, ще одна голова. Всього одна мить! Внизу щось смикається. Дриґає ногами. Валиться на бік. Більше нічого не знає. Так і лежить. А що з ногами, що з головою? А то вже не свиня, то вже самі ноги виробляють, то їхня приватна справа. Аж ось двоє чоловіків з камери для ошпарювання побачили, що для них є робота, підняли заслінку до забійної камери, затягують тварину до себе, довгий ніж направили на точильному брусі, опустилися на коліна — шух-шух! — різонули по шиї, довгий розріз, дуже довгий на шиї, тварину розчахнули ніби лантух, ще один глибокий розріз, тварина смикається, перебирає ногами, відбивається, вона безтямна, поки лише безтямна, скоро буде більше, кувікає, а тепер їй відкрили шийну артерію. Вона в глибокій непритомності, ми входимо у сферу метафізики й теології, моя дитино, землю тобі більше не топтати, тепер ми підносимося до хмар. Скоріше підсовуй низьке цебро, туди струменить чорна, гаряча кров, піниться, береться пухирями, швидко розмішуйте. У тілі кров згортається, утворює тромби, закриває рани. А зараз вона вже вийшла з тіла, а все ще прагне згортатися. Як дитина, що все ще гукає «мамо, мамо!», коли лежить на операційному столі, а про маму не може бути й мови, та й мама зовсім не хоче прийти, але вона задихається під маскою з етером і все одно гукає до повного виснаження: «мамо, мамо!» Шах-шах! — відкрито артерію справа, шах! — відкрито і зліва. Швидко мішайте кров. Ось так. Посмикування вщухають. Тепер ти лежиш тихо. Ми покінчили з фізіологією і теологією, входимо в царину фізики.

Чоловік, що стояв навколішки, підвівся. У нього болять коліна. Свиню ще треба обшпарити, оббілувати, розрубати, все йде своїм звичаєм. Завідувач, доволі укоханий, походжає серед клубів пари з люлькою в роті, часом зазирає в розпанахане черево. На стіні поряд із гойдливими дверима, висить оголошення: «Святковий бал для м'ясників-експедиторів першого павільйону, Фрідріхсгайн, грає оркестр Кермбаха». Зовні висить об'ява про змагання з боксу в залах «Ґерманії», Шосештрасе 110, вхідний квиток від 1,5 до 10 марок. Чотири кваліфікаційні бої.

Гуртовий скотний ринок, майданчик для пригону худоби: 1399 голів великої рогатої худоби, 2700 телят, 4654 овець, 18 864 свиней. Ринкова кон'юнктура: велика рогата худоба доброго ґатунку — попит рівний, окрім того спокійно. Телята — попит рівний, вівці — помірний, свині — спершу твердий, згодом — слабший, вгодовані свині — попит майже відсутній.

Проходами для загону худоби гуляє вітер, іде дощ. Мукають корови й бики, чоловіки заганяють велике голосне й рогате стадо. Тварини перекривають одне одному дорогу, зупиняються, кидаються не в той бік, загоничі бігають за ними з палицями. Посеред гурту бик покриває корову, корова тікає, кидається то праворуч, то ліворуч, бик навздогін, знову й знову грубо наскакує на неї.

До забійного павільйону заганяють великого білого бика. Тут немає клубів пари, немає окремих камер, як для вертких свиней. По одному входять у відчинені ворота великі дужі бики в оточенні загоничів. Перед ним — закривавлена зала з підвішеними половинами й четвертинами туш, із розрубаними кістками. У великого бика широкий лоб. Загоничі підганяють його копняками й ударами палиць до різника. Той легенько б'є бика сокирою плазом по задній нозі, щоб той став трохи ближче. Тепер один із загоничів обхоплює бика знизу за шию. Бик стоїть, стоїть покірно, аж дивно, що він такий покірний, ніби він з усім згоден і на все пристає, після того, як все тут побачив і знає: це його доля, й на те нема ради. Можливо, жест погонича він сприймає як ласку, адже збоку це виглядає доволі приязно. Він піддається погоничеві, який нахиляє руками його голову навскіс убік і піднімає морду ледь догори.

А той інший, різник, вже заніс над ним молот. Не озирайся. Молот у руках дужого чоловіка завис за ним, ось він над ним і потім: гу-ух! донизу! М'язова сила дужого чоловіка крицевим клином пронизує бикову потилицю. І в ту мить, коли різник ще не стиг відвести після удару свій молот, всі чотири ноги тварини підкидаються догори, важке тіло ніби зринає в повітря. А потім, ніби втративши ноги, тварина всією своєю грузькою тушею валиться на землю, на судомно скорчені ноги, лежить так якусь мить і завалюється на бік. Зліва і справа до бика заходить кат, добиває його, завдає нові удари по голові, по скронях, спи, вже не прокинешся. Тоді інший різник поряд з ним витягає з рота сигару, сякається рукою й, діставши з піхов довгий, як кинджал, ніж стає навколішки біля голови тварини, ноги якої вже відпустила судома. Лише дрібні, спазматичні поштовхи, задню частину тулуба кидає то в той, то в той бік. Різник щось шукає на підлозі, ніж йому вже не потрібен, потім гукає, щоб подали цебер для крови. Кров ще спокійно циркулює всередині, під рівними поштовхами могутнього серця. Спинний мозок розчавлено, але кров ще спокійно тече по артеріях, легені дихають, кишки скорочуються. Тепер за справу візьметься ніж, і кров рине назовні, можу собі уявити, поллється, як зі шланга струменем завтовшки з руку, чорна, гарна, торжествуюча кров. І на цьому бучне святкування ущухне, дім спорожніє, гості кинуться на вулицю, штовханина, й нема більше привільних лугів, теплого хліва, пахучого корму, все зникло, ніби розтануло, тільки зяюча діра, морок, ось він — новий світ. Ага, раптом з'явився якийсь пан, що придбав собі цю оселю, прокладатимуть нову дорогу, будинок буде знесено, змінилася кон'юнктура. Приносять великий дзбан, підпихають його ближче, могутня тварина хвицає обома задніми ногами. Ніж входить їй у шию біля самого горла, слід обережно намацати вістрям артерію, така артерія має міцні стінки, вона добре захищена. І ось вона відкрита, потім ще одна, й струмінь гарячої, паркої чорноти, червоно-чорним струмує кров назовні з-під ножа, по руці різника, кров торжества, гаряча кров, гості повертаються, акт перетворення відбувся, твоя кров народилась із сонця, в твоїм тілі крилося сонце, тепер воно знову виходить назовні. Тварина жахливо хапає повітря, ніби від задухи чи шаленого збудження, хрипить, харчить. Так, каркас валиться. Як жахливо западають боки, один з чоловіків вирішив зробити останню послугу. Якщо камінь хоче впасти униз — штовхни його. Чоловік вистрибує на тварину, просто на тушу, обома ногами, стоїть нагорі, розгойдується, давить на черево, підстрибує вгору-вниз, кров буде швидше виходити, вийде вся. Хрип наростає, це довгий, дуже довгий видих, бик здихає, його задні ноги посмикуються, ледь відштовхуючись від підлоги. Ноги здригаються повільніше. Життя з останніми хрипами виходить із тіла, дихання слабне. Круп важко завалюється й перекидається. Це сила Землі, земне тяжіння. Чоловік зістрибує. Інший відразу береться здирати шкуру довкола шиї.

Привільні луки, пахучий, теплий хлів.

Правильне освітлення м'ясарні. Освітлення самої крамниці та вітрини має гармонувати між собою. Доречним буде використання прямого та напіврозсіяного світла. Загалом доцільно послуговуватися лампами переважно прямого світла, оскільки добре освітленим має бути насамперед прилавок і чурбак для рубання м'яса. Штучне денне світло, що створюється завдяки використанню синіх фільтрів, для м'ясарень непридатне, оскільки таке освітлення м'ясних продуктів йде на шкоду їхньому природному насиченому кольору.

Фаршировані свинячі ніжки. Після того як свинячі ніжки були почищені й помиті, їх розрізають уподовж, не знімаючи шкіри, наповнюють фаршем, стуляють докупи і перев'язують ниткою.

Гей, Франце, ти вже два тижні не вилазиш зі своєї буди. Твоя господиня скоро тебе викине на вулицю. Ти не маєш із чого їй платити, вона здає кімнати не для розваги. Якщо ти не візьмешся за розум, доведеться переселитися в нічліжку. Свою буду ти не провітрюєш, до перукаря не ходиш, заріс коричневою бородою, хіба ж ти не маєш 15 пфеніґів на перукаря?

Бесіда з Йовом[82], то від тебе залежить, Йове, але ти сам того не хочеш

Коли Йов утратив усе, що мав, усе, що може втратити людина, не більше й не менше, він лежав на капустяних грядках.

— Йове, ти лежиш на капустяних грядках, поряд із собачою будою, якраз на такій відстані від неї, щоб сторожовий собака не міг тебе вкусити. Чуєш, як він клацає зубами? Собака гавкає, якщо наблизитися до нього бодай на один крок. Якщо озирнешся, схочеш підвестися, він гарчить, кидається вперед, рветься з ланцюга, високо підстрибує, бризкає слиною та намагається тебе вхопити.

Йове, це той палац і той сад, і поля, якими ти сам колись володів. Ти гадаєш, що цього сторожового пса ти ніколи не знав, і капустяних грядок, на які тебе кинули, ніколи не бачив, так само, як і кіз, яких уранці женуть попри тебе і які так близько підходять до тебе, скубуть і розжовують траву, наминаючи її за обидві щоки. Вони також належали тобі.

Йове, тепер ти все втратив. Увечері тобі дозволено забитися в старий сарай. Усі бояться твоєї прокази. Колись ти аж сяяв, коли об'їздив свої землі, а навколо тебе юрмився люд. А тепер маєш перед носом дерев'яний паркан, по якому повзають равлики. Ти можеш також вивчати дощових черв'яків. То єдині істоти, які тебе не бояться.

Твої каправі очі, сіромо ти безталанний, жива купко гною, чи ти їх колись розплющуєш?

Що тебе найбільше гризе, Йове? Те, що ти втратив своїх синів і доньок, що немає в тебе більше нічого, що мерзнеш ночами, що маєш виразки в горлі, в носі? То що, Йове?

— Хто це питає?

— Я лише голос.

— Голос долинає з чийогось горла.

— Думаєш, я маю бути людиною?

— Так, і тому я не хочу тебе бачити. Йди геть!

— Я лише голос, Йове, розплющ очі так широко, як тільки зможеш, все одно не побачиш мене.

— О, у мене марення, моя голова, мій мозок, я втрачаю глузд, тепер у мене хочуть відібрати навіть мої думки.

— А якщо й так, то хіба тобі шкода?

— Але ж я не хочу.

— Ти так страждаєш, страждаєш через свої думки й не хочеш їх позбутись?

— Навіщо ці питання, йди собі геть!

— Та я не збираюся їх у тебе відбирати. Я лише хочу знати, що найбільше тебе ятрить.

— Нікого це не стосується!

— Нікого, крім тебе?

— Так, так, і тебе також!

Собака гавкає, гарчить, клацає зубами. За якийсь час голос повертається.

— То це синів ти оплакуєш?

— За мене нікому не треба буде молитися, як помру. Я — отрута землі. За мною слід лише плюнути. Йова треба забути.

— Своїх доньок?

— Дочки, ох! Вони також померли. Їм тепер добре. Були вони красунями — гарні, як намальовані. Вони подарували б мені внуків, а тепер їх у мене забрали. Одна за одною згибіли, так ніби Бог брав їх за коси, підіймав і кидав униз, щоб вони розбилися.

— Йове, ти не можеш розплющити своїх очей, вони злиплися. Ти побиваєшся, бо лежиш серед капустяних грядок, останнє, що тобі залишилося, то собача буда, а ще твоя хвороба.

— Голосе, гей, голосе, чий ти єси й де ховаєшся?

— Мені невтямки, що за гризота діймає тебе.

— Ох, ох!

— Ти стогнеш, але й сам не знаєш чому, Йове.

— Ні, я не маю…

— Не маєш?

— Не маю жодної сили на надію, не маю жодного бажання. Я не маю зубів. Я зовсім захирів, мені соромно.

— Таке кажеш.

— То правда.

— Отже, ти знаєш. То найжахливіше.

— То в мене вже на лобі написано. Від мене лишилося саме шмаття!

— Оце, Йове, і є те, що тебе найбільше гризе. Ти не хочеш бути слабким, ти хочеш чинити опір, а якщо ні, то вже краще прогнити до дір, втратити розум, думки, стати худобою. То побажай собі щось!

— Ти мене вже так багато запитував, голосе, тепер я думаю, що ти маєш право мене запитувати. Зціли мене! Якщо можеш. Хай ти сатана, чи Бог, чи янгол, чи людина, зціли мене!

— Ти від кожного прийняв би зцілення?

— Зціли мене!

— Йове, добре подумай, ти не можеш мене бачити. Коли ти розплющиш очі, ти можливо, злякаєшся мене. Може я змушу тебе заплатити за зцілення страшну ціну.

— Це ми побачимо. Ти говориш як той, хто даремно жартувати не стане.

— А що як я — сатана або саме зло?

— Зціли мене.

— Я — сатана.

— Зціли мене.

Тоді голос відступив, почав слабшати й слабшати. Собака загавкав. Йов злякано прислухався: він пішов, я мушу зцілитися або прийняти смерть. Він скрикнув. Настала моторошна ніч. Голос з'явився ще раз:

— А якщо я — сатана, то як ти хочеш домовлятись зі мною?

Йов закричав:

— Ти не хочеш мене зцілити. Ніхто не хоче мене зцілити, ні Бог, ні сатана, ні янгол, ні людина.

— А ти сам?

— А що я?

— Ти сам не хочеш?

— Чого?

— Хто ж тобі допоможе, якщо ти сам не хочеш?

— Ні, ні! — заскімлив Йов.

А голос поряд з ним:

— Бог і сатана, янгол і людина — всі хочуть тобі допомогти, але ти не хочеш. Бог — з любови, сатана — щоб пізніше заволодіти тобою, янгол і людина — тому що вони помічники Бога й сатани, але ти сам не хочеш.

— Ні, ні! — знову заскімлив Йов і кинувся на землю.

Він голосив цілу ніч. А голос не вщухав:

— Бог і сатана, янгол і людина — всі хочуть тобі допомогти, але ти сам того не хочеш.

А Йов правив своєї:

— Ні, ні!

Він намагався заглушити голос, а той все наростав, наростав дедалі більше, весь час ледь випереджаючи його. І так усю ніч. Під ранок Йов повалився ницьма.

Безмовно лежав Йов.

Того дня загоїлись його перші виразки.

І всі мають один подих, і людина не має нічого більше, ніж скотина[83]

Гуртовий скотний ринок, майданчик пригону худоби: свиней — 11 543, великої рогатої худоби — 2016, телят — 1920, баранів — 4450.

А що це робить той чоловік з таким гарненьким телятком? Він заводить його на мотузку до величезної зали, де ревуть бики; тепер чоловік підводить мале телятко до лави. Таких лав там цілий ряд, біля кожної лежить дерев'яна довбня. Обіруч він підіймає ніжне телятко й кладе на лаву, те покірно лягає. Він підхоплює його ще й знизу та притримує лівою рукою за задню ногу, щоб тварина не хвицала. Потім бере мотузку, на якій привів тварину, й міцно прив'язує її біля стіни. Телятко терпляче лежить ось тут, воно не знає, що має трапитися, воно незручно лежить на дерев'яній лаві, б'ється головою об якийсь стержень і не знає, що то таке: а то кінець довбні, яка стоїть на землі й якою воно скоро одержить по голові. То буде його останнє побачення з цим світом. І справді, той чоловік, старий, простий чоловік, що стоїть тут сам-самісінький, ніжний чоловік з м'яким голосом — він говорить до тварини — бере довбню, ледь піднімає її, не потрібно багато сили для такої ніжної істоти, він завдає тварині удар у потилицю. Зовсім спокійно, так само, як і привів її сюди й казав: «Лежи тихо», — завдає смертельного удару в потилицю, без злости, без якогось збудження, навіть без жалю, ось воно як, ти в нас гарна тваринка, знаєш, отак це має бути.

А телятко: пр-р-р-р-р, заціпеніло, заніміло, витягло ніжки. Чорні оксамитові очі телятка раптом розширились, потім застигли, затяглися білою поволокою, а тепер закочуються убік. Чоловікові бачити таке не вперше, саме так тварини і дивляться, але сьогодні в нас багато роботи, треба працювати далі, й він мацає за телятком на лаві, шукає свого ножа, знизу підсуває ногою цебро для крови. Потім одним махом різонув ножем поперек по горлу, перетяв усі хрящі, повітря виходить, перетяв збоку м'язи, голова вже не має на чім триматися, голова відкидається назад і б'ється об лаву. Бризкає кров, чорно-червона густа рідина з пухирцями повітря. Ось і все. Але чоловік з незворушним лагідним обличчям спокійно ріже глибше, шукає й промацує щось ножем у глибині, проникає між двома хрящами, така молода, м'яка плоть. Потім він забирає руки від тварини, кидає на лаву ніж. Миє руки у відрі та йде геть.

І ось тварина лежить сама, жалюгідно лежить на боці, як її й прив'язали. У залі звідусіль долинають веселі голоси, всі працюють, щось тягнуть, гукають одне до одного. Потворно звисає лише на самій шкурі відкинута назад голова, між двома ніжками столу, заляпана кров'ю і слиною. Синій, розпухлий язик застряг між зубів. І жахливо, так жахливо ще досі харчить і хрипить тварина на лаві. Голова тремтить на самій лише шкурі. Тіло на лаві зводить судома. Ноги тремтять, б'ються, такі дитинно тоненькі, кістляві ніжки. Але очі вже зовсім оскліли, осліпли. Це мертві очі. Це мертва тварина.

Лагідний старий чоловік стоїть, обіпершись на колону, і тримає в руках чорний записник, позирає на лаву й підраховує. Все сьогодні таке дороге, багато не нарахуєш, складно не відставати від конкурентів.

Францове вікно стоїть прочинене, і трапляються ж кумедні речі на світі

Сонце сходить і заходить, дні стають світлішими, вулицею котять дитячі візочки, надворі лютий 1928 року.

Аж до лютого пиячить Франц Біберкопф з почуттям досади й огиди до всього світу. Пропив усе, що мав, йому було байдуже, що буде далі. Він хотів бути порядним, але скрізь одні мерзотники, негідники й покидьки, тож Франц Біберкопф не бажає нічого бачити й чути про цей світ, і якщо він стане безхатьком, все одно він проп'є все до останнього пфеніґа.

Ось так несамовито Франц Біберкопф розпочав лютий, та якось уночі його розбудив якийсь шум у дворі. Там була гуртовня. Франц відчинив вікно, визирнув, а він був добре напідпитку, та як загорлає на весь двір: «Ану геть з двору, розкричалися тут, як віслюки!» І знову ліг та й відразу забув про це, а тих типів наче корова язиком злизала.

Через тиждень — знову те саме. Франц уже збирається розчахнути вікно й пошпурити в типів якимось дрючком, та раптом спало йому на думку: зараз уже перша ночі, краще подивитися, що то за одні. Що вони тут роблять о першій годині? Що вони тут забули, невже це хтось із нашого будинку, треба розвідати.

Ти диви, справді, якісь типи обережно скрадаються попід стіною, Франц собі ледь в'язи не скрутив, так хотів побачити: один став біля воріт, вочевидь на атасі, хочуть провернути якусь справу, вовтузяться біля великих дверей до підвалу. Їх троє. Це ж треба, і не бояться, що хтось побачить. Аж ось щось кракнуло — двері відчинені, готово, один залишився на дворі, стоїть у ніші, а двоє інших спустилися в підвал. Скрізь суцільна темрява, на це вони й розраховують.

Франц тихцем зачиняє вікно. Свіже повітря трохи остудило йому голову. Ось чим займаються деякі, й серед ясного дня, й уночі, прокручують якісь чорні справи, треба взяти вазон і жбурнути у двір. Що вони тут забули, в будинку, де я живу? Це ж треба до чого дійшло!

Усе затихло, Франц у темряві сів на своє ліжко, йому кортить знову підійти до вікна й визирнути вниз. Що ті типи забули тут, у цьому будинку? Потім він запалив воскову свічку, шукає пляшку зі шнапсом, а коли нарешті знайшов, то так і не налив. Аж тут летіла куля, твоя то чи моя.

А обідньої пори Франц спустився у двір. Там уже зібралася ціла юрба, тесля Ґернер, знайомий Франца, також там, а люди між собою говорять: «Знову злодії залізли». А Франц узяв та й штурхнув того Ґернера в бік: «Бачив я їхню банду, доносити на них не буду, але якщо вони ще раз припруться у двір, де я живу, де я сплю і де їм нема чого робити, то я зійду вниз у двір і, не бути мені Біберкопфом, якщо не порахую їм кісточки, що й не позбирають усіх, і хай би вони навіть утрьох були». Тесля притримав його за руку: «Якщо ти щось знаєш, то ось там пани з криміналу, йди до них, може, щось заробиш». — «Та дай мені спокій, я ще ні на кого не доносив. Хай самі розбираються, їм за те й платять».

Франц пішов собі. Тут двоє з криміналу підійшли до Ґернера, який ще не встиг відійти, і хочуть дізнатися, де тут живе Ґернер, тобто він сам. Його ухопив переляк. Увесь зблід, аж сироти повиступали. А потім каже: «Так вам Ґернера, теслю, то я всім покажу». Й не промовивши ні слова, дзвонить у дверці свого помешкання, відчиняє жінка, вся компанія заходить досередини. Останнім прослизнув Ґернер, непомітно штовхнув жінку в бік й приклав палець до губ, жінка не знає, в чому річ, а він засунув руки в кишені й змішався з тими, що ввійшли, там було ще двоє — якісь панове зі страхової компанії, всі стали роззиратися по квартирі. Хочуть знати, якої товщини тут стіни і яка підлога, простукують стіни, поміряли, записали. З тими грабунками в гуртовій фірмі злодюги вже просто дістали, вкрай знахабніли, оце вже спробували пробити хід у стіні, бо там сигналізація на дверях і на сходах, а вони вже про це якось дізналися. А стіни тут страшенно тонкі, весь будинок ледь купи тримається, наче шкарлупа від здоровенного пасхального яйця.

Потім вони знову вийшли на двір, і Ґернер за ними слідом, як той Дурний Авґуст[84]. Почали оглядати нові залізні двері до підвалу, Ґернер не відстає. А коли всі посунули вниз, він ступив крок назад, щоб пропустити їх поперед себе, й випадково зачепився за щось ногою, те щось упало, він швидко нахилився, а то пляшка — вона впала на папір, тож ніхто нічого й не почув. Отак раптом стоїть собі у дворі пляшка, напевне, ті типи забули, що ж, прихопимо, чому б ні, великі пани від того не збідніють. І дала Єва Адамові яблуко, і якби те яблуко не впало з дерева, то Єва його б не взяла й не дісталося б воно Адамові. Ґернер заховав пляшку під куртку, перейшов через двір і гайда до жінки додому.

І що ж вона каже? Побачила пляшку й аж засяяла: «Де це ти її взяв, клоуне?» — «Купив, коли в крамниці нікого не було». — «Невже?» — «Данцизька золота вода»[85], ну, що скажеш?»

А та так зраділа, аж світиться, ніби вона зі Штралау[86]. Засмикнула фіранку: «Там таких багато має бути, вона звідти, еге ж?» — «Стояла під стінкою, чого ж не взяти собі?» — «Та ти що, треба повернути!» — «Звідколи це треба повертати «Золоту воду», якщо вже її знайшов? Коли б це ми дозволили собі пляшечку коньяку? Та ще й у такі часи, як зараз. Курям на сміх, жінко!»

Врешті й вона подумала, що нічого такого тут нема, всього одна пляшка, що там тої пляшки для такої великої фірми, а крім того, якщо подумати, то пляшка належить уже не фірмі, вона належить грабіжникам, то що, ми для них її залишимо? Таке було б точно протизаконно. Вони розкоркували пляшку й зробили по ковтку, а потім ще по ковточку, в житті треба пильнувати, не одно золото — щастя, срібло — також непогано.

У суботу знову з'явилися злодії, тут і починається найцікавіше. Вони помітили, що двором скрадається хтось чужий, тобто помітив той, що стояв біля стіни, і щойно він це помітив, як тут же з підвалу вискочили й ті двоє, із затемненими ліхтарями, ніби якісь гномики з нори, вискочили з підвалу й притьмом кинулися до воріт. А там уже Ґернер стоїть, а вони — тікати, як гончаки, полізли на стіну в сусідній двір. Ґернер за ними, біжить щодуху і кричить: «Що ви дурня клеїте, нічого я вам не зроблю, от йолопи!» Дивиться, як ті перелазять через стіну, у нього серце кров'ю обкипає, двоє вже перемахнули, гей, хлопці, ви що, здуріли? Й лише останній, який вже осідлав стіну, посвітив йому ліхтариком в обличчя: «Чого тобі?» Може, це колега по цеху зіпсував їм усе діло. «Та я з вами заодно, — каже Ґернер. Що це на нього найшло? — Так, я з вами заодно. Куди ж ви тікаєте?»

А той тип і справді незабаром зліз зі стіни, він був сам, придивився до теслі й помічає, що той п'яний. Тепер здоровань сміливішає, адже тесля був напідпитку — від нього добряче тхнуло горілкою. Ґернер простягає йому руку. «Руку, колего, ходімо зі мною?» — «У пастку заманити хочеш?» — «В яку ще пастку?» — «Думаєш, обвів мене навколо пальця, думаєш, я тобі повірив?» Ґернер образився, спохмурнів, цей тип не сприймає його всерйоз, якби ж тільки не втік, «золотий коньяк» був такий смаковитий, та й жінка досікуватиметься, накинеться на нього, коли він з порожніми руками прийде. Ґернер благає: «Та що ти, зайди й сам подивись, ось там я живу». — «А хто ти такий?» — «Я управитель будинку, ось хто я. То як, може, й мені щось перепаде з цього діла?» Злодій задумується: коли управитель пристане до спілки, буде чудово; що ж, варто спробувати, якщо тільки це не пастка, але для такого випадку є револьвер.

Залишає він свою драбину біля стіни і йде через двір за Ґернером, а за його напарниками вже й слід захолов, напевне думають, що він погорів. Ґернер подзвонив у двері на першому поверсі. «Гей, до кого це ти дзвониш? Хто там живе?» — «Та я, хто ж іще. Ось диви!» — гордо промовляє Ґернер. Дістає з кишені плескатий ключ і з шумом відчиняє двері: «Ну що, я тут живу чи не я?» Вмикає світло, а його жінка стоїть у кухонних дверях і труситься. Ґернер бадьоро відрекомендував гостя: «Оце моя жінка, а це один мій колега, Ґусто».

А та тремтить, не підходить, та раптом привітно кивнула, запосміхалася, який милий добродій, ще зовсім молодий, приємний пан. Підійшла й почала: «То що ж ти, Паулю, залишив гостя в коридорі, заходьте, пане, роздягайтесь, скидайте шапку».

А той воліє забратися геть, але вони такі гостинні, це ж треба, такі порядні люди, отже, кепсько їм живеться, певна річ, дрібним ремісникам зараз сутужно, інфляція й таке інше. А жіночка так закохано позирає на нього, випив пуншу, трохи зігрівся, а потім відчалив, уся ця справа була йому не до кінця зрозуміла.

Хай там як, але наступного ранку, десь після другого сніданку той молодик приходить за дорученням банди, питає діловито, чи нічого в них не забув. Самого Ґернера не було вдома, лише його дружина, яка зустріла гостя привітно, навіть улесливо, ніби аж підлизувалася, запропонувала чарчину шнапсу, яку він зволив скуштувати.

На превеликий жаль теслі та його дружини, злодії не заявлялися цілий тиждень. Тисячу разів обговорювали Пауль та Ґуста всю цю справу, чи не налякали вони часом тих хлопців, та вони не мали собі чого дорікнути.

«Може, ти був з ними занадто грубий, Паулю, іноді ти говориш таким тоном». — «Ні, Густо, я тут ні до чого, це точно через тебе, ти скривила таку міну, як у пастора, і це його відштовхнуло, бо хлопець не знав, як йому з нами триматися. От біда, що ж тепер робити?» Густа аж розплакалася; хоч би зайшов ще разочок; а то вона тепер постійно слухає чоловікові докори, а це, їй-богу, не через неї.

І справді, у п'ятницю настала жадана мить. Хтось стукає у двері. Здається, таки справді стукає. Ґуста відчиняє і нічого не бачить, у поспіху вона забула ввімкнути світло, але вона зразу знає, хто то прийшов. Це той високий, у нього такий солідний вигляд, каже, що хоче побалакати з її чоловіком, говорить дуже серйозно й дуже сухо. Вона аж перелякалася: може, щось трапилося? Він заспокоює: «Та ні, в мене суто ділова розмова», потім ще говорив щось про квартиру й про те, що з нічого нічого не виникає[87]. Вони сіли у вітальні, Ґуста рада, що змогла його затримати, тепер Пауль не буде дорікати, що вона налякала гостя, тож вона підтакує, каже, що завжди так думала, що хоч як крути, а з нічого таки нічого не буває. Тут почалася між ними довга дискусія з цього приводу, й виявилося, що обоє можуть навести приклади своїх батьків чи дідів та інших родичів, які свідчать про це саме: таки з нічого нічого й буде, справді ніколи, і ніяк інакше, в цьому навіть можна побожитися, настільки це певна річ, і вони мали з цього приводу спільну думку. Вони наводили одне одному нові й нові приклади, з власного минулого, з життя сусідів; вони були якраз у розпалі розмови, коли в двері подзвонили й зайшли ще двоє чоловіків, які показали посвідчення агентів кримінальної поліції, а з ними — три страхові агенти. Один із агентів кримінальної поліції без зайвих слів одразу звернувся до гостя: «Ви пан Ґернер, так? Ви маєте допомогти нам у одній справі, йдеться про часті пограбування у дворі. Я хотів би, щоб ви взяли участь у його особливій охороні. Панове з фірми, звичайно, гарантують покриття всіх видатків».

Хвилин з десять вони поговорили, дружина Ґернера все слухала; о дванадцятій вони пішли. А гість і господиня після того так пожвавішали, що між ними близько першої сталося щось таке несказанне, що незручно навіть описувати й від чого обоє згодом навіть добряче засоромилися. Адже жінці було тридцять п'ять, а чоловікові — не більше двадцяти чи двадцяти одного. Та річ була не лише у віковій різниці й у тому, що він був зростом 1,85 метра, а вона — 1,50, а в тому, що таке взагалі трапилося, але так вже воно вийшло між розмовами про поліціянтів, та й загалом все було непогано, лише після всього трохи ніяково, принаймні їй, але менше з тим, буває й таке. У всякому разі, коли пан Ґарнер прийшов о другій, то все було чудово, в домі панували цілковитий спокій і затишок, кращого годі й бажати. Він і сам підсів до них за стіл.

Так вони й просиділи до шостої вечора, і так само захоплено, як і його жінка, він слухав усе те, про що розповідав довгов'язий. Навіть якщо він розповідав лише напівправду, слід було визнати, що він і його дружки — хлопці хоч куди, і Ґернер дивувався з того, які тверезі й розумні погляди на світ має сьогоднішня молодь. Він уже пожив на світі, йому з очей полуда кілограмами поспадала. Й коли молодик пішов, а вони о дев'ятій зібралися спати, Ґернер сказав, що не розуміє, чого це такі кмітливі хлопці вирішили з ним зв'язатися, мабуть, щось — Ґуста таки має це визнати, — щось в ньому є таке, чим він міг би їм прислужитися. Ґуста була з ним цілком згодна, по тому старий вклався у ліжко.

А вранці, перш ніж встати, він сказав їй: «Ґусті, не бути мені Паулем Піпендекелем, якщо я ще раз наймуся до підрядника на те кляте будівництво. Колись я мав власну справу й вилетів у трубу, але ж будівництво — це не робота для чоловіка, який колись був сам собі господар, до того ж вони все одно хочуть мене вигнати, бо я для них застарий. То чому б мені не зірвати куш на цій справі з фірмою в дворі? Ти ж бачиш, які кмітливі ті хлопці. Сьогодні хто не вміє крутитись, опиниться під колесами. Кажу тобі. А ти якої думки?» — «А я тобі давно про це кажу». — «Ну ось. Мені також кортить знову трохи пожирувати, а не відморожувати собі пальців на роботі». На радощах вона обійняла його в пориві вдячности за все те, що він для неї зробив і ще зробить. «Знаєш, що ми зробимо, стара, ти і я?» Тут він так ущипнув її за литку, що вона аж зойкнула. «Ти будеш з нами разом». — «Та ні». — «А я кажу, так. Думаєш, що обійдеться без тебе?» — «Так вас аж п'ятеро, й усі такі міцні чоловіки». Ще й які міцні, це вона знає. «Я навіть повартувати не можу, — лепече вона далі. — У мене ж розширення вен. Як же я допоможу?» — «Та ти боїшся, Ґусточко». — «Боюся? Чого б це? Якби в тебе було розширення вен, чи багато ти б набігав? Навіть такса швидше біжить. А як вони мене зловлять, ти також влипнеш, я ж твоя жінка». — «А чим я завинив, що ти моя жінка?» Він знову вщипнув її за литку, з почуттям. «Припини, Паулю. А то я вже зовсім розхвилювалася». — «Бачиш-но, стара, ти станеш зовсім іншою людиною, якщо виберешся з цієї кислої капусти». — «Та хіба мені самій не хочеться? Так хочеться, аж слина тече». — «Ще буде діло, стара, зараз — це тільки так, дріб'язок, ти тільки послухай, що я тобі скажу. Знаєш, я цю справу сам проверну». — «Ну ти даєш! А як же інші?» Вона перелякалася. «У тому й річ, Ґусто. Обійдемося без них. Знаєш, такі справи гуртом ніколи не вдаються, це стара пісня. Ну, що скажеш, правий я чи ні? Я буду сам по собі. Нам же тут найближче, живемо на першому поверсі, та й склад у нашому-таки дворі. Так чи ні, Ґусто?» — «Але ж я не зможу тобі допомогти, Паулю, у мене ж розширення вен». Окрім того, їй було досить прикро ще й з іншої причини. Тож із кисло-солодкою посмішкою вона погодилась на словах, а всередині почуття казали їй: ні, ні й ще раз ні!

А наступного дня, коли вже о другій всі працівники фірми пішли зі складу, Ґернер зі своєю дружиною непомітно туди прослизнули, й там їх і зачинили; і ось уже дев'ята, в домі й миша не пискне, Ґернер якраз зібрався взятися за діло, а сторож у той час, очевидно, був десь біля воріт, і уявіть собі, що відбувається! Раптом хтось стукає у двері підвалу. Стук-стук! Послухай, здається хтось стукає. Хто тут може стукати? Не знаю, але хтось постукав. О цій порі ніхто тут не має стукати. Все зачинено. Таки хтось стукає. І знову. Обоє сидять тихесенько й анічичирк. Але хтось далі стукає. Ґернер штовхнув у бік жінку. «Чуєш, стукають». — «Так». — «Що за одні?» Дивним чином їй зовсім не лячно, вона каже: «Напевне, нічого страшного, не вб'ють же нас». Звичайно, той, хто зараз ввійде, вбивати не буде. Він високий і має вусики, й коли він зайде, то вона лише зрадіє. Аж тут знову хтось стукає, ще й так наполегливо, але неголосно. О Господи, так це ж умовний сигнал. «Це хтось, хто нас знає. Точно один із тих хлопців. Я зразу так подумав». — «То чого ж ти мовчиш?» Ґернер хутко прокрався до сходів, і звідки це вони знають, що ми тут, застукали нас, а ззовні хтось шепоче: «Ґернере, відчиняй!»

Хочеш не хочеш — треба відчиняти. Що за лайно, що за паскудство, кляте свинство, так би й потрощив усе довкола себе! Та довелося відчинити, так і є, той довготелесий, сам, її кавалер, Ґернер нічого не помічає, так і не второпав, що вона його здала, бо хотіла кавалерові віддячити. Вона аж засяяла, коли той увійшов до підвалу, не може приховати своєї радости, а її чоловік, злий як бульдог, визвірився на неї: «Чого ти шкіришся?» — «Та я так боялася, що це хтось із будинку або сторож». Ну що ж, до роботи, ділитимемося потім, лайся не лайся, по-іншому вже не вийде, що за свинство!

Коли ж невдовзі Ґернер спробував щастя вдруге, залишивши стару вдома, бо, як він сказав, вона тільки біду накличе, раптом знову хтось стукає, цього разу прийшли вже втрьох і вдають, ніби він їх кликав, то що він мав робити, вже у власному помешканні не господар, з такими пронозами годі змагатися. Ґернер лютує, ну, думає, пора з цим кінчати: гаразд, сьогодні ще попрацюємо разом, раз уже з ними зв'язався, куди тепер подітися, але на цьому — баста; якщо ці песиголовці ще раз поткнуться до мого будинку, де я управителем, і знову лізтимуть в мої справи, буде їм непереливки. Це ж треба — які експлуататори, які здирники.

Цілісінькі дві години працюють вони у підвалі, майже все перетягують у квартиру до Ґернера: мішки з кавою, з коринкою, цукром, добре там почистили, потім пішли ящики зі спиртним, шнапс, вино, перенесли половину складу. Ґернер лютує, бо доведеться все ділити. А стара заспокоює: «Та я ж би не змогла стільки перетягати зі своїми розширеними венами». Ґернер аж слиною бризкає, а ті собі далі носять. «Розширені вени, розширені вени! Та ти могла б давно купити ґумові панчохи, а то в тебе якась дурна економія, постійно економиш не на тому, що треба». А Ґуста все свого довгов'язого пасе очима, та він і сам нею пишається перед своїми, крім того тут — це його діло, це він усе затіяв.

Тягали, як несамовиті, а коли пішли, Ґернер зачиняє за ними вхідні двері, запирає двері на замок і гайда пиячити з Ґустою, принаймні тут йому ніхто на заваді не стане. Вони мусять перепробувати всі сорти, а найкращі завтра зранку збути якимось перекупникам, це дуже втішило обох, Ґуста також рада, таки доброго чоловіка має, адже врешті він її чоловік і вона хоче йому допомогти. Отак із другої ночі сидять обоє аж до п'ятої і куштують всі напої по черзі, куштують ґрунтовно, за планом, з розрахунком. Обоє сповнилися почуттям глибокого задоволення від цієї ночі, наглюкалися до чортиків, повалилися як мішки й поснули.

А близько полудня хтось дзвонить у двері, дзвінок аж надривається. Треба відчиняти. Але Ґернери відчинити не годні. Та і як відчинити, коли вони ніби під наркозом? Але непрохані гості не здаються, вже гамселять у двері, нарешті Ґуста прочунялася, підскочила й штурхає Пауля: «Паулю, там хтось стукає, піди відчини». А той спершу: «Де?» Та вона хутко розтермосила його, боїться, щоб двері не рознесли, напевне, поштар. Пауль підводиться, натягає штани, відчиняє. І тут до квартири вривається ціла бригада, троє чоловіків, чого їм треба, це що, хлопці прийшли речі забрати, ні, якісь інші. Та це ж лягаві, агенти з кримінальної поліції, і сьогодні їм не треба особливо напружуватися, вони дивуються, зачудовуються, ну й пан управитель, на підлозі навалено цілі гори — і в коридорі, і в кімнаті, мішки, ящики, пляшки, солома, все гамузом, все на купі. Комісар каже: «Такого свинства я ще ніколи в житті не бачив».

А що на це Ґернер? А що йому казати? Не промовив і слова. Лише витріщається на поліцаїв, йому якось аж млосно зробилося, от песиголовці, якби ж я мав револьвера, живим би не дався, от песиголовці. То що, я мав усе життя надриватися на будівництві, а файні панове мої грошики собі в кишеню запихатимуть? Бодай один разочок до пляшки прикластися! Та нічого не вдієш, треба вдягатися. «Та дайте мені хоч би підтяжки пристебнути».

Жінка почала рюмсати й трястися: «Боже, пане комісаре, я нічого не знаю, ми ж порядні люди, це хтось нам все підкинув, всі ці ящики, ми дуже міцно спали, ви ж самі бачили, це, напевне, хтось із будинку втнув із нами злий жарт, пане комісар. Паулю, що ж тепер з нами буде?» — «Ось усе і розкажете у відділку». Тут Ґернер і собі: «Тепер уже й до нас злодії залізли вночі, стара, це, певно, ті самі, що у дворі грабують, а тепер нас до відділку». — «Потім усе розкажете у відділку чи в комісаріаті». — «Не піду в комісаріат». — «То поїдемо автом». — «Боже, Ґусто, я не чув ні звуку, як ті до нас залізли. Спав без задніх ніг». — «І я так само, Паулю».

Ґуста хотіла швиденько прихопити з комода два листи, від довготелесого, та агент помітив: «Ану, покажіть-но мені, хоча ні, покладіть на місце. Обшук потім зробимо». — «Що ж, ви можете, посоромились би вриватися в чужу квартиру». — «Давайте, вперед».

Ґуста ридає, на чоловіка не дивиться, кричить, влаштовує цирк, качається по підлозі, довелося тягти її силою. Чоловік лається, але його тримають: «Ви вже й на жінку замахнулися!» Підлі злочинці, кляті шантажисти зникли, а мене підставили. От лайно!

Гоп, гоп, гоп, коник — знову в галоп

У розмови, що точилися в під'їзді й у дворі, Франц Біберкопф не встрявав. Засунувши до кишень руки, піднявши комір та втягнувши голову в плечі ледь не по капелюх, він переходив від однієї групи до іншої, слухав, про що говорять. А потім побачив, як сусіди утворили у дворі своєрідний коридор ганьби, яким теслю з його жінкою-товстушкою повели на вулицю. Отже, запопали-таки. Колись і мене так вели. Тільки тоді було темно. Ач, як ті дивляться — просто поперед себе. Певно, соромно їм. А ви чого плещете язиками? Звідки вам знати, що там у людини всередині! Справжнісінькі тобі обивателі, сидять за пічкою, щось шахрують собі, але попробуй злови їх. Шахрайство між своїми годі розкрити. Ось відчиняють «зеленого Гайнріха»[88] — залазьте, ласкаво просимо, дорогесенький, і товстушка також лізе, здається, вона добре вмазана, що ж, має право, має повне право. А ці хай сміються. Ще взнають, як воно є. Ну, рушили, готово, врум-м-м!

Люди ще стоять, розмовляють, Франц Біберкопф вийшов з двору, а холод був лютий. Озирнувся на ворота, подивився на вулицю, що ж тепер чоловікові робити? Потупцяв на місці. Клятий холод, собачий холод. Але нагору до себе все одно не піду. Що ж мені робити?

Отак постояв, потім розвернувся й сам не помітив, як збадьорився. З тим набродом, що стоїть і ляси точить, він не має нічого спільного. Треба деінде щось собі підшукати. Вони мене хоч так, хоч сяк, а виживуть звідси. І він швидким кроком пішов уперед, по Ельзассерштрасе, вздовж паркана, що огороджував будівництво підземки, до Розенталерплац, а потім — куди очі світять.

Ось так і сталося, що Франц Біберкопф виповз нарешті зі свого барлога. Той чоловік, якого прогнали через коридор ганьби, його кругленька й п'яненька жіночка, крадіжка на складі, «зелений Гайнріх» — усе це не йшло йому з голови. Він порівнявся з якоюсь кнайпою, яка трапилася йому ще до повороту на площу, — й тут почалося. Його рука мимовільно сягнула в кишеню, а пляшки немає. Порожньо. Забув. Залишив нагорі. Через оцю чортівню. Як почалась вся та катавасія, він накинув пальто й побіг сходами вниз, а про пляшку й не подумав. Хай йому біс! То що, тепер назад тюпати? І тут з ним почалося: ні, так, ні, так. Вагався, смикався туди-сюди, лаявся, піти собі далі чи все-таки заскочити, ну в чому річ, дайте мені спокій, та заходь — такого з Францом зроду-віку не бувало. Зайти чи не зайти, у мене спрага, ну то випий зельтерської, ти хочеш зайти, щоб напитися, Господи, в мене така страшенна спрага, сильна, всеохопна спрага, о Боже, як хочеться напитися, та стій вже тут, немає чого туди заходити, а то знову нап'єшся й зариєш носом, а тоді валятимешся цілісінький день у старої нагорі. А потім перед очима постали «Зелений Гайнріх», і тесля з жінкою, і врум-м-м, гайда праворуч, ні, не будемо тут зупинятися, може, деінде, пішов далі, далі, побіг, біжить далі.

Ось так Франц, маючи в кишені 1,55 марки, добіг аж до Александерплац, просто хотів повітрям подихати, от і побіг. Потім опанував себе й хоча з неохотою, а таки поїв у їдальні, повноцінно поїв, уперше за багато тижнів, теляче рагу з картоплею. Після того спрага відчувалася вже не так сильно, в нього залишилося 75 пфеніґів, які він перебирав пальцями на долоні. Піду до Ліни, а для чого мені та Ліна, ні, не хочу. Його язик занімів, у роті кислий присмак, в горлі аж пече. Може, ще зельтерської випити?

І поки він пив, а до горла текла приємно-прохолодна струминка з лоскітливими бульбашками газу, він зрозумів, куди йому кортить. До Мінни, він же послав їй філе, і від фартушків вона не відмовилася. Звісно, до Мінни, куди ж іще!

Так, встаємо — і гайда. Перед дзеркалом Франц Біберкопф трохи причепурився, та був не надто втішений, коли побачив свої бліді, запалі, прищаві щоки — от тобі й Біберкопф. Ну й мармиза! Якісь червоні смуги на чолі, звідки вони взялися, а, від шапки, а ніс — мов той огірок, Господи, який здоровенний червоний носяка, але це не обов'язково від шнапсу, просто холодно сьогодні; а ще дурні очиська, як у корови, звідки в мене взялися телячі очі, такі вирячені, ніби заплющити не можу. Так ніби мене сиропом облили. Але для Мінни то байдуже. Тільки ще чуба пригладжу. Ось так. А тепер підемо до неї. Вона дасть мені кілька пфеніґів до четверга, а там побачимо.

Вискочив із забігайлівки на холодну вулицю. Але ж і люду тут вештається! Просто вражає, стільки народу на Алексі, й усі при ділі. Ач, які заклопотані. Франц Біберкопф і собі припустив, вертячи головою на всі боки. Буває, на мокрому асфальті кінь поковзнеться, дадуть йому доброго копняка чоботом у черево, він якось таки встане, а потім як кинеться вперед, біжить мов оглашенний. Так само й Франц, м'язи в нього міцні, він колись до спортивного клубу ходив; крокує тепер по Александерштрасе й помічає, який у нього став крок — твердий, чіткий, як у гвардійця. Отже, крокуємо не гірше за інших.

Інформація про погоду на сьогодні, полудень: передбачається певне покращення погоди. Найближчим часом ще збережеться відчутний холод, атмосферний тиск зростатиме. Сонце наважиться визирнути з-за хмар. Найближчим часом очікується підвищення температури.

Той, хто сам сяде за кермо нашого шестициліндрового NSU[89], буде в захопленні. Туди, туди мене з собою, любий, поведи![90]

Й ось Франц уже в будинку, де живе Мінна, стоїть перед її дверима, там — дверний дзвінок. Широким жестом він зриває з голови капелюха, дзвонить, хто ж відчинить, хто це буде, шаркнемо ніжкою, якщо в дівчини кавалер, хто ж іще це може бути, залоскочу-залоскочу! І раптом — гоп! Чоловік! Її чоловік! Це Карл! Пан слюсар! Шкода, але то нічого. А яку кислу пику скривив!

«Це ти? Чого тобі?» — «Можеш спокійно мене впустити, Карле, я нікого не покусаю». І вже ввійшов. Ось і ми. Який швидкий приблуда, ви бачили таке?

«Шановний пане Карле, хоч ти й вивчився на слюсаря, а я лише різнороб, все-таки не надто дери носа. Міг би й «добрий день» сказати, коли з тобою вітаються». — «Чого тобі треба, чоловіче? Хіба я тебе впускав? Чого ти рвешся в двері?» — «Твоя жінка вдома? Можна привітатися з нею?» — «Ні, її нема. Для тебе тут нікого нема». — «Он воно що». — «Саме так, нікого». — «Але ж ти тут, Карле». — «Ні, мене також нема. Я просто зайшов за плетеною камізелькою, мені зараз же треба повертатися до майстерні». — «Так грандіозно йдуть справи?» — «Саме так». — «Отже, виганяєш мене?» — «Та я тебе й не впускав. Що ти тут забув, чоловіче? І як тобі взагалі не соромно приходити сюди й мене ганьбити, тебе ж тут усі знають». — «Хай собі каркають, Карле. Нема чого цим перейматися. До них у хату я би також не хтів заглядати. Знаєш, Карле, через них нема чого переживати. Сьогодні забрали одного, добрий тесля, а ще був управителем нашого дому. Уявляєш? Забрали разом з жінкою. Крали, як сороки. А я хіба крав? Га?» — «Послухай, я вже спускаюся. Йди своєю дорогою. Чого мені з тобою тут стояти? А якщо ти Мінні на очі попадешся, то начувайся, вона тобі мітлою по голові надає». Та що він знає про Мінну! Наставили йому роги, а він ще й патякає. Від сміху живіт можна надірвати. Коли дівка хлопця має, його любить і кохає.

Карл упритул підійшов до Франца: «Чого ж ти стоїш? Ми тобі не рідня, Франце, не були і не є. І якщо ти вже вийшов із буцегарні, то маєш якось сам собі раду давати». — «А я тебе ні про що й не просив». — «Не просив, але Мінна не забула Іди, своєї сестри, а для нас ти назавжди залишишся тим, ким і був. З тобою покінчено». — «Я Іди не вбивав. З кожним може статися: рука зірветься, коли себе не пам'ятаєш». — «Іда померла, а ти йди собі своєю дорогою. Ми люди порядні».

От пес, пес — та ще й рогатий, ач який колючий, хотілось би мені розказати йому, що його жінку я можу будь-коли в нього з ліжка вихопити.

«Я свої чотири роки, які суд мені присудив, до останньої хвилини відсидів, а тобі цього замало?» — «Бачив я твій суд… Забирайся звідси. Раз і назавжди. Забудь дорогу до цього дому. Раз і назавжди». Що він собі думає, цей пан слюсар, може, ще й битися полізе зі мною? «Я тільки хочу сказати тобі, Карле, що хочу помиритися з вами, свою кару я вже відбув. Ось моя рука». — «Не візьму її». — «Ну, тепер усе ясно». [Схопити б його та за ноги, та головою об стіну луснути.] Все ясно, як на папері. З тим самим жестом, що й допіру, нацупив на голову капелюха: «Ну, тоді бувай здоровий, Карле, пане майстре слюсарних справ. Вітання Мінні, скажи їй, що я приходив, просто хотів дізнатися, як справи. А ти, свиняча твоя душа, найбільша скотина у світі. Зарубай це собі на носі, як будеш пиндючитися, понюхаєш от цього кулака. Ну ти й лайно, шкода мені Мінну!»

Та й пішов геть. Спокійно пішов собі. Повільно зійшов униз сходами. А якщо спробує піти слідом, то хай начувається. А навпроти в шинку перехилив лише одну чарку шнапсу, щоб трохи душу зігріти. Може, він таки прийде сюди. Зачекаю. А потім у доброму гуморі Франц пішов собі далі. А гроші я й деінде роздобуду. Напружив м'язи: я вже якось дам собі раду.

— Хочеш стати на моєму шляху й повалити мене додолу? Та я задушу тебе голіруч, тобі мене не подужати. Ти допікаєш мене своїми кпинами, хочеш знищити своєю байдужістю — зі мною не вийде, ой не вийде — у мене достатньо сили. До твого насміху мені байдуже. Твої зуби не можуть прокусити мого панцира, гадючих укусів я не боюся. Не знаю, хто тебе намовив проти мене. Але я зможу за себе постояти. Господь видав мені ворогів моїх з головою.

— Говори, говори. Як гарно співають пташки, врятувавшись від тхора. Та тхорів багато на світі, тож хай собі щебечуть. Поки що ти не можеш бачити мене своїми очима. Поки що не маєш потреби дивитися на мене. Ти чуєш базікання людей, шум вулиці, деренчання трамвая. Лише дихай, лише слухай. Серед усього цього колись почуєш і мене.

— Кого це мене? Хто говорить зі мною?

— Не скажу. Ти сам це побачиш. Ти сам це відчуєш. Підготуй своє серце. Тоді заговорю до тебе. Тоді й побачиш мене. У твоїх очах не залишиться нічого, крім сліз.

— Та ти можеш так і сто років говорити.

— Сміх та й годі.

— Просто ти не знаєш мене. Не знаєш, що я за один. Не знаєш, хто такий Франц Біберкопф. Мене годі налякати. Я маю кулаки. Поглянь, які у мене м'язи!

Книга п'ята

Швидке одужання, чоловік знову зіп'явся на ноги, але нічого не навчився й нічого не збагнув. Ось на нього впав перший тяжкий удар. Його втягли у злочин, він не хоче, він чинить опір, але він змушений скоритися.

Він відважно й люто відбивається, впирається ногами й руками, але ніщо не допомагає, воно сильніше за нього, він змушений скоритися.

Знову на Алексі, собачий холод. Наступний 1929 рік буде ще холоднішим

Рум-рум, бухає перед Ашинґером на Алексі паровий копер. Він завбільшки з будинок і завиграшки забиває в землю палі.

Морозяне повітря. Лютий. Люди ходять у пальтах. Хто має хутряне манто — той у хутрі, а хто не має, йде без нього. Жінки повдягали тонкі панчохи й, напевне, добряче мерзнуть, зате гарно виглядають. Безхатьки поховалися від холоду по своїх норах. Коли потеплішає, знову повистромляють свої носи. А тим часом дудлять подвійні порції шнапсу, але що то за шнапс, у ньому навіть трупом плавати не захочеш.

Рум-рум — бухає парова машина на Александерплац. У багатьох є час стати й подивитись, як працює копер. Чоловік нагорі весь час смикає за якийсь ланцюг, і тоді згори щось пухкає, й шарах — паля одержує по голові. А ті, що стоять у натовпі — і чоловіки, і жінки, а особливо хлопчаки, — тішаться з того, як гарно все виходить: шарах — і паля одержала по голові. Після того вона стала така мала, з ніготь заввишки, але потім, хоч-не-хоч, одержує ще раз. І ось вже її не видно, хай йому біс, здорово вони її уколошкали, вдоволені люди розходяться.

Усе встелено дошками. Перед універмагом Тіца стояла статуя Бероліни[91], то була могутня бабега з простягнутою вперед рукою, її потягли кудись геть. Може, переплавлять і нароблять з неї медалей.

Ніби бджоли, рояться над землею робітники. Їх там сотні, щось майструють, вовтузяться цілими днями й ночами.

Рула-рула! — дощатим настилом Александерплац котяться трамваї, жовті, з причепами, зістрибувати на ходу небезпечно. Перед вокзалом розчистили широкий майданчик, односторонній рух по Кеніґштрасе попри універмаг Вертгайм[92]. Кому треба потрапити в східну частину міста, має об'їхати навколо управління поліції по Клостерштрасе. Потяги гримотять з вокзалу в напрямку Янновицького мосту, локомотив випускає пару, він зупинився якраз над «Прелатом», пиво «Шлосброй», вхід за рогом.

Через дорогу зносять усе підряд, цілі будинки вздовж колії міської залізниці, й звідки вони гроші беруть, але ж Берлін — місто багате, і ми справно платимо податки.

Знесли магазин тютюнових виробів «Лезер і Вольф» з мозаїчною вивіскою, а через двадцять метрів бовваніє знову такий самий магазин, а з того боку, біля вокзалу — ще один. Фірма Лезер і Вольф, Берлін — Ельбінґ[93], першокласна якість сигар на будь-який смак: Бразилія, Гавана, Мексика, марки «Мала втішниця», «Ліліпут», № 8 — 25 пфеніґів за штуку, «Зимова балада», в пачці 25 штук, 20 пфеніґів за штуку, сигарилос № 10, несортовані, обгортковий лист суматранського тютюну, особлива пропозиція в цьому ціновому сегменті, у скриньках по сто штук, за 10 пфеніґів. Я б'ю, ти б'єш, він б'є конкурентів скриньками по 50 штук і картонними коробками по 10 штук, надсилаємо в усі країни світу, «Боєро» — 25 пфеніґів, ця новинка принесла нам багато нових клієнтів, я б'ю, ти б'єш, розбиваємо всіх конкурентів.

Поряд з «Прелатом» — вільна площа, там стоять візки з бананами. Купуйте дітям банани! Банани найчистіший фрукт, оскільки шкірка захищає їх від комах, хробаків та бацил, окрім, звісно, тих комах, хробаків та бацил, які крізь неї проникають. Таємний радник Черні переконливо довів, що навіть для дітей у перші роки свого життя… Я б'ю, ти б'єш, він б' є — розбиваємо всіх конкурентів.

На Алексі завжди страшенно вітряно, а на розі, біля універмагу Тіца, просто збиває з ніг. Вітер дме поміж будинків, а потім вривається в котловани. Сховатися б десь у якійсь кнайпі! Але хіба можна собі це дозволити, коли вітер і в кишенях гуляє. Який тут жвавий рух, ловити ґав немає коли, така погода лише для бадьорих. Рано-вранці сюди поволі сходяться робітники — з Райнікендорфа, Нойкельна, Вайсензее. Чи холодно, чи тепло, чи вітряно, чи тихо, наливай собі кави, пакуй бутерброди, нам треба добре попрацювати, а згори сидять трутні, сплять собі на своїх пухових перинах та смокчуть із нас кров.

У Ашинґера тут велика кав'ярня і ресторан. Якщо не маєш черева, можеш швидко його нагуляти, а хто вже має, може й далі нарощувати його за власним бажанням. Природи не обдуриш! Хто гадає покращити якість хліба та булок з неякісного борошна за допомогою штучних добавок, той дурить себе й споживача. Природа має свої закони життя і мстить за будь-яке зловживання. Жахливий стан здоров'я майже всіх цивілізованих народів сучасности пов'язаний з уживанням неякісних та штучно покращених продуктів харчування. Чудові ковбасні вироби, продаж з яток, дешева ліверна ковбаса і кров'янка.

Надзвичайно цікавий «Журнал»[94], замість однієї марки — всього 20 пфеніґів, «Шлюб»[95] — надзвичайно цікаво й пікантно, всього 20 пфеніґів. Вуличний продавець пахкає сигаретою, на голові — картуз, розбиваю всіх конкурентів.

Зі східної частини Берліна, з Вайсензее, Ліхтенберґа, Фрідріхсгайна, Франкфуртської алеї до Алекса по Ландсберґерштрасе поспішають жовті трамваї. Номер 65 йде від Центрального скотного двору, через Велике кільце, Веддінґплац, Луїзенплац, номер 76 — з Гундекеле через Губертусалее. На розі Ландсберґерштрасе закривається універмаг Фрідріха Гана, все розпродали, все повивозили, а тепер і сам будинок збираються відправити до праотців. Там зараз зупинка трамваїв та автобуса № 19, що прямує до Турмштрасе. Там, де був «Юрґенс», крамниця канцелярського приладдя, будинок знесли, й на його місці встановили дощаний паркан. Там сидить якийсь старигань з медичними терезами: контролюйте власну вагу, 5 пфеніґів. О, любі брати й сестри, що юрмляться на Алексі, подаруйте собі цю мить, погляньте крізь щілину в паркані біля медичних терезів на закинутий терен, де колись процвітала крамниця Юрґенса, там ще стоїть універмаг Гана, безлюдний, порожній, вительбушений, тільки якісь червоні клаптики прилипли до скла вітрин. Перед нами лежить купа сміття. З праху ти прийшов, прахом ти станеш, тут колись збудували чудовий дім, та зараз вже порожньо в нім. Таким був кінець Риму, Вавилону, Ніневії, Ґанібала і Цезаря, всьому настає кінець, о, тільки подумайте!

По-перше, маю зауважити, що ці міста зараз знову розкопали, про що свідчать ілюстрації в останньому недільному випуску, а по-друге, ці міста вже виконали свою функцію, а тепер можна знову будувати нові міста. Ти ж не побиваєшся за своїми протертими й дірявими штаньми, а просто купуєш нові, так влаштовано світ.

На площі цілковито панує поліція. Вона представлена тут у багатьох екземплярах. Кожен такий екземпляр з виглядом знавця кидає погляди то в той, то в той бік, а ще він знає напам'ять правила вуличного руху. У нього на ногах краги, з правого боку висить ґумовий кийок, він розмахує руками, а потім тримає їх горизонтально в напрямку із заходу на схід: північ і південь мусять зачекати, а тим часом схід перетікає на захід, а захід — на схід. Потім екземпляр автоматично перемикається, і ось вже північ переливається на південь, а південь — на північ. У поліціянтів однострої приталені, сидять бездоганно. Ось він подав знак, й через площу біжать у напрямку до Кеніґштрасе десь чоловік із 30 цивільних осіб, частина з них зупиняється на острівці для перехожих поміж смугами руху, інша частина без пригод добирається до протилежного боку й далі крокує по дошках. Стільки само людей рушило на схід, попливло на зустріч тим іншим, й усе було так само, й з ними також нічого не трапилося.

То були чоловіки, жінки й діти, останніх, переважно, ведуть за руку жінки. Перелічити їх усіх та описати всі їхні долі було б надто складно, це можна зробити лише щодо деяких. Вітер рівномірно засипає всіх сніговою січкою. Обличчя перехожих зі сходу нічим не відрізняються від облич перехожих із заходу, півдня і півночі, окрім того вони часто міняються ролями, й тих, що зараз ідуть через площу до Ашинґера, за годину можна надибати біля порожнього універмагу Гана. Й так само ті, що йдуть від Брунненштрасе й хочуть потрапити до Яновицького мосту, змішуються з тими, що рухаються в протилежному напрямку. Звісно, багато хто також звертає вбік, з півдня на схід, з півдня на захід, з півночі на схід. Всі вони схожі один на одного — і ті, що крокують вулицями, і ті, що пересуваються в автобусах і трамваях. Вони сидять там у різних позах і збільшують вагу вагона, зазначену на ньому зовні. Що діється у їхніх душах, хто може зазирнути туди — неохопний розділ роману. І навіть якби хтось це таки зробив, кому була б з того користь? Нові книжки? Та вже й старі не продаються, 27-го року обсяг продажів книжок порівняно з 26-м роком знизився на стільки-то й стільки-то відсотків. Тож розглянемо цих людей просто як приватних осіб, які заплатили 20 пфеніґів, за винятком власників місячних проїздних квитків та учнів, які платять лише 10 пфеніґів, і ось їдуть вони зі своєю вагою від ста до двохсот фунтів[96], у вбранні, з ридикюлями, пакунками, ключами, капелюхами, вставними щелепами, бандажами від грижі, проїжджають Александерплац і зберігають під час поїздки таємничі довгі цидулки, на яких надруковано: Лінія № 12 Зіменсштрасе D А, Ґоцковскіштрасе С, В, Оранієнбурзька брама С, С, Коттбузька брама А — таємничі знаки, хто розгадає, хто їх назве, хто розповість[97], три слова важливі назву я тобі[98], а цидулки в певних місцях продірявлені чотири рази, й на них написано тією ж німецькою, якою написані Біблія та Цивільний кодекс: «Дійсний для поїздки в одному напрямку найкоротшим маршрутом, без права пересадки». Вони читають газети різного спрямування, зберігають рівновагу завдяки своєму вушному лабіринту, вдихають кисень, дрімають, відчувають біль, не відчувають болю, думають, не думають, вони щасливі, нещасні, не щасливі й не надто нещасні.

Рум-м, рум-м — копер забиває ще одну палю, я все б'ю і б'ю, ще одну палю заб'ю. Щось задеркотіло на площі біля управління поліції, там щось зварюють, цементовоз вивалив свій вантаж. Пан Адольф Краун, двірник, спостерігає за роботою бетономішалки, його неабияк захоплює автоматичне завантаження піску, ти б'єш, він б'є… З дедалі більшим захопленням він дивиться на те, як вагонетка з піском повільно підіймається з одного боку аж до самої гори, бух — і перекидається. Не хотілось би, щоб так викидали з ліжка: ноги догори, голова сторч, і лежиш, буває й таке, а ті працюють без упину.

Франц Біберкопф знову взяв наплічник і продає газети. Він змінив квартиру. Розентальську браму залишив, тепер стоїть на Александерплац. Він цілковито прийшов до норми, має 1,80 м зросту, трохи схуд, але почувається бадьоріше. На голові картуз газетяра.

Кризова ситуація в рейхстазі, чутки про вибори в березні, найімовірніше вибори — в квітні, куди Ви, Йозефе Вірте[99]? середньонімецький страйк триває, планується утворення арбітражної камери, розбійний напад на Темпельгерренштрасе. Його місце при виході з метро на Александерштрасе навпроти кінотеатру УФА[100], на цьому боці оптик Фромм побудував свій новий заклад. Франц Біберкопф уперше потрапив у цю товчію, він кидає погляд на Мюнцштрасе і думає: цікаво, як далеко звідси до тих євреїв, вони живуть десь неподалік, то було, коли зі мною та халепа трапилася, треба якось навідати їх, може, вони в мене одного «Народного спостерігача»[101] куплять. Чом би й ні? Подобається він їм чи ні — байдуже, головне, щоб купили. На цю думку він посміхається, ну й кумедний був отой старезний єврей у пантофлях. Він роззирається, пальці задубли, поряд стоїть якийсь малий горбань, у нього зовсім кривий ніс — напевне, був зламаний. Кризова ситуація у райхстазі, будинок № 17 на Геббельштрасе евакуйовано через небезпеку обвалу, кривавий злочин на рибальському пароплаві, бунтівник чи божевільний?

Франц Біберкопф та горбань обоє хукають собі на руки, щоб зігрітися. Дообідня торгівля йде мляво. Худющий старий чоловік, обшарпаний, заяложений, підходить до Франца. На голові в нього зелений повстяний капелюх, він запитує Франца, як воно — торгувати газетами. Колись і Франц про таке запитував. «Хто його зна, колего, чи підійде тобі ця справа». — «Ну, мені вже п'ятдесят два». — «Отож-бо й воно. З п'ятдесяти якраз і починаються проблеми з подагрою. Коли я служив у прусському війську, то був у нас капітан запасу, мав лише сорок, сам він із Саарбрюкена, аґент з розповсюдження лотерейних квитків — тобто він так казав, а може, він сигаретами торгував, — так от, у нього подагра вже у сорок була, ще й поперек прихопило. Але у нього через ті болячки така чудова постава була! Він ходив, як мітла на роликах. Постійно просив розтерти його маслом. А коли масла не стало, десь так у 1917-му, а був тільки пальмін, такий чудовий різновид маргарину, ще й згірклий на додачу, то він на кулю наразився — і по всьому». — «Що ж робити, на фабрику таких, як я, також не приймають. А минулого року мене ще й прооперували в Ліхтенберзі, у шпиталі святого Губерта. Вирізали яєчко, сказали, що там був туберкульоз, і досі болить. Та що там казати!» — «Ну то бережись, а то й друге виріжуть. Тобі вже краще напитувати якусь сидячу роботу — кучером, абощо». Середньонімецький страйк триває, перемовини завершилися безрезультатно, замах на закон про права квартиронаймачів, позбавляють даху над головою. «Ну що, колего, можна й газетами торгувати, але треба багато ходити, а ще треба мати гучний голос, як у тебе з горлом, тут треба виспівувати, як вільшанка, а ти співати вмієш? Бачиш-но, це в нас головне, у нас треба вміти співати і вміти бігати. Нам потрібні добрі горлодери. Найбільші крикуни найбільше й заробляють. Кажу тобі, у нас тут самі спритники. Ось глянь, скільки тут пфеніґів?» — «Здається, сорок». — «Отож, тобі здається, що сорок. А це важливо. Ти кажеш: сорок. Але коли хтось поспішає і знаходить у кишені лише монетку вартістю 5 пфеніґів і одну марку або десять марок, то питає нашого брата, чи ми можемо розміняти, а ми завжди можемо розміняти. Тут усі такі моторні, справжні тобі банкіри, і розміняють, і відсоток вирахують, а ти нічого й не помітиш, так хутко все робиться».

Старий лише зітхнув. «Еге ж, у твоєму віці, та ще й з подагрою… Знаєш, колего, якщо хочеш спробувати, то не бігай сам, візьми собі двох пацанів у помічники, їм, звісно, треба буде платити, можливо, половину віддаватимеш, але ти вестимеш усю справу, а ще побережеш ноги й горло. А ще треба мати зв'язки і знайти добре місце. Непогано можна заробити на спортивних змаганнях, на зміні уряду. Коли помер Еберт[102], то газети просто з рук виривали. Слухай, що ж це ти так скривився, то все лиш півбіди. Ось поглянь через дорогу на той копер, уяви собі, якби він тобі по голові бахнув, то вже не треба було би ні про що хвилюватися». Замах на закон про права квартиронаймачів. Начувайся, Церґібелю[103]. Виходжу з партії, яка зрадила свої принципи. Англія контролює Амануллу[104]. Індія нічого не знає.

Навпроти будиночка «Радіо-Веб» — один акумулятор заряджаємо безкоштовно — стоїть бліда панночка, насунула на самі очі свій капелюшок й про щось напружено думає. Поряд шофер таксі міркує: про що ж вона може думати, про те, що хоче взяти таксі й не має достатньо грошей, а може, просто чекає на когось. Але панночка в оксамитовому пальтечку лише трохи згинається, та ніби ногу підвернула, а потім знову рушає, напевно, трохи нездужає, постійно щось шпигає всередині. Вона готується до вчительських іспитів, сьогодні залишиться вдома, полежить з гарячими компресами, і над вечір, як завжди, біль вляжеться.

Якийсь час — тиша; перепочинок, проходить санація

Увечері 9 лютого 1928 року, коли в Осло був повалений робітничий уряд, в Штутгарті проходив останній вечір шестиденних змагань на велотреку — переможцями стали Ван Кемпен і Франкенштайн, які набрали 726 очок і проїхали 2440 кілометрів, — а в Саарланді, очевидно, становище загострюється, увечері 9 лютого 1928 року, то був вівторок [одну хвилинку, зараз ви бачите таємниче обличчя невідомої красуні, її запитання стосується всіх, і вас також: ви вже курили «Каліф» фірми Ґарбаті[105]?], цього вечора Франц Біберкопф стояв на Александерплац біля тумби Літфаса[106] й вивчав оголошення городників Трепто, Нойкельна та Бріца, в якому вони закликали прийти на збори протесту, що відбудуться в святковому залі Ірмера, порядок денний: самочинні звільнення членів правління. Нижче висіли плакати: «Якщо діймає астма» та «Прокат масок. Широкий вибір для паній та кавалерів». І раптом перед ним, де не візьмись, з'явився малий Мек. Так, це Мек, авжеж, знаємо такого. Іде поважним кроком.

«Ну, Францекене, Францекене, — повторював Мек, дуже втішений такою зустріччю. — Слухай, Франце, я вже й не думав, що колись тебе побачу, аж ось зустрілися, ти наче з того світу повернувся. Я вже був ладен побитися об заклад…» — «Про що це ти? Ти подумав, що я знов щось утяв? Ні, хлопче зовсім ні!» Вони тиснули один одному руки, обіймалися так, що аж ребра тріщали, плескали один одного по плечах, похитуючись після кожного удару.

«Ось так виходить, Ґотлібе, що ми давно не бачились. А я тут торгую». — «Тут, на Алексі? Та що ти кажеш, Франце, як же ми з тобою жодного разу не зустрілися? Отак біжимо один попри одного, а очі не туди дивляться». — «Твоя правда, Ґотлібе».

Взялися попід руку та йдуть собі по Пренцлауерштрасе. «А ти ж колись хотів гіпсовими фігурками торгувати, Франце». — «Для торгівлі гіпсовими фігурками мені бракує клепки. Тут потрібна освіта, а в мене її нема. Я знову торгую газетами, можна й на цьому прогодуватися. А ти як, Ґотлібе?» — «А я стою по той бік, на Шенгаузерській алеї з чоловічим одягом: зимові куртки й штани». — «А звідки ти береш ті речі?» — «А ти все той самий Франц, як і раніше, все запитуєш «звідки?» Так лише дівки запитують, коли аліментів домагаються». Франц насупився й мовчки крокує поруч із Меком: «Ох, дурите ви людей, поки самі не влипните». — «Що значить «влипнете», що значить «дурите», Франце? Треба бути комерсантом, треба знати, де купувати».

Франц не хотів йти далі, не хотів — і все, він був добрим упертюхом. Але Мек не відставав, базікав не закриваючи рота, вмовляв: «Ходімо до кнайпи, Франце, може, побачимо там скототорговців — пам'ятаєш, тих, що в них був судовий процес, що сиділи з нами за одним столом під час зборів, на яких ти посвідку собі добув. Вони добряче влипли зі своїм процесом. Дали покази під присягою, а тепер мають шукати свідків, щоб підтвердили їхня слова. Буде їм непереливки, полетять з коня, та ще й головою вперед». — «Та ні, Ґотлібе, я краще не буду заходити».

Та Мек не здавався, і Франц поступився, адже це був його добрий давній друг, та ще й найкращий з усіх, звичайно, за винятком Герберта Вішо, але той був сутенером, і Франц його знати не бажає, ні, більше не бажає. Попід руку йдуть вони по Пренцлауерштрасе: лікерна фабрика, текстильні майстерні, конфітюри, шовки, шовки, рекомендую шовки, щось надзвичайно модерне для пані з вищого світу!

А коли вибило восьму, Франц сидів у шинку з Меком та ще якимось німим чоловічком, який спілкувався на миґах. Застілля було на славу. Мек і німий лише дивувалися, як Франц ожив, з охотою їв і пив, ум'яв дві заливні свинячі ноги, а потім квасолю, гарнір; і гальба за гальбою — пиво Енґельгардт, ще й їх пригощав. Утрьох вони порозсідалися на стільцях, розставивши руки, так щоб до їхнього невеличкого столика більше ніхто не міг підсісти й потурбувати їх; лише худенька господиня постійно підходила, подавала, забирала брудний посуд, доливала. За сусіднім столиком сиділи три літні пани, які час від часу гладили одне одного по лисині. Франц з набитим ротом посміхнувся й кивнув у їхній бік: «А що то вони там роблять?» Господиня підсунула йому гірчицю, вже другий слоїчок. «Напевне, люблять одне одного». — «Скидається на те». І всі троє загиготіли, плямкаючи й давлячись. А Франц усе примовляв: «Треба добре набити кендюха. Здорова людина має добре їсти. Якщо черево порожнє, забракне сил працювати».

Худоба прибуває до Берліна з провінції, зі Східної Пруссії, Померанії, Західної Пруссії, Бранденбурга. Тварини спускаються рампою, чути мукання, бекання. Свині рохкають, щось винюхують на землі. Йдеш у тумані. Блідий молодик береться за сокиру — хрясь! — одна мить, і по всьому.

О дев'ятій вони порозвалювалися на стільцях, позапихали до жирних ротів сигари й, раз по раз відригуючи, взялися випускати теплий дим із припахом їжі.

Тут усе й почалося.

Спершу до кнайпи зайшов якийсь зелений юнак, повісив на гачок капелюха й пальто, сів до піаніно й узявся молотити по клавішах. Кнайпу заповнювали відвідувачі. Дехто стояв біля шинквасу, про щось дискутуючи. За сусідній з їхнім столик всілися двоє старших чоловіків у картузах і один молодший у капелюсі, Мек обізвався до них, зав'язалася розмова. Той, молодший з чорними блискотливими очима, спритний хлопчина з Гопперґартена, розповідав таке: «І що ж вони зразу побачили, коли прибули до Австралії? Пісок, степ, поле, і жодного деревця, жодної бадилини — взагалі нічого. Піщана пустеля та й годі. А потім мільйони й мільйони жовтих овець. Вони там дикі. Тими вівцями спершу англійці годувалися. А потім їх також почали експортувати. В Америку». — «Сильно там потрібні вівці з Австралії». — «В Південну Америку. Точно кажу». — «Та в них же там повно биків. Вони самі не знають, куди дівати стільки биків». — «Але ж вівці — це вовна. Та ще й у країні, де так багато негрів, а ті ж мерзнуть. Та хіба англійці не знатимуть, куди їм продавати своїх овець? Про англійців можеш не переживати. А ти знаєш, що потім з тими вівцями сталося? Тут ось один розказував, що тепер в Австралії, хоч куди поглянь, жодної вівці. Все голо. А чому?» — «Хижаки, чи що?» Мек похитав головою: «Які там хижаки! Пошесть. То завжди найбільша біда для країни. Скот виздихав, і роби що хочеш».

Хлопець у капелюсі не погоджувався з тим, що пошесть була головною причиною зникнення овець: «Звичайно, пошесті також бувають. Коли так багато худоби, деякі тварини дохнуть, а потім те падло розкладається, а від того бувають хвороби. Але не це головне. Як англійці прийшли та взялися їх виловлювати, то ті вівці в море кинулися всі гуртом. Через англійців у овець паніка зчинилася по всій країні, англійці почали їх відловлювати й у вагони заштовхувать, то тварини тікали тисячами й кидалися просто в море». А Мек: «Та ну? Але ж для англійців це якраз добре. Хай би собі бігли. Поставити кораблі біля берега. Так можна й на перевезенні залізницею зекономити». — «На перевезенні зекономити», таке скажеш. Та воно ж багато часу минуло, поки англійці взагалі помітили, що коїться. Вони ж усе в глибині країни орудували: ловили овець та заганяли їх у вагони, така здоровецька країна — і ніякої тобі організації, принаймні спочатку. А потім було запізно, так, вже було запізно. Вівці, певна річ, кинулися в море й пообпивалися солоною водою». — «І що далі?» — «А що? От тебе мучить спрага, й ти на голодний шлунок п'єш оту солону гидоту». — «То що, пообпивалися й повиздихали?» — «Певно що так! Кажуть, там на березі моря валялося їх тисячами, а сморід стояв просто жахливий, на цьому все й закінчилося». Франц підтвердив: «Скотина — вона дуже чутлива. То справа геть непроста. Біля скотини треба вміти поратися. А хто на тому не розуміється, то краще й не братися».

Усі були вражені почутим, випили, побідкалися через змарновані гроші, так, чого тільки не буває на світі, а в Америці дійшло до того, що навіть пшеницю погноїли, весь урожай — чого тільки не буває. «Це ще що, — заявив чорноокий з Гоппенґартена, — про ту Австралію я вам можу ще й не таке розказати. Про те ніхто й не відає, і в газетах про те не пишуть, а чого не пишуть — біс його знає, напевне, через іммігрантів, бояться, що до них ніхто не поїде. У них там є такі ящірки, справжній допотопний вид, кілька метрів завдовжки, їх навіть у зоологічних садах не показують, бо англійці не дозволяють. Якось матроси з одного нашого корабля спіймали одну таку і почали у Гамбурзі показувати. Але скоро їм це заборонили. Нічого не вдієш. А ті ящірки живуть у трясовині, на болотах, ніхто не знає, чим вони там харчуються. Якось ціла колона автомобілів потонула в болотах; то їх навіть витягати звідти не стали. З кінцями. Ніхто до того місця навіть підійти не наважився. Ось так». — «Отакої! — вигукнув Мек, — а якби їх газом?» Гоппенґартенський замислився: «Можна було б спробувати. Так, спробувати не завадило б». І всі з цим погодилися.

Ззаду до Мека підсів старший чоловік, поклав лікоть на його стілець, такий собі опецькуватий коротун з червоним, як у рака, лицем та великими очима, вибалушеними й верткими. Всі трохи посунулися, щоб дати йому місце. Й почали вони з Меком перешіптуватися. Цей чолов'яга був у високих начищених чоботях, через руку перекинутий сукняний плащ — він чимось скидався на скототорговця. Франц, схилившись над столом, далі провадив бесіду з молодиком із Гоппенґартена, який йому сподобався. Аж тут Мек торкнув його за плече, кивнув до нього, вони підвелися, а коротун-скототорговець, який приязно посміхався, встав і собі. Утрьох вони відійшли до чавунної пічки і стали трохи збоку. Франц подумав, що йдеться про тих двох скототорговців та їхній процес. Тож він хотів одразу махнути на це рукою. Але то була зовсім дріб'язкова розмова. Коротун хотів лише потиснути йому руку й поцікавитися, якими справами займається Франц. Франц поплескав по своїй сумці з газетами. А може, принагідно він би взявся торгувати й фруктами? Коротуна звали Пумс, він займається продажем фруктів, й іноді йому буває потрібен продавець, який би розвозив фрукти на візку. На це Франц здвигнув плечима: «Залежно який заробіток». Після цього вони знову сіли за стіл. Франц подумав, що цей коротун надто вже швидкий на язик — користуватися обережно, перед вживанням збовтати.

Розмова точилася далі, й гоппенґартенський парубок знову заволодів загальною увагою; балакали про Америку. Гоппенґартенський зняв капелюха і затис його між колінами: «Так от, він одружується в Америці з однією жінкою й нічим особливо не переймається. Аж виявилось, що його жінка негритянка. «Що, — каже він, — ти негритянка?» Гоп — і викинув її з дому. Потім їй довелося роздягнутися перед судом. Була в самих купальних трусиках. Спершу, звичайно, не хотіла того робити, але довелося. А шкіра у неї зовсім біла. Тому що вона була метиска. А чоловік своєї гне — негритянка, мовляв, і квит. А чому? Тому що лунки нігтів у неї не білі, а коричневі. Значить, метиска». — «І чого ж вона хотіла? Розлучення?» — «Ні, відшкодування збитків. Адже він одружився з нею, і через це вона мала вже геть інший статус. Розведена жінка нікому не потрібна. А була вона біла-білісінька, та ще й красуня — як намальована. Ну, може й були у неї в роду колись негри, столітті десь у сімнадцятому. От і відшкодовуй тепер збитки».

Біля шинквасу здійнялася буча. Господиня кричала на якогось шофера, що надміру розходився. А той огризається: «Та я б ніколи не дозволив собі псувати їжу!» Тут обізвався торговець фруктами: «Ану тихо там!» На цей окрик шофер зі злою гримасою на обличчі обернувся, побачив коротуна й убивчо посміхнувся до нього, і за шинквасом запанувала зловісна тиша.

Мек шепнув Францові: «Скототорговці сьогодні не прийдуть. У них все в ажурі. Наступне засідання гарантовано буде на їхню користь. А ти ліпше поглянь на того жовтолицього, він тут за головного».

До жовтолицього, як того назвав Мек, Франц придивлявся цілий вечір. Він одразу привернув Францову увагу. Чоловік був стрункий, вбраний у вигорілу солдатську шинель — часом не комуніст? — мав довге, жовтувате обличчя, в око впадали глибокі повздовжні зморшки на високому чолі. Чоловікові точно було трохи більше тридцяти, проте від носа до рота з обох боків у нього пролягли надзвичайно виразні складки. Ніс — Франц довго й детально його розглядав — був куций, сплющений, ніби причеплений. Голову він низько опустив на груди до лівої руки, в якій тримав розпалену люльку. Чорне волосся стояло сторчма. Коли він потім підійшов до шинкваса — він волочив за собою ноги, ніби ті прилипали до долівки, — Франц запримітив, що взутий він у жовті поношені черевики на шнурівці, а сірі товсті шкарпетки гармошкою спадали донизу. Може, в нього сухоти? Йому б до лікарні потрібно — в Беліц чи ще кудись, — а він по забігайлівках тиняється. Що йому тут робити? А чоловік тим часом приплентався до свого місця з люлькою в роті, горнятком кави в одній руці та склянкою лимонаду з високою олов'яною ложкою в іншій. Він знову сів до свого столика й довго сидів, замислено попиваючи то каву, то лимонад. Франц пас його очима. Які ж у нього сумні очі! Він точно встиг відсидіти; позирає сюди і, напевно, так само думає про мене. Це правда, хлопче, відсидів, у Теґелі, чотири роки, тепер знаєш, ну й то що тепер?

Більше того вечора нічого не трапилось. Але відтоді Франц почав учащати на Пренцлауерштрасе й запізнався з тим чоловіком у солдатській шинелі. То був славний хлопець, лише затинався добряче, і часом доводилося довго чекати, поки він щось із себе вичавить, — тоді очі в нього ставали такі великі й благальні. Виявилося, що він ніде не сидів, лише одного разу його арештували за політику: вони мали підірвати газовню, на них хтось насвистів, проте йому вдалося вчасно зникнути.

«А зараз чим займаєшся?» — «Торгую фруктами, то те, то се. Допомагаю іншим. А як нема роботи, ходжу на біржу, щоб печатку поставили». В темну компанію втрапив Франц Біберкопф, більшість нових знайомців торгували фруктами й дивним чином мали з того добрий зиск, а червоний як рак коротун забезпечував їх товаром, був ніби гуртовиком. Франц тримався від них подалі, але й вони також. Він ніяк не міг второпати, в чому там річ. І казав сам до себе: ні, краще вже газетами торгувати.

Хвацька торгівля дівчатами

Якось увечері той, що в солдатській шинелі, а звали його Райнгольд, завів несподівано довгу розмову, точніше, він просто менше затинався, коли мова йшла про жінок, яких він лаяв на всі заставки. Франц реготав до знемоги: той справді жіноцтво сприймає всерйоз! Ніколи такого про нього не подумав би; то от що було його пунктиком, тут кожен має свій пунктик, один — той, а інший — той, цілком нормальних нема. Райнгольд закохався в жінку кучера, одного з візників броварні, вона втекла від нього заради Райнгольда, але біда в тому, що Райнгольдові та жінка вже набридла. Франц аж рохкав від захвату: який кумедний хлопак: «То хай іде собі під три чорти». А той став затинатися ще більше й вирячив очі: «То все не так просто. Жінки таких речей не розуміють, хоч листовно їм повідомляй». — «То ти їй все так і написав, Райнгольде?» Затинаючись та бризкаючи слиною, він відповів: «Та казав уже сто разів. А вона каже, що цього не розуміє. Я, мовляв, збожеволів. Не може такого второпати. Тож доведеться тримати її при собі, аж поки сам сконаю». — «Та напевне доведеться!» — «Вона так само каже». Франц зайшовся могутнім реготом, а Райнгольд набурмосився: «Послухай, та годі тобі дурня клеїти». Ні, у Франца не вкладалося в голові, такий відчайдух, з динамітом у газовню, а тепер сидить і виводить тут похоронні марші. «Візьми її собі», — затинається Райнгольд. Франц від сміху аж ляснув рукою по столу: «Та що ж мені з нею робити?» — «Ну, ти ж можеш її кинути». Франц був у захваті: «Гаразд уже, зроблю тобі послугу, можеш на мене покластися, Райнгольде, а то ці жінки ще тебе в пелюшки загортатимуть». — «Та ти спершу на неї подивися, а потім кажи». Обоє залишилися задоволені.

Ота Френца, про яку була мова, наступного дня по обіді власною персоною прийшла до Франца Біберкопфа. Як він почув, що вона зветься Френца, то втішився; отже, вони добре пасують одне одному, адже він зветься Франц. Вона принесла йому від Райнгольда пару жабодавів на грубій підошві, Юдина платня, посміявся про себе Франц, його тридцять срібників. Вона ще й сама мені їх принесла. Цей Райнгольд — таки паскудник. А загалом ціна відповідна, подумав він й увечері пішов з нею до Райнгольда, але той, як і слід було очікувати, десь запропастився, від чого у Френци стався напад гніву, а потім було втішливе туркотіння удвох у Францовій кімнаті. Наступного ранку кучерова дружина побігла до Райнгольда, і не встиг він навіть позатинатися, як вона перебила його, сказала, щоб він не турбувався, що він їй зовсім не потрібен, що вона має іншого. А що то за один, його не обходить. І щойно вона забралася, як до Райнгольда прийшов Франц у нових чоботах, які він одягнув на дві пари вовняних шкарпеток, щоб завелика взувачка не спадала; вони обнялися й поплескали один одного по спині. «Я ж казав, що зроблю тобі послугу», — мовив Франц, відмахуючись від Райнгольдових подячних слів.

Ця кучерова дружина як стій закохалась у Франца, її серце виявилося доволі еластичним, про що вона до цього дня навіть не здогадувалася. А Франц радів з того, що вона опинилася в полоні цієї нової сили, адже він любив людей і вважав себе знавцем їхніх душ. З насолодою спостерігав він за тим, як вона почала в нього облаштовуватися. В якому напрямі все йтиме, він уже знав; спочатку жінки завжди беруться до кальсонів і подертих шкарпеток. А те, що вона кожного ранку начищала йому чоботи, ті самі, що принесла від Райнгольда, щоразу викликало в нього новий напад сміху. А коли вона запитувала, чого він сміється, він відповідав: «Бо ті чоботи такі здоровенні, бозна на кого й зроблені, що ми в них обоє вліземо».

Але то вже було перебільшення.

Тим часом заїка Райнгольд, любий друг Франца, замав нову подружку, звалася вона Циллі, принаймні, вона стверджувала, що це її ім'я. Францу Біберкопфу було до того цілком байдуже, він уже бачив її кілька разів на Пренцлауерштрасе. Та коли заїка десь через місяць поцікавився в нього, чи він уже спровадив Френцу, в душу Франца закралася підозра. Він відповів, що вона кумедна веселушка, й спершу було не второпав, куди той хилить. Тоді Райнгольд став твердити, що Франц буцімто обіцяв невдовзі її вигнати. На що Франц заперечив: ще зарано. Нову наречену він збирався заводити лише на весні. Літнього одягу, як він зауважив, у Френци немає, а купити його він також не може, тож влітку вони й розпрощаються. Тоді Райнгольд невдоволено зауважив, що одяг Френци вже зараз виглядає дуже пошарпаним, до того ж речі, які вона носить, зовсім не для зими, то переважно демісезонні речі, що аж ніяк не годиться для таких температур, як тепер. З цього зав'язалася довга розмова про термометри і барометри та про прогнози погоди, які вони бачили в газетах. Франц залишився при думці, що ніколи точно не можна знати, яка буде погода, а Райнгольд передбачав настання сильних морозів. І лише тоді Франц нарешті зрозумів, що Райнгольд хоче позбутися й Циллі, яка носила манто з фарбованого кролика. На біса мені та кроляча печеня, думав собі Франц, от причепився. «Послухай, ти що здурів, хочеш, щоб у мене на шиї вже двоє сиділи, мені однієї досить. Та й справи йдуть не вельми. Де мені взяти грошей? Не красти ж іти!» — «Та тобі зовсім не треба двох. Коли я про двох казав? Та я не став би примушувати тебе мати справу з двома жінками одразу. Ти ж не турок якийсь». — «Я про те й кажу». — «Так і я про те саме. Коли це я казав, що ти маєш обох до себе забрати. Тоді вже й з трьома можна. Ти ж першу можеш комусь сплавити, чи ти не маєш кому?» — «Як то «сплавити»?» Що це він знову вигадує? Їй-богу, в хлопця гусінь у голові. «Хтось інший може в тебе цю Френцу перехопити». А наш Францик у захваті, ляскає того по плечу. «Та ти хлопець бувалий, видно, що у високі школи ходив, хай йому біс, я й у твій слід не ступлю. Отже, влаштуємо торгівлю з рук в руки, як під час інфляції?» — «Чом би й ні, все одно жінок забагато». — «Навіть дуже забагато. Хай йому грець, Райнгольде, ну ти й мастак, мені аж дух у грудях сперло». — «Ну то як?» — «Гаразд, домовилися, по руках. Пошукаю кого-небудь. Сподіваюся, що знайду. А то перед тобою мені незручно! Аж дух у грудях сперло».

Райнгольд скоса позирає на Франца. Може, йому якоїсь клепки в голові бракує? Цей Франц Біберкопф — таки несусвітній дурень. Невже він справді подумав посадити собі на шию двох дівок одразу?

А Франц був такий захоплений цим ґешефтом, що одразу підхопився й подався до горбатого Еде в його нору: чи не хоче той, бува, перейняти від нього одну кралю, бо у Франца вже є інша, а цієї треба позбутися.

А тому Еде це було саме до речі, він якраз хотів удати із себе хворого і трохи відпочити від роботи — отримає виплату у зв'язку з хворобою, а дівка ходитиме на закупи і в касу за грішми. Але якщо вона захоче в мене осісти, сказав він одразу, то я такого не допущу.

Наступного дня під обід, перш ніж вийти з дому, Франц улаштував кучеровій дружині — ні за що ні про що — жахливий скандал. А та й собі розійшлася. Та Францові цього тільки й треба було, і він ще більше розкричався. За годину все влаштувалося: горбань помагав жінці пакувати речі, розлючений Франц побіг геть, кучерова дружина переїхала до горбаня, бо не мала більше куди подітися. А горбань пішов до лікаря, удав із себе хворого, й увечері вони вже удвох лаяли Франца Біберкопфа на всі заставки.

А до Франца прийшла Циллі. Чого тобі, дитино? У тебе щось болить, може, десь шпигає, бідолашко? «Та я маю вам лише оцей хутряний комір віддати». Франц узяв хутро й схвально кивнув. Вишукана річ. Де це хлоп такі гарні речі дістає? Минулого разу були лише чоботи. Циллі, нічого не підозрюючи, невинно зауважила: «Ви, напевне, великі друзі з моїм Райнгольдом?» — «Так і є, — засміявся Франц. — Він час від часу посилає мені продукти та дещо з одягу, коли має зайвий. Ось недавно прислав чоботи. Просто взяв і прислав. Зачекайте, я зараз вам покажу». Якщо тільки та дурна стерва Френца їх не прихопила. Де ж вони поділися? А, ось вони. «Погляньте, фройляйн Циллі, він прислав мені їх минулого разу. Що скажете, справжні ботфорти, халява як дуло гармати. В них одразу троє помістяться. Ану, всуньте сюди вашу ніжку». І ось вона вже взула ті «дула», хихоче, так чепурно вбрана, миле створіннячко, що й казати, яка солоденька, як вона мило виглядає в чорному манто з хутряним комірцем, той Райнгольд — справжній телепень, виганяти таку кралечку, і де він постійно таких чемних знаходить. Циллі стоїть перед ним у здоровенних чоботах. А Франц пригадує, як то було минулого разу, я ніби маю абонемент — передплатив на кожен місяць новий гардероб із дівкою, — скинув черевика та й собі засовує ногу в чобіт. Циллі пищить, але його нога таки входить, вона хоче втекти, та де там, тепер вони скачуть удвох, він позад неї. Дострибали до столу, а тут Франц другою ногою — в другий чобіт. Хитаються обоє, крик, гей, фройляйн, стримайте свою уяву, дайте обом удосталь повеселитися, у них зараз приватний прийом, а для касових пацієнтів[107] прийом пізніше, з п'ятої до сьомої. «Франце, послухай, на мене чекає Райнгольд, ти ж йому нічого не скажеш? Ну будь ласочка». — «Та чого б це я мав казати, кицюню?» А ввечері він уже одержав її, малу плаксуху, з усім добром. Увесь вечір вони лаяли Райнгольда, адже Циллі така мила, в неї такий чудовий гардероб, манто майже нове, бальні туфельки, все це вона одразу прихопила із собою, ого, невже це все тобі Райнгольд подарував, напевне, купував на виплат.

Відтоді Франц дивився на Райнгольда із почуттям захоплення і вдячности. Але робота тепер у Франца не з легких, він з тривогою думав про кінець місяця, коли Райнгольд, цей вічний мовчун, знову заговорить. І ось одного вечора на зупинці метро Александерплац навпроти Ландеберґерштрасе перед Францом раптом з'явився Райнгольд та й питає, чи той щось планував на вечір. Ти диви, ще ж і місяця не минуло, до того ж на Франца вдома чекає Циллі, але піти з Райнгольдом — то завжди дуже приємна справа. Тож вони й покрокували неквапно — як гадаєте куди? — вниз по Александерштрасе на Принценштрасе. Франц усе допитується, куди вони йдуть. До Вальтерхена? На чарочку? І нарешті випитав. Райнгольд хоче сходити до Армії Спасіння[108] на Дрезденерштрасе! Хоче послухати, що там проповідують. Що ж, це в стилі Райнгольда. Завжди в нього якісь химерні ідеї. Тоді Франц Біберкопф уперше провів вечір у солдатів Армії Спасіння. Було дуже кумедно, Франц страшенно з усього дивувався.

А о пів на десяту, коли залунали заклики покаятися в гріхах, Райнгольд почав якось дивно поводитися, раптом підхопився, ніби його ґедзь вкусив, вискочив із зали і побіг геть. Та що це з ним таке? Франц наздогнав його біля сходів, а той лається: «Тих хлопців треба стерегтися. Вони тебе так оброблять, що ти й вдихнути не встигнеш, як на все погодишся». — «Та ну, облиш! Зі мною таке не пройде, довго старатися будуть». Райнгольд і далі лаявся, а коли вони зайшли до Гакепетера на Принценштрасе, він продовжував у тому ж дусі, а потім таки проговорився. «Хочу покінчити з усіма тими дівками, Франце, не можу більше». — «О Господи, а я вже тішився, що скоро чергову одержу». — «Ти думаєш, мені з того велика радість — наступного тижня збути тобі Труду, ту білявку? Ні, так далі тривати не може…» — «За мною, Райнгольде, діло не стане, не сумнівайся. На мене можеш покластися. Як на мене, то нехай хоч із десяток дівчат прийде, всіх прилаштуємо, Райнгольде». — «Дай мені спокій з тими дівками. Розумієш, Франце, я просто більше не хочу». Отакої! сам усе придумав, а потім ще й дратується. «Якщо не хочеш тої дівки, то візьми й покинь її, тут усе просто. Відшити їх завжди можна. Оту, що ти зараз маєш, я ще в тебе візьму, а потім зав'яжи з цим». Все просто, як двічі два — чотири, і навіщо очі витріщати, чого це він так вилупився? Якщо хоче, то останню може залишити собі. Ну, і що таке? От дивний хлоп, тепер пішов узяти собі кави й лимонаду, шнапсу не переносить, від нього ноги стають як ватяні, і постійно він з дівками. Якийсь час Райнгольд мовчав, а коли видув три чашки свого пійла, в нього розв'язався язик.

Ніхто не стане всерйоз заперечувати, що молоко є надзвичайно поживним продуктом харчування. Його рекомендовано вживати дітям, особливо немовлятам, а також хворим для зміцнення організму, бажано у поєднанні з іншими калорійними продуктами. Ще одним продуктом, визнаним усіма медичними авторитетами, якому, на жаль, не віддали належного, є баранина. Нічого не маю проти молока. Але все-таки пропаганда не повинна набувати незграбних, безглуздих рис. У всякому разі, думає Франц, я за пиво, якщо його правильно зберігати, то нічого не може бути кращим за нього.

Райнгольд прикипів очима до Франца — вигляд у хлопця зовсім пригнічений, ось-ось сльозу пустить: «Та я вже двічі був у Армії Спасіння, Франце. Навіть побалакав там з одним. Пообіцяв йому, що «так», буду триматися, а потім знову пустився берега». — «Так, а в чому, власне, річ?» — «Ти ж сам добре знаєш, як швидко мені жінки набридають. Якихось чотири тижні — і вже кінець. А раніше я просто глузд через неї втрачав, бачив би ти мене — цілком божевільним ставав, хоч у ґумову камеру[109] саджай. А потім — усе, кінець, очі мої б її не бачили, я готовий навіть приплатити, тільки б здихатися її». Франц аж зачудовується: «Може, ти й справді ненормальний? Чекай-но…» — «Тож я й пішов до Армії Спасіння, все їм розповів, а потім молився там з одним…» Франц не перестає дивуватися: «Ти? І молився?» — «А що мені ще залишалося, коли на душі так паскудно, й не знаєш, де шукати поради». Хай йому біс, ну й ну, що це він таке верзе? «Воно й помогло, десь тижнів із шість чи вісім думав про щось інше, опанував себе, таки справді трохи попустило». — «Гей, Райнгольде, а може тобі в Шаріте[110] сходити на прийом? Мабуть, не слід було тікати із зали. Міг би спокійно спереду сісти на лавку. Переді мною тобі нема чого соромитися». — «Ні, більше туди не піду, та воно вже й не помагає, і взагалі все це дурниці. Якого біса я маю там спереду повзати на колінах і молитися, якщо я невіруючий». — «Ну, я розумію. Якщо не віриш, то користи з того не буде». Франц поглянув на друга, що похмуро витріщився на свою порожню чашку. «Послухай, Райнгольде, я навіть не знаю, чим я би міг тобі допомогти. Треба все добре обмізкувати. Напевне, треба зробити так, щоб жінки тобі надовго спротивилися». — «Та мене вже зараз просто нудить від тої білявої Труди. Але якби ти побачив мене завтра чи післязавтра, коли з'явиться Неллі, або Густа, або як там їх усіх зватимуть, — тоді подивишся на Райнгольда. І на його червоні вуха. Ні про що не думаю, а лише про те, щоб запопасти саме її, навіть якщо всі свої гроші доведеться викинути, все одно хочу її мати». — «Що ж тобі в них так подобається?» — «Хочеш знати, чим вони мене приваблюють? Та нічим особливим. У тім-то й річ. Скажімо, одна має зачіску «бубікопф», під хлопчика, або постійно жартує. Чому вони мені подобаються, Франце, я й сам до пуття не знаю. А жінки, ти їх поспитай, то вони й самі дивуються, коли я раптом розпалюся як бик і не рухаюся з місця. От спитай хоч у Циллі. Нічого не можу з собою вдіяти, нічого не можу зробити». Франц вражено витріщається на Райнгольда.

Ось той жнець, що зветься Смерть, від Бога має сили вщерть. Нині він ніж свій нагострить — стинатиме краще колосся, вже скоро його косовиця, а нам страждать доведеться[111].

Дивний хлопак. Франц усміхнувся. А Райнгольду геть не до смішок.

Ось той жнець, що зветься Смерть, від Бога має сили вщерть, вже скоро його косовиця.

А Франц собі думає: треба тебе трохи розтермосити, хлопче. Ми тобі капелюха на десять сантиметрів глибше насунемо. «Гаразд, Райнгольде, щось придумаємо. Спершу з Циллі побалакаю».

Франц розмірковує над торгівлею дівчатами, й раптом йому більше цього не хочеться, йому потрібно щось інше

«Циллі, не сідай одразу на коліна. І не кидайся отак відразу. Ти ж моя кицюня. Ану вгадай, з ким я зустрічався». — «І знати не хочу». — «Ціпонько, ціп-ціп-ціп. Так із ким же? З Райнгольдом». Тут мала насупилася. З якого б то доброго дива? «З Райнгольдом? І що він каже?» — «Багато чого». — «А ти сидиш, вуха розвісив, ще й, напевно, віриш усьому?» — «Та що ти, Циллікен». — «Ну, тоді я піду. Спершу чекай на тебе цілісінькі три години, а потім вислуховуй від тебе усілякі дурниці». — «Та ні, що ти [явно здуріла!], це ти маєш мені дещо розповісти, а не він». — «Та в чому річ? Нічого не розумію».

І тут понеслося! Ця чорнявка Циллі так увійшла в раж, що часом їй аж дух перехоплювало, а Франц її ще більше розгарячив, обціловує всю, поки та говорить, бо вона така гарненька, коли гнівається, як пташечка з блискучим червоним пір'ячком, а тут вона ще й розплакалася, коли пригадала, як то все було. «Так ось, оцей Райнгольд, він для жінки не коханець і навіть не сутенер, він взагалі навіть не чоловік, а просто нездара. Скаче по вулиці, як горобець, ту дзьобне, ту дзьобне, аж хапне собі одну. Про це тобі десятки дівчат розкажуть. Ти думаєш, я була в нього перша чи восьма? Та де там — може, сота. Якщо його запитати, то він і сам не знає, скільки в нього їх було. Тобто яке вже там «було». Слухай, Франце, якщо ти цього розбійника здаси, матимеш від мене дяку. Та що я, в мене й не залишилося більше нічого, а тобі за нього у комісаріаті винагороду дадуть. Коли подивишся на нього збоку, як він за столом сидить та свою бурду попиває склянку за склянкою, то й не здогадаєшся, що то за один. А потім він раптом як учепиться в якусь дівку». — «Він це всім розповідає». — «Спершу думаєш собі, чого він хоче, той хлопець, пішов би краще в «Пальму» та виспався. А він знову тут як тут, спритник, але добрий кавалер, що там казати, Франце, аж лоба треш і гадаєш, що з ним таке, може, він з учорашнього дня курс омолодження за Штайнахом[112] пройшов. Заводить розмови, кличе танцювати». — «Хто, Райнгольд танцює?» — «А ти що думав? Де ж я з ним познайомилася? На танцмайданчику, Шосештрасе». — «Диви, як він усе швидко прокручує».

«Він обкрутить будь-яку, Франце, хай би хто вона була, навіть заміжню, і не відстане, поки свого не доможеться». — «Ну й кавалер!» Франц реготав, аж за живіт хапався. Не клянись на вірність, я не хочу клятв, кожен хоче з часом уже нових дівчат, бо серця гарячі спокою не ймуть, все нового хочуть, поки не знайдуть, краще не клянися, краще припини, бо і в мене серце прагне новизни.

«А тобі смішно? Може, й ти такий самий?» — «Та що ти, Циллікен, просто він такий чудний, а зараз він мені скімлить, що не може відчепитися від жінок. «Не можу, ой не можу, лишить тебе саму». Франц зняв куртку. «А зараз у нього Труда, білявка, як ти думаєш, чи не забрати її в нього?» Циллі як заверещить! Ну жінки й лементують! Гарчить, як дика тигриця! Вирвала у Франца з рук куртку, пошпурила на підлогу, що ти робиш, я ж куртку не для того купив, щоб на клоччя подерти, наступного разу ти її точно порвеш, сили вистачить». — «Ти що, Франце, з дуба впав? Що це ти сказав, що ти сказав про Труду, ану повтори». І далі гарчить, як тигриця. Якщо й так далі лементуватиме, то сусіди поліцію викличуть, подумають, я хочу її порішити. Спокійно, Франце, спокійно. «Циллі, та годі одягом кидатися. Зараз він дорого коштує, та й купити його геть не просто. Давай сюди куртку. Та не бійся, не вкушу». — «Ні, ну ти й простак, Франце». — «Гаразд, нехай буде простак. Але він мій друг, той Райнгольд, і зараз він опинився у складній ситуації. Він навіть поперся на Дрезденерштрасе, до Армії Спасіння, уявляєш, хоче там молитися, я ж маю якось його підтримати, раз він мені друг. То що, не забирати в нього Труди?» — «А як же я?» — З тобою вдвох підемо на рибалку[113]. «Ну, про це треба нам поговорити, маємо все обдумати, як нам це краще зробити. До речі, а де оті високі чоботи? От подивися на них». — «Дай мені спокій, людино добра!» — «Та я тобі лише чоботи показати хочу, Циллі. Вони мені, бачиш-но, дісталися від Райнгарда. Пам'ятаєш, ти принесла мені хутряний комір? А раніше інша принесла мені чоботи». Так все і скажемо, а чому ні, не будемо з цим критися, краще відверто.

Циллі сіла на ослінчик і втупилась у Франца. А потім розплакалася, не каже й слова. «Ось такі справи. Така вже він людина. То я йому й допоміг. Адже він мій друг. Я не хочу тебе дурити». А вона як зиркне на нього! З такою злістю. «Ах ти ж собаче лайно, ах ти ж сучий син. Знаєш, якщо Райнгольд — пройдисвіт, то ти ще гірший, гірший за найгіршого сутенера». — «Та ні, я не такий». — «Якби я була чоловіком…» «То й добре, що ти не чоловік. Але тобі не варто так себе накручувати, Циллікен. Я тобі сказав, як діло було. А тим часом я дивився на тебе і все вже придумав. Не буду я в нього Труди забирати, а ти тут залишишся». Франц підводиться, бере чоботи й кидає їх на шафу. Так далі діло не піде, більше не хочу цього, тільки людей дурно занапащати, так не годиться. Треба покласти цьому край. «Циллі, сьогодні ти залишишся тут, а завтра вранці, коли Райнгольда не буде вдома, підеш до його Труди й поговориш із нею. Я її підтримаю, вона може на мене покластися. Знаєш що, скажи їй, нехай приходить сюди, поговоримо тут утрьох».

Наступного дня по обіді білява Труда сидить у Франца та Циллі, вона бліда й виглядає засмученою, тут Циллі навпростець і каже, що, напевне, Райнгольд її ображає і не піклується про неї. Так і є. Труда — в сльози, але не може збагнути, чого від неї хочуть, тож Франц узявся пояснити: «Райнгольд не такий уже й поганий. Він мій друг, і я не дозволю його ганити. Хоча все це скидається на знущання над тваринами. Шкуродерство якесь!» Вона не має його лякатися, окрім того, Франц, зі свого боку… Ну, там буде видно».

Увечері Райнгольд прийшов до Францової газетної ятки, щоб разом із ним кудись піти. Надворі стояв лютий холод, тож Франц пристав на пропозицію Райнгольда випити по склянці гарячого грогу. Спершу Франц не надто зважав на те, що там Райнгольд почав розбазікувати, аж ось той перейшов до справи з Трудою: вона, мовляв, йому остогиділа, і він сьогодні ж має її позбутися. «Райнгольде, ти знову нагледів якусь новеньку?» Він і справді мав одну на прикметі, так і сказав. Тоді Франц сказав, що Циллі не виганятиме, вона так добре в нього прижилася, до того ж вона хороша дівчина, й він, Райнгольд, має трохи пригальмувати, як то й належить порядним людям, не може ж усе це вічно тривати. Райнгольд спочатку не зрозумів і хотів знати, чи це, бува, не через хутряний комір. Тоді Труда принесе йому, ну, скажімо, годинник, срібний кишеньковий годинник або хутряну шапку-вушанку, вона Францу стала б у пригоді. Ні, нічого не вийде, годі вже з цим марудитись. Я й сам годен купити собі все, що треба. Франц уже давно хотів по-товариському з ним поговорити, щиро, як з другом. І виклав Райнгольду все, що надумав за вчора й сьогодні. Хай він як знає, а Труду має залишити собі. Звикнеться, й усе буде добре. Жінка — також людина, тож і поводитися з нею слід по-людському, а ні, то хай собі візьме повію за три марки, то та буде рада, що після всього може йти своєю дорогою. Але задурювати дівкам голову з коханням і почуттями, а потім кидати їх одна за одною — це вже ні! Райнгольд своїм звичаєм слухає все це мовчки. Попиває каву й ніби дрімає. А потім так спокійно каже, що коли Франц не хоче брати Труди, то й не треба. Раніше він також без нього обходився. А потім іде собі, каже, що не має часу.

Серед ночі Франц прокинувся й не може заснути до ранку. В його барлозі страшенний холод. Поряд спить, похропуючи Циллі. Чого це я не можу заснути? Чути, як вози з городиною котяться до ринку. Не позаздриш коням — бігати ночами в такий холод. У конюшні — то інша справа, там тепло. А Циллі спить собі. Міцно спить. А я не можу заснути. Пальці на ногах, які він колись відморозив, нестерпно сверблять. А що це за важкість у нього всередині? Щось тисне чи то на серце, чи то на легені. А може, то передчуття? Щось тисне і тисне, не дає спати, і що воно за напасть? Він не знає, що то за тягар. Він тільки знає, що йому не спиться.

Сидить на гілці пташка й дрімає, аж тут змій проповз, від того шурхоту прокинулася пташка, й сидить, настовбурчивши пір'я, а змія вона так і не відчула. Гух, спокійно дихати, глибший вдих. Франц перекидається в ліжку. Ненависть Райнгольда лежить на ньому й тисне на нього. Проникає крізь дерев'яні двері й будить його. Райнгольд також зараз лежить. Лежить поруч із Трудою. Спить міцно, уві сні когось убиває, уві сні він відводить душу.

Місцеві новини

Усе це відбувалося в Берліні другого тижня квітня, коли погода часом була вже зовсім весняною, і, як одноголосно констатувала преса, чудова великодня погода манить на природу. Тоді в Берліні російський студент Александр Френкель застрелив свою наречену, 22-річну студентку інституту декоративно-вжиткового мистецтва Віру Камінську, в її пансіоні. Вихователька Тетяна Занфтлебен, того самого віку, яка приєдналася до плану спільно накласти на себе руки, останньої миті злякалася й вибігла з дому, коли її подруга бездиханною лежала на підлозі. Вона зустріла поліцейський патруль, розповіла про жахливі події останніх місяців та привела поліцію на те місце, де лежали смертельно поранені Александр та Віра. Було негайно повідомлено кримінальну поліцію, комісія з убивств направила на місце пригоди свого працівника. Алекс і Віра хотіли одружитися, але матеріальна скрута не давала можливість укласти шлюб.

Досі не з'ясовано, хто був винуватцем трамвайної катастрофи на Геерштрасе. Свідчення учасників аварії та водія трамвая Редліха буде перевірено. Ще досі немає висновку технічних експертів. Лише після такого висновку буде можливо перейти до з'ясування питання про те, чи винен в аварії вагоновод, який не встиг вчасно натиснути на гальма, чи катастрофа була спричинена збігом випадковостей, які неможливо передбачити.

На біржі панує спокійна активність; курси акцій зміцніли у зв'язку з майбутньою публікацією балансу державного банку, цей баланс, як нам повідомили, відображає доволі сприятливу картину фінансового становища в країні при скороченні обігу кредитних білетів на 400 мільйонів марок та вексельного портфеля на 350 мільйонів марок. 18 квітня на 11 годину ранку курс акцій «І.Ґ. Фарбен» — 260 з половиною до 267; «Зіменс і Гальске» — 297 з половиною до 299; «Дессауер Ґаз» — 202 до 203, «Цельштоф-Вальдгоф» — 295. Спостерігався деякий попит на акції німецької нафтової компанії з курсом 134 з половиною.

Уже 11 квітня редакторові Брауну допомогли втекти з Моабітської[114] тюрми його озброєні спільники. Втеча нагадувала сцену із вестерну, було організовано погоню, заступник голови кримінального суду того ж дня подав у міністерство юстиції відповідний рапорт. Наразі тривають допити свідків та причетних до цього інциденту службових осіб.

Берлінська громадськість дещо втратила інтерес до пропозиції однієї з найбільших американських автомобільних компаній надати декільком солідним німецьким фірмам виключне право збуту в Північній Німеччині шести- та восьмициліндрових автомобілів, які не мають аналогів у світі.

Наступне повідомлення наводиться до загального відома, але насамперед воно стосується тих, хто проживає в районі телефонної підстанції Штайнплац: У театрі «Ренесанс» на Гарденберґштрасе відбулася сота вистава п'єси «Чирвовий валет», чудової комедії, в якій тонкий гумор поєднується з глибоким сенсом, публіка бурхливо вітала виконавців ювілейного спектаклю. Розклеєні по місту афіші «Чирвового валета» закликають берлінців посприяти тому, щоби ця п'єса невдовзі могла відзначити свій наступний ювілей. Проте слід взяти до уваги, що берлінців, звичайно, можна запрошувати до театру, але внаслідок цілої низки причин вони можуть не відгукнутися на це запрошення. Вони можуть, наприклад, бути у від'їзді й не мати жодного уявлення про існування такої п'єси. Інші, хоч і не виїздили з Берліна, однак не мали нагоди прочитати афіші театру «Ренесанс», розклеєні на рекламних тумбах, оскільки лежать хворі вдома. А в чотиримільйонному місті таких людей набереться чимало. Хоча з рекламних повідомлень по радіо о шостій вечора вони могли довідатися, що «Чирвовий валет», ця чудова паризька комедія, в якій тонкий гумор поєднується з глибоким сенсом, уже всоте ставиться в театрі «Ренесанс». Та це повідомлення могло б викликати в них у кращому разі лише почуття жалю з приводу того, що вони наразі неспроможні поїхати на Гарденберґштрасе, адже якщо вони справді лежать хворі в ліжку, то їхати в такому стані їм у жодному разі не рекомендується. За інформацією з надійних джерел, в театрі «Ренесанс» не передбачено жодних можливостей для розміщення в залі хворих з ліжками, яких туди, взагалі-то, можна було б доправити каретами швидкої допомоги.

Не варто залишати поза увагою й таке міркування: в Берліні можуть виявитися й такі люди [зрештою, вони таки існують], які хоч і прочитають афішу театру «Ренесанс», але матимуть сумніви щодо її правдивости, тобто вони сумніватимуться не в тому, що ця афіша справді існує, а в достовірності та у значимості відтвореного типографським способом змісту. З почуттям невдоволення, досади, спротиву, можливо, навіть подратування прочитають вони твердження про те, що комедія «Чирвовий валет» є захопливою комедією, кого захоплює, що захоплює, чим захоплює, як вам узагалі спало на думку мене захоплювати, мені непотрібно, щоб мене захоплювали. Можливо, ви строго стиснете губи, коли прочитаєте, що в цій комедії тонкий гумор поєднується з глибоким сенсом. Вам не потрібно тонкого гумору, ваше ставлення до життя цілком серйозне, ваш настрій похмурий, але врочистий, адже останнім часом ви поховали декілька своїх родичів. Вас не зіб'є з пантелику вказівка на те, що цей так званий тонкий гумор поєднується з якимось там глибоким сенсом. Бо, на вашу думку, знешкодження, нейтралізація тонкого гумору взагалі неможлива. Глибокий сенс має завжди стояти окремішньо. А тонкого гумору слід позбутися так, як римляни позбулися Карфагену чи таким самим способом також інших міст, про які вони тепер і не згадають. Деякі люди взагалі не вірять у глибокий сенс, який нібито криється в п'єсі «Чирвовий валет» і вихваляється на афішах. Глибокий сенс, а на стільки він глибокий? Як визначити глибину глибокого сенсу? Ось так паплюжать ту п'єсу.

Цілком очевидно, що в такому великому місті, як Берлін, є безліч людей, які готові багато чого поставити під сумнів, критикувати й гудити, зокрема й кожне слово з афіш театру «Ренесанс», за які директор театру заплатив чималі гроші. Й навіть якщо ви не будете зайве нарікати й давно любите театр, а особливо театр «Ренесанс» на Гаренберґерштрасе, й навіть якщо ви визнаєте, що в цій п’єсі справді тонкий гумор поєднується з глибоким сенсом, ви все одно не підете туди з тієї простої причини, що сьогодні у вас інші плани. Таким чином, кількість людей, які кинуться на Герденберґерштрасе й вимагатимуть проведення паралельних вистав «Чирвового валета» в сусідніх залах, скоротиться до мінімуму.

Після цього повчального екскурсу про події суспільного та приватного характеру, що відбулися в червні 1928 року в місті Берліні, знову повернемося до Франца Біберкопфа, Райнгольда та його клопотів з жінками. Слід припустити, що й це повідомлення привабить лише дуже вузьке коло зацікавлених осіб. Про причини такого явища ми розводитися не станемо. Проте це аж ніяк не стане мені на заваді слідом за моїм скромним персонажем продовжити свій шлях по Берліну, центральними і східними кварталами міста, адже кожен робить те, що вважає за потрібне.

Франц прийняв фатальне рішення. Він не помічає, що вскочив у кропиву

Після розмови з Францом Біберкопфом справи в Райнгольда пішли кепсько. Райнгольду було не до душі, принаймні дотепер, поводитися з жінками грубо, як Франц. Завжди хтось приходив йому на допомогу, а тепер він сів на мілину. Всі дівчата мали на нього зуб: Труда, яка ще була в нього, Циллі, остання, яку він передав далі, й передостання, чиє ім'я він уже забув. Всі вони шпигували за ним, почасти через те, що побоювалися його втратити [останній номер], почасти через помсту [передостанній номер], а почасти через новий спалах пристрасти [третій номер у списку]. Найновіша, яка щойно з'явилася на горизонті, така собі Неллі з Центрального ринку, вдовиця, яка полюбила Райнгольда й тут-таки його розлюбила, коли до неї навідалися, щоб її застерегти, по черзі Труда, Циллі й на довершення ще й головний свідок, чоловік на ім'я Франц Біберкопф, який відрекомендувався близьким другом Райнгольда. Так, Франц Біберкопф також її застерігав. «Пані Лабшинскі, — таким було, ясна річ, прізвище тієї Неллі, — я роблю це не для того, щоб звести наклеп на свого друга чи ким він там мені доводиться. В жодному разі! Я ніколи не порпаюся в брудній білизні інших людей. Але що правда, то правда. Викидати жінок одна за одною на вулицю заради щораз нової — ні, такого я не схвалюю. Та й ніяке це не справжнє кохання».

Пані Лабшинскі зневажливо гойднула своїм бюстом: Райнгольд? Нехай Франц особливо не переживає через неї. Вона, зрештою, не вперше має справу з чоловіками. А Франц вів далі: «Приємно чути таке, цього мені достатньо. Отже, тепер ви в курсі справи. Ви зробите добре діло, й це для мене важливо. Жінок мені шкода, вони ж також люди, як і ми з вами, та й самого Райнгольда шкода. Він точно вріже дуба, якщо так поводитиметься й далі. Через це він і не п'є вже ні пива, ні шнапсу, лише ріденьку каву, він тепер і краплі спиртного не здатний випити. Краще опанував би себе. Душа в нього добра». — «Добра, добра», — схлипнула пані Лабшинскі.

Франц кивнув із серйозним обличчям: «У цьому ж і річ, він багато чого спізнав у житті, але далі так тривати не може, ми маємо його зупинити».

На прощання пані Лабшинскі простягнула панові Біберкопфу свою сильну лапу: «Я дуже покладаюся на вас, пане Біберкопфе». Вона може на нього покластися. А Райнгольд тим часом зачаївся у себе вдома. Він був добрим сиднем, але що саме він задумав, про те годі було дізнатися. Він жив із Трудою вже три тижні понад звичний строк; вона щодня звітувала Францові про ситуацію. Франц тішився: вже скоро й наступний строк підходить. Треба бути напоготові. І справді: одного чудового дня Труда тремтячим голосом повідомила йому, що Райнгольд уже два вечори йде кудись у святешному костюмі. Наступного дня вона вже знала, хто це: така собі Роза, петельниця, років тридцять із невеликим гаком, прізвища вона ще не взнала, зате розвідала адресу. «Ну, тоді все гаразд», — засміявся Франц.

І фортуна любить нас тільки на короткий час. Насувається вже фатум…[115]

Якщо маєте проблеми з ходінням, носіть взуття Лайзера. «Лайзер» — найбільша взуттєва крамниця на Александерплац. А якщо взагалі не бажаєте ходити пішки, то можете проїхатися: автофірма NSU запрошує вас на пробну поїздку на шестициліндровому лімузині. Якраз цього четверга Франц Біберкопф знову йшов по Пренцлауерштрасе, бо йому спало на думку, що було б добре зустрітися з Меком, якого він уже давненько не бачив, та побалакати про се про те, а ще Франц хотів розповісти про Райнгольда та його жінок, нехай Мек подивується, як він, Франц, зміг приструнити та настановити на путь праведну такого хлопця, тепер той має звикати до порядку, і, поза сумнівом, звикне.

І справді, ось Франц зі своєю газетною скринькою пропихається у двері кнайпи, і кого там бачать мої очі? Та це ж Мек! Сидить собі з двома дружками й щось наминає.

Франц одразу підсів до них, підзаправився й собі, а коли ті двоє пішли, Франц виставляє два кухлі пива й береться, плямкаючи та сьорбаючи, розповідати, а Мек, також плямкаючи та сьорбаючи, задоволено слухає й дивується, які ж то бувають люди. Мек нікому не збирається про те розповідати, але ж і придебенція! Франц аж сяє, розказуючи про те, яких успіхів досяг у цій справі; як він віднадив від Райнгольда оту Неллі, прізвище якої Лабшинскі, та як Райнгольд був змушений залишитися з Трудою на три тижні довше заведеного строку, і що тепер у нього з'явилася якась Роза, петельниця, але цю петлю ми йому також зашиємо. Франц розсівся за своїм кухлем, такий огрядний і розпашілий. Застольнії співи за нашим столом, веселі горлянки, міцні голоси, застольнії співи за нашим столом. Три на три то дев'ять буде, ніби свині, п'ють тут люди, три на три і по одній, пий десяту й не хмелій.

Хто стоїть там за шинквасом, п'є та ще й співа заразом? Хто це там всміхається в прокуренім шинку? Найбільший із усіх свинтус, зветься він барон фон Пумс. Він усміхається. І це в нього називається усмішкою! А тим часом свинячі очки нишпорять довкруж. Але в шинку висить такий густий дим, хоч діру в ньому прорубуй, щоб бодай щось розгледіти. Тут до нього підгрібають троє типів. Ті самі хлопці, у яких постійно з ним якісь справи, одного поля ягода. Для таких краще молодим на шибеницю потрапити, ніж на старість недопалки підбирати. Стоять учотирьох чухають потилиці, щось там розпатякують, когось виглядають у кнайпі. Та дим такий, хоч сокирою рубай, але може, й вентилятора вистачить. Мек штовхає Франца під бік: «Вони не мають повного комплекту. Їм потрібні продавці для їхнього товару, товстуну постійно нові люди потрібні». — «Він уже й до мене якось підкочувався. Та щось неохота з ним зв'язуватися. На біса мені ті фрукти! І де він стільки того товару набрав?» — «Та хто його знає, що то за товар. То він так каже, що фрукти. Тут головне — зайвого не питати, Франце. Але його варто триматися, від нього завжди щось перепаде. Той старий чорт бував у бувальцях, та й інші такі самі».

О 8 годині 23 хвилини 17 секунд до шинквасу, де так любо пити, підходить іще один, — раз, два, три, іду шукати, варить ріпу моя мати[116]… хто ж то за один? Кажете, англійський король. Е ні, то не англійський король, той з великим почтом їде на відкриття парламенту, символу незалежности англійської нації. Ні, це не король. То хто ж це? Може, то делегати, що підписали в Парижі пакт Келлоґа[117] в оточенні 50 фотографів, каламар відповідних розмірів не знайшли, та й занести такий до зали було б важкувато; довелося вдовольнитися письмовим приладдям із севрської порцеляни. Та де там, це не вони. Це всього лише… він волочить ноги, сірі вовняні шкарпетки звисають, непримітна фігура, сіра постать, вбрана у сіре. Та це ж Райнгольд! І ось вони вже вп'ятьох чешуть потилиці, когось виглядають у шинку. Треба таки взятися за сокиру та й дим прорубати, щоб бодай щось розгледіти, але може, й вентилятора вистачить. Франц і Мек напружено спостерігають за цими п'ятьма — їм цікаво, що ж ті задумали, а тим часом усе товариство всілося за столик.

За чверть години Райнгольд пішов за кавою та лимонадом і пильно оглядає приміщення. А хто це сидить біля стіни, усміхається до нього й махає рукою Це, звісно, не доктор Луппе, обербурмістр міста Нюрнберга, який цього ранку має виголосити у своєму рідному місті вітальну промову з нагоди ювілею Дюрера, після нього ще виступлять райхсміністр внутрішніх справ доктор Кейдель та баварський міністр освіти доктор Ґольденберґер, тож і ці двоє з означеної причини відсутні сьогодні у кнайпі на Пренцлауерштрасе. До речі, жувальні смоктунці Райлі — це здорові зуби, свіжий подих та краще травлення!

Та то ж Франц Біберкопф усміхається аж до вух. Райнгольд підходить до нього, а Франц радіє. Це ж об'єкт його виховання, його годованець, зараз він відрекомендує його своєму другові Меку. Ти лише поглянь, як він іде. Він у нас на повідку ходить. Разом із своєю кавою та лимонадом Райнгольд перейшов на їхній столик, втягнув голову в плечі й щось там пробурмотів, затинаючись. А Францу не терпиться його порозпитувати, самому цікаво, та й Мек нехай послухає. «То як там справи вдома, Райнгольде, все гаразд?» — «Ну так, Труда ще в мене, я вже трохи звикся». Райнгольд говорить страшно повільно, слова капають з нього, як із забитої труби. А Франц тішиться. На сьомому небі від радости. То все він добився. Він, і ніхто інший. Усміхаючись, Франц дивиться на свого друга Мека, який не приховує захоплення. «Ось так, Меку, наводимо лад у світі, нам тільки скажи — з усім упораємося». Франц поплескав Райнгольда по плечу, а той аж здригнувся. «Ось бачиш, хлопче, треба лише опанувати себе й потерпіти, і тоді вже ніхто тобі не страшний». Франц просто не нарадується за Райнгольда. Грішник, що покаявся, кращий за 999 праведників.

«А що ж Труда каже, вона не дивується, що все так мирно йде? І ти сам хіба не радий, що нарешті позбувся всіх цих клопотів із жінками? Послухай, Райнгольде, жінки — то чудове діло, від них можна мати багато радости. Знаєш, я тобі так скажу щодо жінок: тут треба, щоб їх було не замало, але й не забагато. Коли їх забагато, це може погано скінчитися, тоді — ріж поли та тікай. Я це знаю з власного досвіду». Він міг би розказати і про Іду, про «Райський садочок», про Трепто, парусинові туфлі, а потім і про Теґель. Яке щастя, що все проминуло, забулося, наливай. «Та я тобі допоможу, Райнгольде, і з тими дівками все піде на лад. До Армії Спасіння більше ходить не доведеться, ми й самі все влаштуємо. Ну, будьмо, Райнгольде, ще один кухоль, думаю, ти подужаєш. А той тихо цокнувся своїм кавовим горнятком: «І що ж ти можеш влаштувати, Франце, яким чином?»

Хай йому біс, ледь не проговорився. «Та я просто маю на увазі, що ти можеш на мене покластися. Та й до шнапсу маєш привчитися, хоча б до легкого кюмелю[118]». А той до нього тихим голосом: «То ти зі мною в лікаря й хворого гратися хочеш?» — «Чом би й ні? Я на таких речах розуміюся. Ти ж пам'ятаєш, Райнгольде, як я тобі з Циллі допоміг, та й раніше. То чому ти маєш сумнів, що я і зараз прийду тобі на допомогу? Франц завжди був другом до людей. Він уже розбереться що й до чого».

Райнгольд підвів голову, його сумні очі дивляться на Франца: «То ти знаєш, що й до чого?» Франц спокійно витримав цей погляд, його радість ніхто й ніщо не затьмарить, нехай собі дивиться, напевне, здогадується, в чому річ, то й добре, а я не відступлюся. «Так ось — і Мек може тобі підтвердити, — ми маємо певний досвід у таких справах. Якраз на досвід і треба спиратися. А щодо шнапсу, Райнгольде, то коли ти навчишся його пити, ми тут влаштуємо бучне святкування, моїм коштом, я заплачу за всю музику». Райнгольд досі не відводить погляду від Франца, який випнув груди, та від малого Мека, який з цікавістю за ним спостерігає. Нарешті Райнгольд опустив очі й уп'явся поглядом у своє горнятко: «Ти, напевне, хочеш зробити з мене якогось пошлюбленого каліку?» — «Будьмо, Райнгольде, хай живе пошлюблений каліка, три на три — то дев'ять буде, ніби свині, п’ють тут люди. Давай, Райнгольде, підспівуй, добрий початок — половина діла, та без початку не буде й кінця».

Рота, стій! Ряди подвоїти! Право-о-руч! Кроком руш! Райнгольд виринув поглядом зі свого горнятка чашки. Пумс, отой, з червоним обличчям, стоїть біля нього, щось нашіптує, Райнгольд здвигає плечима. Тут Пумс дмухнув поперед себе, ніби розганяючи пелену тютюнового диму, й весело прокаркав: «Я вже якось запитував вас, Біберкопфе, то як воно, ще досі хочете бігати зі своїм паперовим товаром? Чи ж багато так можна заробити? Напевне, два пфеніґи за штуку, п'ять пфеніґів за годину, еге ж?»

І пішло-поїхало, почав умовляти Франца, щоб той взяв один з фруктових чи овочевих візків, Пумпс постачає товар, а заробок розкішний. Франц із того радий і не радий, щось не подобається йому Пумсова компанія, так і дивись, щоб не надурили. А заїка Райнгольд сидить у куточку й відмовчується. Обернувся до нього Франц, щоб поспитати, що той про це думає, і помітив, що той з нього очей не зводив, а зараз опустив голову й знову зирить у своє горнятко. «Ну, як гадаєш, Райнгольде?» А той затинаючись: «Так я також з ним працюю». А коли Мек промовив: чом би й ні, тоді Франц відповів Пумсу, що подумає, мовляв, зараз він не хоче ні відмовлятися, ні погоджуватися, він хотів би прийти сюди завтра чи позавтра й обговорити цю справу з Пумсом: який товар, коли його забирати, як розраховуватися та в якому районі найкраще ним торгувати.

Ось і розійшлися вже всі, шинок майже спорожнів: Пумс пішов, пішли Мек із Біберкопфом, тільки біля шинкваса якийсь кондуктор веде теревені з господарем про відрахування з платні, мовляв, дуже багато вираховують. А заїка Райнгольд ще й досі сидить на своєму місці. Перед ним три порожні пляшки з-під лимонаду, недопита склянка та кавове горнятко. Додому він не йде. Дома спить білявка Труда. Він про щось думає, розмірковує. Нарешті підводиться, волочиться через увесь шинок до шинкваса, вовняні шкарпетки звисають, він виглядає просто жахливо: весь якийсь жовтаво-блідий, біля рота залягли глибокі зморшки, чоло прорізали поздовжні складки. Він бере ще одне горнятко кави і ще одну пляшку лимонаду.

Проклятий той муж[119], каже Єремія, що надію кладе на людину, і робить раменом своїм слабу плоть, а від Господа серце його відступає! І він буде, як голий той кущ у степу, і не побачить, щоб добре прийшло, і він пробуватиме в краї сухому в пустині, у краї солоному та незамешканому. Благословенний той муж, що покладається на Господа, що Господь — то надія його! І він буде, як дерево те, над водою посаджене, що над потоком пускає коріння своє, і не боїться, як прийде спекота, — і його листя зелене, і в році посухи не буде журитись, і не перестане приносити плоду! Людське серце найлукавіше над все та невигойне, хто пізнає його?

Темні води в густому чорному лісі, страшенно темні води, ви такі тихі. Страшенно тихі. Коли буревій бушує серед лісу, коли вгинаються сосни, і рветься павутиння поміж гілок, і сипляться скалки, ваша поверхня ані зворухнеться. Темні води, ви криєтесь там, унизу, в глибокій ковбані, темні води, а гілляччя все сиплеться.

Вітер шматує ліс, та до вас буревій не добереться. Там, на дні, немає жодних драконів, часи мамонтів давно проминули, нічого немає там, що могло б налякати, рослини гниють на дні, риби снують, ворушаться равлики. А більше нічого. І нехай ви є тільки водою, все одно стає лячно, темні води, страшенно тихі води.

Неділя, 8 квітня 1928 року[120]

«Здається, зараз сніг піде, невже у квітні знову все побіліє?» Франц Біберкопф сидить коло вікна своєї кімнатчини, схилившись на підвіконня й підперши голову лівою рукою. Був пообідній час, неділя, в кімнаті тепло, затишно. Циллі натопила ще до полудня, тепер вона спить у ліжку зі своїм кошеням. «Небо таке сіре. Так і дивись — сипне снігом. Ну й нехай».

Франц заплющив очі і почув, як дзвонять дзвони. Якусь хвилину він сидів непорушно і чув голосне бамкання: бум, бім, бім, бум, бім, бам, бум, бум, бім. Він аж голову підвів і прислухався: то були два глухі дзвони і один маленький, дзвінкий. Нараз усе стихло.

Чого це вони зараз дзвонять, запитав він сам себе. Аж тут знову залунав дзвін, дуже голосний, настирний, нестримний. Страшенний галас. І знову все вщухло. Раптом запанувала тиша. Франц прибрав руку з підвіконня й пішов углиб кімнати; коли він підійшов до Циллі, вона сиділа в ліжку з маленьким люстерком в руці, губами стискала кілька шпильок, щось собі весело мугикаючи. «Циллі, а що сьогодні за день? Якесь свято?» — «Та ж неділя». Вона далі чепурилася. «А що за свято?» — «Може, якесь католицьке, не знаю». — «Ти ж чула, як дзвони голосно дзвонили?» — «Коли?» — «Та щойно». — «Та нічого я не чула. А ти справді чув, Франце?» — «Ще б пак! Та ж калатали добряче. Такий був гук!» — «То тобі, напевне, наснилося». Франц ужахнувся. «Та ні, я не спав. Ось там сидів». — «Мабуть, закуняв». — «Та ні». Він хилив на своє, весь ніби заціпенів, повільно пройшовся кімнатою, сів на своє місце за столом. «Хіба таке може наснитися? Я ж чув дзвін на власні вуха». Відсьорбнув пива, але відчуття страху не минало. Поглянув на Циллі, яка вже ладна була розплакатися: «Хто його зна, Циллікен, може, якась халепа з кимось трапилася». Спитав, де свіжа газета. Циллі засміялася: «Яка ж газета? Сьогодні ж неділя. В неділю по обіді газет не буває».

Узяв ранкову газету[121], перечитав усі заголовки. «Одні дрібниці. Ні, це все не те. Нічого не сталося». — «Якщо в тебе у голові дзвенить, Франце, то сходи до церкви». — «Дай мені спокій з тими попами. Здалися вони мені! Просто дивно якось: щось чуєш, а подивишся — нічого нема». Він задумався, Циллі стояла поруч, ластилася до нього. «Знаєш, Циллі, я вийду-но на вулицю, подихаю трохи свіжим повітрям. На годинку, дізнаюся, може, десь щось сталося. Увечері виходять «Вельт»[122] та «Монтаґ морґен»[123], треба переглянути». — «Та годі тобі, Франце, так перейматися. Ну, напишуть там: біля Пренцлауерської брами перекинулася вантажівка зі сміттям, і непотріб порозсипався по всій вулиці. Або ще таке: якийсь газетяр, розмінюючи гроші покупцеві, помилково дав йому правильно решту».

Франц розсміявся: «Ну гаразд, піду вийду. Бувай, Циллікен».

«Адью, Францекене».

Франц повільно спустився сходами, здолавши чотири марші, після цього Циллі його більше не бачила.

Вона прочекала в квартирі до п'ятої. А його все нема, тоді вона пішла шукати по кнайпах, обійшла всі шинки аж до Пренцлауерштрасе. Ніде його не було. Але ж він хотів переглянути газети після тієї дурнуватої історії зі дзвонами, яка йому наснилася. Кудись-то він мав зайти! На розі до Пренцлауерштрасе шинкарка сказала їй: «Ні, тут його не було. Пан Пумс запитував про нього. То я йому сказала, де пан Біберкопф живе, і він збирався до нього зайти». — «Ні, до нас ніхто не заходив». — «То, може, не знайшов?» — «Напевне». — «Або зустрілися біля дверей».

Циллі просиділа там до пізнього вечора. Кнайпа заповнювалася відвідувачами. А вона все позирала на двері. Один раз збігала додому й повернулася назад. Прийшов тільки Мек, став утішати її та побазікав з нею десь із чверть години. Він їй сказав: «Та повернеться він; хлоп звик до хліба з маслом. Не переймайся, Циллі». Та коли він це говорив, пригадалося йому, як він так само сидів з Ліною, та шукала Франца, тоді, коли трапилася та історія з Людерсом і зі шнурками. І він ледве сам не пішов разом із Циллі, коли та знову вискочила на брудну темну вулицю; але йому не хотілося лякати її своїми підозрами, може, то все пусте.

Раптом Циллі згадала про Райнгольда, розлютилася й вирішила його знайти; напевно, він знову всучив Францу якусь дівку, і Франц її покинув. Помешкання Райнгольда було на замку, нікого не було вдома, навіть Труди.

Вона знову побрела до кнайпи на розі Пренцлауерштрасе. Пішов сніг, але він одразу танув. На Алексі газетярі вигукували «Монтаґ морґен» та «Вельт ам монтаґ». У якогось незнайомого газетяра вона купила газету й продивилася її. Може, Франц таки мав рацію і сьогодні справді щось трапилося. Та начебто ні, залізнична аварія в Сполучених Штатах, в Огайо; зіткнення комуністів зі свастиконосцями — ні, Франц у таке не влазить. Велика пожежа у Вільмерсдорфі. Це все не те. Вона повільно пройшла повз сяючий вогнями універмаг Тіца, перейшла через дорогу й завернула в темну Пренцлауерштрасе. Вона не мала із собою парасольки і добре змокла. На Пренцлауерштрасе поряд з невеликою кондитерською, загородивши прохід, стояла група повій з розкритими парасольками. Не встигла Циллі пройти попри них, як до неї заговорив якийсь товстун без капелюха, який вийшов з під'їзду сусіднього будинку. Вона прискорила крок. Наступного я вже не пропущу, і що собі думає цей Франц? Такої прикрости зі мною ще ніколи не траплялося.

Була за чверть десята. Яка жахлива неділя! О цій порі, в іншій частині міста, Франц уже лежав на землі, голова — у стічній канаві, ноги — на тротуарі.

Франц повільно спускається сходами. Одна сходинка, ще одна, ще одна, ще, ще, ще одна, чотири прогони, вниз, униз, униз і вниз. У нього перед очима все як у тумані, в голову лізуть всілякі дурниці. Вариш зупу, фройляйн Штайн, дай-но ложку, фройляйн Штайн, дай-но ложку, фройляйн Штайн, вариш зупу, фройляйн Штайн… Ні, щось це не дуже допомагає. Ну й спітнів я тоді, в тої курви. Оце як зараз. Треба вийти на свіже повітря. Що за перила на сходах, і світла нормального немає, так можна й на цвях напоротися.

На третьому поверсі прочинилися двері, на сходи важко й повільно вийшов якийсь чолов'яга і рушив услід за ним. Напевне, має добре черево, раз так тяжко сапає, і це спускаючись! Франц Біберкопф стоїть унизу біля дверей, повітря сіре й вологе, ось-ось піде сніг. Чолов'яга вже спустився й став поряд із ним віддихатися, маленький, з одутлим обличчям; на голові зелений повстяний капелюх. «Що, в грудях тисне, пане сусіде?» — «Так, ожиріння, а ще постійно ці сходи».

Вони разом ідуть вулицею. Товстун відхекується: «Сьогодні вже вп'яте по сходах іду. От тільки порахуйте: двадцять прогонів за день, кожен прогін має тридцять сходинок, гвинтові сходи мають коротші прогони, але ними ходити ще важче, отже, п’ять по тридцять, це буде сто п'ятдесят сходинок. Отак вгору, а потім униз». — «Власне триста. Адже спускатися, я бачу, вам також важко». — «І то правда, ще й спускатися». — «То я би тоді іншу роботу собі підшукав».

Йде важкий лапатий сніг, кружляють великі клапті снігу, любо глянути. «Так, оце ходжу за оголошеннями, доводиться, а що робити? Для мене що будень, що неділя — однаково. Навіть у неділю більше роботи. У неділю більше оголошень, люди більше розраховують на вихідний». — «Так, бо тоді люди мають більше часу газети почитати. Воно і коню ясно. Це вже за моїм фахом». — «А ви також оголошення даєте?» — «Та ні, я продаю газети. А зараз якраз хотів піти почитати яку-небудь». — «А я вже всі перечитав. Ну й погода, ви таке колись бачили?» — «Це ж квітень, а вчора ще було погідно. От побачите, завтра знову буде ясно. Б'юсь об заклад». Чоловік ще й досі важко дихає, на вулицях уже засвітили ліхтарі, біля одного з них він дістає записника без палітурки, і, тримаючи його у витягнутій руці подалі від очей, щось там читає. Франц каже: «Та змокне він у вас». Але той наче не чує, ховає записника назад до кишені; Франц думає, що розмову завершено. Та раптом коротун глянув на нього з-під свого зеленого капелюха й запитує: «Скажіть-но, пане сусіде, а ви з чого, власне, живете?» — «А чого це ви запитуєте? Я газетяр, вільний торговець газетами». — «Ага, і так ви заробляєте на життя?» — «Ну так, якось кручуся». Чого йому треба, цьому диваку? «Я також завжди мріяв заробляти гроші як вільний підприємець. Це ж, напевне, так добре — робити те, що сам захочеш, а якщо бути працьовитим, то й заробок непоганий». — «Та іноді й не дуже. Але ж ви, пане сусіде, і так уже достатньо бігаєте. У такий день, як сьогодні, в неділю, та ще й у таку погоду мало хто на вулицю виходить». — «І то правда, я сьогодні вже пів дня пробігав. І так нічогісінько й не заробив. У людей зараз сутужно з грішми». — «А можна поцікавитися, пане сусіде, чим же ви промишляєте?» — «Ну, я одержую невеличку пенсію. Розумієте, мені хотілося б бути вільною людиною, працювати, заробляти гроші. Ось уже три роки я одержую пенсію, а до того я весь час працював на пошті, а тепер ось одна біганина. Отже, так: я читаю в газетах оголошення, а потім іду за адресою й дивлюся, що люди пропонують». — «Меблі, чи що?» — «Та що трапиться: конторські меблі, що були у вжитку, роялі Бехштайна[124], старі перські килими, піаніно, колекції поштових марок, монет, гардероб померлих родичів». — «Так, багато люду помирає». — «Та ціла купа, а я приходжу й купую дещо». — «А потім перепродуєте, ну так, розумію».

Аж тут астматик знову замовк, зіщулився в своєму пальті, вони простували далі по м'якому снігу. Біля наступного вуличного ліхтаря товстий астматик дістав із кишені пачку поштових листівок і, сумно глянувши на Франца, простягнув йому одну з них зі словами: «Ось прочитайте, пане сусіде». На поштівці було написано: «Р. Р.[125] Дата за поштовим штемпелем. Шановні панове! Через збіг несприятливих обставин я, на превеликий жаль, змушений відмовитися від укладеної вчора угоди. Моє пошанування, Бернгард Кауер». — «Кауер — це ваше прізвище?» — «Так, поштівки я розмножив на копіювальному пресі. Якось купив собі. То єдина річ, яку я купив для самого себе. Ось тепер сам роблю копії. Можна п'ятдесят штук за годину розмножити». — «Та що ви кажете! А для чого це потрібно?» У чоловіка, напевне, не всі дома, бо інакше чого це він так баньки витріщає? «Та ви ж дочитайте: «через збіг несприятливих обставин… відмовитися…» Річ у тому, що я погоджуюся купити, але заплатити не можу. А без оплати люди нічого не віддають. Тут їм нічого й не закинеш. Отож я й бігаю, домовляюся про купівлю, тішуся, та й люди радіють, що так швидко продали, а я про себе думаю, як же мені пощастило, і які бувають на світі чудові речі, такі дивовижні колекції монет. Ви лишень подумайте: сидять люди без грошей, дали оголошення і чекають на покупця, аж тут я, огляну все як слід, а люди мені зразу починають розповідати, що там у них трапилося, в яку халепу вони вскочили, тож їм хоча б кілька пфеніґів уторгувати, у вашому домі я також уже дещо нагледів, машинку для віджимання білизни й холодильну шафку, людям так потрібні гроші, то вони й радіють, що позбулися зайвих речей. А потім я спускаюся сходами, і так мені хочеться все те купити, а коли вже спустився, то маю лише один клопіт: грошей катма». — «То ви вже маєте клієнта, який потім у вас все оте може відкупити?» — «Яке там… Ось я й придбав копіювальну машинку, тепер розмножую листівки. Одна листівка коштує мені п'ять пфеніґів, ось такі витрати. Але на тому й кінець».

Франц витріщився на нього: «Та я зараз від сміху лусну. Ви що, серйозно?» — «А часом я зменшую витрати на п'ять пфеніґів й кидаю свою листівку зразу людям у поштову скриньку». — «Бігаєте, збиваєте ноги, задихаєтесь, і заради чого?»

Вони вийшли на Александерплац.

Там зібрався натовп, вони підійшли ближче. Коротун зі злістю зиркнув на Франца.

«А ви спробуйте прожити на вісімдесят п'ять марок на місяць!» — «Та ж послухайте, вам треба подбати про збут. Якщо хочете, я можу у своїх знайомих попитати». — «Що за дурниці! Хіба я вас просив про це? Свої справи я роблю сам і з компаньйонами не працюю».

Вони стояли посеред натовпу, то була звичайна вулична бійка. Франц озирнувся за коротуном, але той уже десь запропастився. «І довго він так бігатиме? — дивувався про себе Франц. — Такого мені ще не траплялося бачити, луснути зі сміху можна. Але де ж та біда сталася, через яку били в дзвони?» Він зайшов у невеличкий шиночок, замовив чарку кюмелю, погортав «Форвертс»[126], «Локальанцайґер»[127]. У них також не було нічого особливого, як і в ранковій газеті: великі перегони в Англії, а ще у Парижі; напевне, довелося їм купу грошей виплатити. Може, коли так у вухах бамкає, то ознака того, що й мені пощастить.

Він уже збирався було розвернутися й піти додому. Але потім вирішив перейти дорогу й поглянути, що там робиться в натовпі. «Великі ковбаски із салатом! Великі ковбаски із салатом! Сюди, хлопче, тут великі ковбаски! «Монтаґ морґен», «Ді Вельт», «Ді Вельт ам Монтаґ»!»

Чи ти ба! Ці двоє б'ються вже півгодини, а чого — невідомо! Так тут до ранку можна простояти. У вас тут що, абонемент на стоячі місця, як у кіно, чого це ви стільки місця займаєте? Ні, це ж треба, куди такому шмаркачеві стільки місця. О, зараз він його незлецьки віддухопелить!

Франц проштовхався наперед — хто ж це там б'ється? Та він же знає цих двох хлопців, вони з Пумсом тирлуються. Це ж треба! Диви, як той високий затис іншому голову, а той — гоп! і в калюжу його повалив. Хлопче, і ти дозволяєш, щоб отакий вишкварок збивав тебе з ніг, ну ти й слабак. Гей, чого це ви так штовхаєтесь? Фараони, лягаві, лягаві, шухер, шухер! Крізь натовп пробираються двоє поліцаїв у дощовиках з каптурами. Шмиг — малий узяв ноги на плечі й зник у юрбі. А другий, високий, ніяк не може на ноги звестися, таки добряче одержав по ребрах. Тут Франц проштовхався аж до нього. Не залишати ж його лежати на землі, ну й народ, ніхто навіть не підійде. І Франц підхопив високого попід руки — й ходу. А поліцаї вже випитують: «Що тут відбувається?» — «Та побилися якісь двоє». — «Ану, розійдіться, проходьте, проходьте». Ото розгавкалися на людей, коли треба, так їх немає, завтра б іще припхалися. Та вже розходимося, пане вахмістре, розходимось, не треба хвилюватися.

Франц затяг високого в якийсь темний під'їзд на Пренцлауерштрасе; всього за два будинки звідси стоїть той дім, з якого через чотири години вийде товстун без капелюха, той самий, який заговорить до Циллі. А вона пройде повз, але наступного вже не пропустить, от же мерзотник цей Франц, це ж треба, яка підлота.

А Франц тим часом цяцькається у під'їзді з отим гнилим Емілем. «Давай, Емілю, вставай, зайдемо в яку-небудь кнайпу. Нічого ж страшного не трапилося, подумаєш, одержав під ребра. Лише треба трохи одяг почистити, а то позбирав увесь бруд з асфальту». Вони переходять через дорогу. «Тепер я здам тебе в перший-ліпший шинок, Емілю, а сам — додому, мене наречена чекає». Франц потис йому руку і зібрався було йти, як той гукає до нього: «Франце, можеш зробити одну послугу? Мені сьогодні треба товар у Пумса забрати. Ти не заскочиш до нього? Тут усього три кроки, вхід з вулиці. Будь другом, сходи!» — «До чого тут я? У мене нема часу». — «Та ти тільки передай, що я сьогодні ніяк не зможу прийти, адже він чекає на мене. Бо інакше все зірветься».

Лається про себе Франц, але йде до Пумса; ну й погодка, а тут ще цей клопіт, мені треба додому, Циллі, напевне, вже дочекатися не може. От бевзь цей Еміль, невже він гадає, що в мене вільного часу — хоч лопаю греби? І рушив швидким кроком. Біля ліхтаря стоїть якийсь чоловічок, щось вичитує із записника. Що за один, о, та ми ж знайомі. «А, це ви, пане сусіде. Ви ж із того будинку, де продавалася машинка для віджимання білизни й холодильна шафка. Так ось, як будете вертатися додому, то вкиньте, будь ласка, їм цю листівку, а я на одній поштовій марці зекономлю». І тицяє у Францову руку листівку про збіг несприятливих обставин. Узяв Франц листівку та й пішов собі далі. Він ту листівку спершу Циллі покаже, бо справа не надто спішна. Франц підсмішковується над божевільним коротуном з його поштою, який бігає без упину і до всього прицінюється, а грошей катма, йому точно однієї клепки в голові бракує, та й, мабуть, не однієї.

«Добридень, пане Пумс, тобто добривечір! Не дивуйтесь, що я до вас зайшов. Я маю вам щось на словах передати. Одне слово, йду я через Алекс, а на Ландсберґерштрасе бійка. Думаю, піду подивлюся. І кого ж я там бачу? Ваш Еміль, отой довготелесий, побився з малим, що зветься, як і я, Франц, ну, ви знаєте». На це пан Пумс відповів, що він і так уже нині думав про Франца Біберкопфа, він, мовляв, помітив сьогодні, що між тими двома якась сварка. «Отже, високий не прийде. То, може, ви заміните його, пане Біберкопф?» — «А що треба робити?» — «Зараз уже близько шостої. О дев'ятій треба забрати товар. Біберкопфе, сьогодні ж неділя, вам все одно робити нічого, а я компенсую всі витрати, ще й зиск матимете, десь так марок п’ять за годину». Франц завагався: «П'ять марок?» — «Так, я опинився в прикрій ситуації, ті двоє мене підвели». — «Та малий ще прийде». — «Ну то як, домовилися? П'ять марок і компенсація всіх витрат, ну гаразд, хай буде п'ять п'ятдесят, зайве не торгуватимуся». Франц спускається сходами за Пумсом та подумки страшенно тішиться. Оце так щаслива неділя, такої нагоди втрачати не можна, отже, таки правда, дзвони — то був знак, тепер у неділю я загребу марок п'ятнадцять, а то і всі двадцять, цікаво, про які це він витрати казав? Франц собі тішиться, намацав у кишені хрустку листівку товстуна і уже хотів було перед дверима попрощатися з Пумсом. А той здивувався: «Як же так? Я думав, що ми домовилися, Біберкопфе». — «Ну так, звичайно, можете на мене покластися. Мені треба лише додому заскочити, знаєте, хе-хе, я маю наречену, Циллі, ви, напевне, знаєте її через Райнгольда, він раніше з нею ходив. Не можу ж я на цілісіньку неділю її саму вдома залишити». — «Ні, Біберкопфе, я вас не можу відпустити, ви підете і зникнете, а я не знатиму, що його робити… Не годиться, щоб дівчина всю справу зіпсувала. Вона ж нікуди не втече». — «Не втече, я і сам це знаю, ваша правда, я цілком їй довіряю. Саме тому я не хочу, щоб вона сиділа вдома, не знаючи, куди я подівся і що зі мною сталося». — «Та годі вам, зараз усе влаштуємо».

«Що тут вдієш?» — подумав Франц. І вони пішли. Знову на розі Пренцлауерштрасе. То там, то там групками стояли «нічні метелики», ті самі, яких за кілька годин побачить і Циллі, коли бігатиме по вулицях, шукаючи Франца. Час минав, над головою в нього збиралися хмари; скоро він сидітиме в машині, його схоплять. Але зараз він ще думав про те, як би відправити листівку того пришелепуватого чоловіка та бодай на хвильку заскочити до Циллі, адже дівчина чекає.

Разом із Пумсом ідуть вони по Шенгаузерштрасе до якогось бокового флігеля, піднялися по сходах, тут його контора, каже Плумс. Горить світло, кімната справді виглядає, як справжня контора, з телефоном, друкарськими машинками. До кімнати, в якій Франц сидить з Плумсом, час від часу заходить старша жінка із суворим обличчям: «Це моя дружина, пан Біберкопф погодився нам сьогодні допомогти». Жінка вийшла, ніби нічого й не почула. А поки Пумс шарудить паперами за своїм письмовим столом і має ще щось перевірити, Франц читає «Берлінер цайтунґ»[128], яку взяв зі стільця: 3000 морських миль в горіховій шкаралущі, репортаж Ґюнтера Плюшо, вакації та круїзні лінії, п'єса Ланіа[129] «Коньюнктура» у виконанні трупи Піскатора[130] в театрі імени Лессінґа. Режисура самого Піскатора. Хто такий Піскатор, хто такий Ланіа? Що таке форма, а що таке зміст, тобто драма? В Індії відтепер заборонені дитячі шлюби, цвинтар для корів, що були відзначені призами. Коротка хроніка: останній концерт диригента Бруно Вальтера[131] відбудеться у неділю, 15 квітня, в міській Опері. В програмі симфонія «Es dur» Моцарта, прибуток від концерту піде у фонд для спорудження пам'ятника Ґуставу Малеру у Відні. Водій вантажівки, одружений, 32 роки, водійські права категорії 2а і ЗЬ, шукає роботу з легковою або вантажною машиною.

Пан Пумс шукає на столі сірники для своєї сигари. Тут його жінка відчинила обклеєні шпалерами двері, й до кімнати неспішно ввійшли троє чоловіків. Пумс і не глянув на них. То все Пумсові хлопці. Франц із кожним привітався за руку. Дружина Пумса вже хотіла було вийти, як раптом Пумс звернувся до Франца: «Послухайте, Біберкопфе, ви, здається, хотіли якогось листа надіслати? Клара все влаштує». — «Дуже люб'язно з вашого боку, пані Пумс, ви справді зробите мені таку ласку? Це навіть не лист, а тільки листівка, до моєї нареченої». Потім він точно пояснив, де живе, написав адресу на фірмовому конверті Пумса, на словах попросив передати Циллі, щоб та не хвилювалася, він прийде десь близько десятої, і передає їй листівку.

Тепер, коли цю справу було залагоджено, йому аж на душі легше стало. А тим часом та худа стара, стерво таке, перечитала на кухні адресу на конверті й викинула у вогонь, а записку зім'яла й пожбурила у сміття. Потім всілася біля пічки й далі попиває з горнятка свою каву, нічим не переймаючись, їй тепло, затишно. А Франц не може стримати своєї радости, коли у картузі та зеленій солдатській шинелі входить… хто б ви подумали? У кого ще є такі глибокі зморшки на обличчі? Хто так волочить ноги, ніби витягає їх одна за одною з грузької глини? Ну звісно хто — Райнгольд! Тут уже Франц відчув себе як удома. От чудово! З Райнгольдом він готовий іти куди завгодно! Хоч до чорта в зуби! «Як, і ти з нами? — прогугнявив Райнгольд, походжаючи кімнатою. — Як це ти наважився?» Тут Франц узявся розповідати про бійку на Алексі і про те, як він допоміг довготелесому Емілеві. Всі четверо жадібно ловлять кожне його слово, Пумс досі щось пише, а ті четверо підштовхують одне одного ліктями, розсілися по двоє і щось там шепочуться. Але хтось один із них весь час залишався біля Франца.

О восьмій вечора виїхали. Всі добряче закуталися, видали пальто і Францу. Він аж засяяв, каже, таке пальто охоче собі залишив би, та й каракулеву шапку теж. «Чом би й ні? — кажуть вони. — Тільки спершу маєш їх заслужити».

Ну, вперед, вийшли, а на вулиці темінь, хоч в око стрель, і жахлива каша зі снігу. «То що робитимемо?» — запитав Франц уже за дверима. А ті йому: «Спочатку знайдемо машину, а краще дві. А потім заберемо товар, яблука чи що там буде». Вони пропустили багато машин, аж на Менцерштрасе побачили дві такі, як треба, взяли їх, сіли й поїхали.

Обидві машини їдуть одна за одною добрих пів години. У темряві годі зрозуміти, де вони опинилися — у Вайсензее або Фрідріхсфельде. Хлопці кажуть, що старий, мов, спершу хоче щось забрати. Потім вони зупиняються біля одного будинку на широкій алеї, може, то Темпельгоф, але хлопці кажуть, що й самі не знають, взялися смалити й напустили диму.

Райнгольд сидить в авто поряд з Біберкопфом. Але як змінився в нього голос! Він уже не затинається, говорить голосно, сидить рівно, справжнісінький тобі гауптман, навіть сміється, а всі інші в машині слухають його. Франц узяв його під руку й прошепотів кудись у потилицю, під кашкет: «Ну як, Райнгольде, все гаразд?» Райнгольд ляснув його по коліні, ну й рука ж у цього хлопця, ну й кулачисько! Франц аж захихотів. «Та щоб ми з тобою, Райнгольде, через якусь дівку сварилися? Та такої ще на світі не народилося, еге ж?»

Життя в пустелі часом буває дуже важким[132]. Зіб'ються верблюди зі шляху, не зможуть знайти дороги, занесеної піском, й одного чудового дня якийсь подорожній знайде побілілі кості.

Пумс з'явився з валізою в руках, щойно він сів, обидва авто відразу рушили й знову поїхали містом. Уже майже дев'ята, машини зупинилися на Бюлоплац. Далі пішли пішки по двоє. Під віадуком міської залізниці Франц каже: «То ми вже майже до ринку дійшли. Нам туди?» — «Зайдемо й туди, але спершу треба товар прийняти, а потім уже туди перенесемо».

Раптом перші двоє пропали з виду, це було на Кайзер-Вільгельмштрасе, поряд із залізничною колією, а потім і Франц разом зі своїм напарником пірнули у відчинену браму й опинилися в якомусь темному дворі. «Це тут, — каже його супутник, — загаси сигару». — «Чого це раптом?» А той стис його руку і вирвав з рота сигару: «Бо я так сказав!» І не встиг Франц і слова вимовити, як той уже подався через темний двір. І як це розуміти? Кинули людину в темряві, а самі десь запропастилися! Франц навпомацки пробирається через двір, і раптом перед ним спалахує кишеньковий ліхтарик, його аж засліпило, це був Пумс. «Гей ви, що таке? Вам нема чого тут робити, Біберкопфе! Вам треба стояти біля воріт, вартувати. Йдіть назад». — «Отакої, а я думав, я маю щось носити». — «Дурниці, йдіть назад, вам що, ніхто не сказав, що робити?»

Світло згасло, Франц поплентався назад. Його пройняв дрож, приголомшений, він глитнув слину: «Та що це тут таке коїться? Куди це всі пощезли?» Він уже дійшов до самих воріт, коли ззаду виходять двоє — то це ж грабіжники, бандюги, вони крадуть, це крадіжка зі зламом, мені треба тікати, геть звідсіля, по льоду, ковзанкою з'їхати і бігти аж до Александерплац, та вони схопили його, один із тих двох — Райнгольд, в нього руки, як залізні лещата. «То тобі нічого не сказали? Ти маєш тут стояти і вартувати». — «Хто, коли казав?» — «Ану, не базікай, у нас обмаль часу. Тобі що, тями бракує? Не клей дурня. Стій тут і свисти, коли що». — «Та я ж…» — «Заткни пельку!» І хтось так урізав Франца по правій руці, що він аж зігнувся.

Франц стоїть сам у темному підворітті. Його б'є дрож. Чого я тут стою? Вони мене добряче підставили. А той сучий син ще й по руці зацідив. Вони щось крадуть у дворі, хто його зна, що саме, які там торговці фруктами — справжні грабіжники. Довга алея, чорні дерева, залізна брама, після вечірньої переклички всі ув'язнені негайно лягають спати, влітку дозволяється не лягати до настання темноти. Та це ж банда, і Пумс тут за головного. Тікати чи не тікати, що ж робити, що я маю робити? Вони мене заманили, от покидьки. А тепер ось стій на шухері.

Франц стоїть і тремтить, обмацав свою спухлу руку… Ув'язнені зобов'язані не приховувати захворювань, але й не симулювати їх під страхом покарання. В усьому будинку — мертва тиша. З площі Бюло долинають сигнали автомобілів. А в глибині двору щось тріщить, якась метушня, раз по раз спалахує кишеньковий ліхтарик, хтось із прикритим ліхтарем шмигнув у підвал. Загнали мене в кут, та вже краще на хлібі й воді сидіти, ніж стояти тут на шухері для таких бандюг. Раптом у дворі спалахнуло водночас багато ліхтариків, Франц чомусь пригадав того типа з листівками, і що за дивак! Він стояв, застиглий, ніби прикипів до місця; після того, як Райнгольд його вдарив, він наче в землю вріс. Він хотів, він міг піти, але не йшов, щось його не відпускало. Весь світ немов із заліза, тут годі щось вдіяти, він рухається, як коток, насувається на людину, тут нічого не зробиш, наближається, котиться, вони там, усередині, це танк, чорт рогатий з палаючими очима, вони розривають тебе на шматки, так, вони сидять там, усередині, своїми гусеницями й зубами вони розривають тебе на шматки. Танк суне, й ніхто не може порятуватися від нього. У темряві хтось б'ється в судомах; якби було світло, можна було б побачити, як це все виглядає і що тут сталося.

Я хочу забратися геть звідси, геть, покидьки, сучі діти, не треба мені нічого цього. Він намагається зрушити з місця, просто сміх і гріх, невже я не можу забратися звідси? Поворухнувся. Ніби мене у тісто вкинули, і я ніяк не можу виборсатися з нього. Ступив крок уперед, хай собі крадуть, а я вшиваюся. Він зняв пальто, повернувся у двір повільно, боязко; хай там як, але пальто він кине їм у обличчя, кинув пальто в темряву, під будинок, що стояв у дворі. Аж тут знову з'явилися вогні, попри нього пробігли двоє, навантажені цілими паками пальт, біля воріт зупинилися дві машини; пробігаючи, один з чоловіків знову вдарив Франца по руці, залізний удар: «Усе гаразд?» Це був Райнгольд. Тепер пробігли ще двоє з кошиками, а потім ще двоє, туди й назад, вже потемки, попри Франца, а той ніби закляк, лише зціпив зуби й стис кулаки. Вони метушилися у дворі, бігали як ошпарені до підворіття й назад, у темряві вони не бачили його, а то б, напевне, злякалися. Адже він не був схожий на самого себе. Без пальта, без шапки, з виряченими очима, руки в кишенях, вдивляється, чи не впізнає, бува, когось, хто це такий, а це хто, шкода, що немає ножа, а може, в куртці, ну заждіть, лебедики, ви ще не знаєте Франца Біберкопфа, тільки спробуйте зачепити! Тут вибігли один за одним усі четверо, навантажені, а малий приземкуватий товстун схопив Франца за руку: «Гайда, Біберкопфе, поїхали, все гаразд!»

І Франца заштовхнули поміж інших у машину. Райнгольд сидить поряд із ним, брутально наліг на Франца, це вже якийсь інший Райнгольд. Вони їдуть, не вмикаючи світла. «Чого ти так навалився на мене?» — шепоче Франц, от шкода, немає ножа.

«Заткнися, писок стули, щоб і не пискнув мені». Передня машина жене на повній швидкості; водій другої машини обернувся праворуч, додав газу, кричить назад крізь відчинене вікно: «За нами погоня!» Райнгольд висунув голову з вікна: «Давай, давай, завертай за ріг!» Але машина переслідувачів усе ближче. Й тут у світлі вуличного ліхтаря Райнгольд на мить побачив обличчя Франца: той сяє, на обличчі щасливий усміх. «Чого ти шкіришся, мавпо, вже геть глузду позбувся?» — «Хочу — то й сміюся, тебе це не обходить». — «Це ж треба, він ще й сміється!» Нероба, нікчема. І раптом у голові в Райнгольда блискавкою промайнуло те, про що він не згадував за всю цю поїздку: адже цей Біберкопф підвів його, він віднаджує від нього дівок, сам зізнався, нахабний, товстий кнур, а я йому ще й про себе все розповів. І Райнгольд забув про перегони.

Темні води в чорному лісі, ви такі тихі. Страшенно тихі. Коли буревій бушує серед лісу, коли вгинаються сосни, і рветься павутиння серед гілок, і сипляться друзки, ваша поверхня ані зворухнеться. До вас буревію не дістатися.

Ач яку пику наїв, думає Райнгольд, тішиться, сподівається, що нас схоплять, а я сиджу тут, склавши руки, і він ще розпатякує, скотиняка така, про жінок, про те, що я маю стримуватися.

Франц далі беззвучно сміється, позирає крізь маленьке віконечко на вулицю: так, за ними женеться машина, їх викрили; ото буде їм кара, і навіть й мене запопадуть, нехай знають, як з мене збиткуватися, покидьки, негідники, бандити.

Проклятий той муж, каже Єремія[133], що надію кладе на людину. Він буде, як голий той кущ у степу, і він пробуватиме в краї сухому в пустині, у краї солоному та незамешканому. Людське серце найлукавіше над все та невигойне, хто пізнає його?

Тут Райнгольд подав таємний знак хлопцеві, що сидів навпроти, в машині світло змінюється пітьмою, то справжня погоня. Потай Райнгольд просунув свою руку до ручки дверцят, що поряд із Францом. Машина на повному ходу звернула в якусь широку алею. Франц знову озирнувся. Та цієї миті його схопили за груди, потягли вперед. Він спробував підвестися, зацідив Райнгольду в обличчя. Але той збіса сильний. У машину ввірвався вітер, залетів сніг. Франца навскіс штовхали через якісь паки до прочинених дверцят машини, Франц кричить і намагається схопити Райнгольда за шию. Але тут Франц одержав удар палицею по руці. А другий хлопець, що сидів навпроти, із силою штовхнув його чимось у ліве стегно. Франц упав на паки з товаром, з яких його, лежачого, почали випихати у відчинені дверцята; він чіплявся руками й ногами за що тільки прийдеться, потім міцно вхопився за приступку машини.

Аж тут Франц дістав іще один удар по потилиці. Схилившись, Райнгольд викинув тіло на дорогу. Хтось захряснув дверцята. Авто переслідувачів промчало по людині. Гонитва триває в сніговій заметілі.

Як ми радіємо, коли сходить сонце й до нас зазирають веселі промінчики. Адже газове світло й навіть електричне можуть погаснути. Люди прокидаються, щойно замуркотять їхні будильники, починається новий день. Якщо вчора було 11 квітня, то сьогодні 12 квітня[134], якщо вчора була неділя, то сьогодні понеділок. Рік той самий, місяць також, але зміна таки відбулася. Земля крутиться далі. Сонце зійшло. Ще не до кінця з'ясовано, яке воно, це Сонце. Астрономи багато часу присвячують цьому небесному тілу. Воно, за їхніми словами, є центральним тілом нашої планетної системи, а наша Земля — лише маленька планета, то хто ж тоді ми самі? Коли Сонце сходить, люди радіють, натомість вони мали б журитися, адже хто вони такі, коли Сонце більше за Землю в 300 000 разів, і скільки ще є різних чисел з нулями, які доводять, що людина — це нуль, або просто ніщо, зовсім ніщо. Власне смішно з цього радіти.

Але люди таки радіють, коли яскраве сонячне світло заллє вулиці, а в кімнатах оживають усі барви, і з'являються обличчя, їхні риси. Як приємно торкатися руками різних форм, але справжнє щастя — це бачити, бачити кольори, обриси. Людина радіє, бо може показати, хто вона, що вона робить, що переживає. У квітні ми радіємо дещиці тепла, ми радіємо квітам, які ростуть. Це якась похибка, якась помилка — всі ці жахливі числа з багатьма нулями.

Сходь, Сонце, ти нас не лякаєш! Нам байдуже до всіх тих незліченних кілометрів, які відділяють тебе від нас, байдуже до твого діаметру та об'єму. Тепле сонечко, зійди-но над нами, хай буде твоє ясне світло. Ти не велика зірка й не мала, просто ти — наша радість!

Маленька, непримітна постать у хутряному манто з двома пекінесами на руках, Блеком і Чайном, рада, що може висісти з вагона паризького Північного експреса. Скрізь фотографи й кінооператори. Ракіль тихо всміхається й покірно зносить всю цю колотнечу навколо себе, найбільше її тішить букет жовтих троянд від іспанської колонії, адже колір слонової кістки — її улюблений. Промовивши: «Мені страшенно цікаво побувати в Берліні», — знаменита жінка сідає в машину й розчиняється на очах натовпу, який махає їй на прощання, в мареві ранкового міста.

Книга шоста

Тепер ви бачите Франца Біберкопфа, який не п'є й не ховається від людей. Тепер він усміхається: він має все перетерпіти. Він гнівається через те, що його примусили чинити всупереч власній волі, він нікому більше не дозволить себе примушувати, навіть наймогутнішому з усіх. Проти темної сили він здіймає кулак, він відчуває, що хтось перед ним стоїть, але він нічого не бачить і не знає, що молот уже падає йому на голову.

Немає чого впадати у відчай. Ці слова я ще часто повторюватиму, розповідаючи нашу історію, аж поки дійду до її жорстокого, страшного й гіркого кінця: немає чого впадати у відчай. Адже чоловік, про якого я вам розповідаю, хоч і не зовсім звичайний, але в певному сенсі таки звичайний, оскільки ми його розуміємо і часом можемо сказати: ми крок за кроком пройшли б той самий шлях, що і він, і навіть пережили б те саме. Я пообіцяв, хоча це й не прийнято, в цій історії нічогісінько не замовчувати.

Усе, що я розповів про Франца Біберкопфа, то жахлива правда: нічого не підозрюючи, він вийшов із дому, проти власної волі його втягли в крадіжку зі зламом, а потім викинули з машини. І ось він лежить під колесами — він, який, поза сумнівом, доклав значних зусиль, щоб жити пристойним життям за всіма правилами і законами. Як тут не впасти у відчай, якого сенсу можна дошукатися у всьому цьому безглузді, такому знущальному, огидному й підлому, і яку облудну мораль можна з цього вивести, невже така доля у Франца Біберкопфа?

Та кажу ж вам: немає чого впадати у відчай. Я дещо знаю, можливо, дехто з читачів також уже бачать, до чого все йде. Перед нами повільно підіймається завіса, ми побачимо все, що було приховано за нею, побачить це і Франц Біберкопф, і тоді все проясниться.

Поможуть неправедні скарби[135]

А Райнгольд тим часом так розійшовся, що годі його спинити. Додому він прийшов тільки в понеділок, обідньої пори. Любі брати й сестри, завісою любови до ближнього — завіса та буде десь метрів із десять квадратних — прикриємо той час, що проминув до понеділка. З наступним часом ми, на жаль, так зробити не можемо. Обмежимося тим, що констатуємо таке: після того, як у понеділок вранці сонце пунктуально зійшло над землею і Берлін наповнився звичним гамором, рівно о першій годині по полудні, тобто о 13:00, Райнгольд виштовхав зі своєї кімнати перетриману понад строк Труду, яка в нього прижилася і не хотіла нікуди йти. Трулі — трулі — трулюлí, будуть гарні вихідні, трулі-трулюлички, цап скаче до козички. Інший оповідач, напевне, придумав би для Райнгольда яку-небудь кару, але я нічого не можу вдіяти, кари не відбулося. Райнгольд був у доброму гуморі й, щоб іще більше звеселитися, він викинув із дому Труду, яка мала посидючу натуру, а отже, йти геть зовсім не бажала. Власне, сам він цього також не бажав і зробив це певною мірою автоматично, внаслідок впливу алкоголю на його середній мозок, оскільки алкоголем він добряче накачався. Таким чином, сама доля сприяла йому. Вживання алкоголю належить до тих подій минулої ночі, які ми обминули. Тож тепер, щоб вести далі оповідь, нам слід проходом заторкнути деякі неохоплені деталі.

Райнгольд, цей слабак, який здавався Францу таким смішним, який ніколи не був здатний сказати жінці різке чи гостре слово, в понеділок о першій дня жахливо віддубасив Труду, повидирав їй пасма волосся, розбив у неї на голові люстро й таке витворяв, що аж страшно, а насамкінець, коли та здійняла крик, розквасив їй фізіономію, кров так сильно цебеніла, що Труда того ж вечора подалася до лікаря: її губи жахливо розпухли. За кілька годин бідна дівчина втратила всю свою красу через таке енергійне втручання з боку Райнгольда, тож вона збиралася притягти його до відповідальности. Поки що вона була змушена змазувати розпухлі губи лікувальною маззю й тримати рота на замку. Райнгольд, як уже було сказано, так розійшовся через те, що його великий мозок зазнав наркотичного впливу кількох чарок шнапсу, внаслідок чого середній мозок, який в нього, загалом, був краще розвинутий, одержав повну свободу дій.

Він сам, коли трохи прийшов до тями, з подивом помітив у своїй квартирі деякі доволі приємні зміни. Скидалося на те, що Труда зникла. Зникла зовсім. Адже не було навіть її кошика. Потім він помітив, що люстро розбито на друзки, підлога огидно запльована, а деякі плювки були навіть із кров'ю. Райнгольд почав розглядати весь цей погром навколо себе. Його власний рот був неушкоджений, отже, це Труда понапльовувала, а він розбив їй писок. Це його так розвеселило й збадьорило, що він аж розреготався. Він підібрав з підлоги скалку дзеркала й поглянув на себе. Ну ти, Райнгольде, і втяв, я й не думав, що ти на таке здатний! Райнгольдхен, Райнгольдхен! Він був страшенно втішений. Навіть поплескав себе по щоці.

А потім задумався: а що, коли її хтось інший випхав, до прикладу Франц? Події вечора і ночі йому ще не зовсім прояснилися. З почуттям недовіри Райнгольд покликав господиню, цю стару звідницю, і взявся її обережно розпитувати: «У мене був сьогодні добрячий рейвах, еге ж?» А вона одразу все й виклала: так, мовляв, їй і треба, тій Труді, таке ледащо, що не приведи господь, навіть нижню спідницю не хотіла собі прасувати. Що? Вона носить нижні спідниці, такого вже несила терпіти! Райнгольд аж засяяв від щастя. Отже, це він сам її спровадив. І нараз він пригадав усе, що трапилося вчора ввечері й уночі. Ну й ну, добре діло вигоріло, спадок одержав, ще й цього товстого Франца Біберкопфа підставили, треба сподіватися, що машина його переїхала насмерть, а тут я ще й Труду потурив. Ого, скільки всього на рахунку!

То що ж тепер робитимемо? Спершу слід причепуритись на вечір. Хай тільки хтось що скаже проти шнапсу. Я його раніше і в рот не брав, бо дурний був, що тут ще скажеш! Ось яку він силу дає, стільки всього з ним можна встигнути зробити!

Щойно взявся переодягатись, як прийшов хлопець від Пумса, говорить пошепки, на вухо, переступає з ноги на ногу. Райнгольд має негайно зайти в шинок навпроти. Та збігла ще добра година, перш ніж Райнгольд нарешті вибрався з дому. У нас сьогодні в програмі дівки, а Пумс хай собі сам пумсає. У шинку навпроти всі аж трусяться зі страху, Райнгольд підсунув їм добру свиню з тим Біберкопфом. А що, як той живий, Господи, та він же всіх нас здасть! А якщо мертвий — то й поготів, тоді ми добряче влипли. Вони обережно порозпитували в будинку, де він жив. Що ж тепер буде?

А Райнгольд почувається цілком вдоволеним, аж світиться щастям. Все йому байдуже. Це його найщасливіший день відтоді, як себе пам'ятає. У нього є шнапс, і він може взяти собі яку завгодно дівку й послати її під три чорти, коли та набридне. І так — скільки завгодно разів. Він знову позбуватиметься їх, як це чудово! Він зразу хотів було пройтися по шинках, але Пумсова братва не відпускала його доти, доки він не пообіцяв, що два-три дні перечекає у Пумса у Вайсензее. Вони ж мають з’ясувати, що там сталося з Францом і чим це для них пахне. Ну, то хай буде так, Райнгольд погодився.

Та тої ж таки ночі про все забув і загуляв. Але нічого з ним не трапилось. А решта поховалися в будинку у Вайсензее й були ні живі ні мертві від страху. Наступного дня вони потай заїхали за ним, щоб забрати його до себе, але Райнгольд про це й чути не хотів, йому треба було терміново до якоїсь Карли, з якою він щойно вчора познайомився.

Виявилося, що Райнгольд мав рацію. Про Франца Біберкопфа не було ні слуху ні духу. Був на світі чоловік — і нема, як корова язиком злизала. Ну то й слава Богу! І всі знову повилазили на світ божий та розійшлися по. хатах.

А Карла вже у Райнгольда вдома, сидить собі й курить, білявка із солом'яними косами, вона прихопила із собою три пляшки шнапсу. Він собі цмулить потроху, а та жлуктить так, що годі спинити. А він собі думає: пий, пий, голубонько, свого часу я також добряче нап'юсь, і тоді буде тобі «адью!»

Очевидно, серед читачів є й такі, які вболівають за Циллі. Що ж буде з бідною дівчиною, коли Франц не повернеться, коли він уже не живий чи просто його нема? О, така не пропаде, можете не хвилюватися, про неї немає чого переживати, вона як та кішка, що завжди приземляється на лапи. У Циллі, наприклад, грошей залишалося ще днів на два, та у вівторок на вулиці вона зіткнулася з Райнгольдом, так, так, саме з Райнгольдом, який зібрався на гульки, виряджений у сорочку з натурального шовку, — найпоказніший джиґун центрального Берліна. Циллі була приголомшена й ніяк не могла в собі розібратися: чи то вона знову в нього закохалася, чи хоче звести з ним давні порахунки.

Вона, майже за Шіллером[136], ховає кинджал у своєму вбранні. Щоправда, це лише кухонний ніж, але все одно — за всі його підлі вчинки вона хотіла б штрикнути його тим ножем куди прийдеться! Постояла вона з ним біля дверей під'їзду, а він усе туркоче до неї, дві червоні троянди, холодний поцілунок. А вона тим часом думає: патякай собі хоч до ранку, а потім я тебе таки штрикну ножем. Але куди? Вона зовсім збентежилася. Хіба ж можна псувати таку гарну річ? Чоловік у такому файному костюмі, та й до лиця він йому нівроку. Вона дріботить з ним по вулиці й каже, що це, напевне, він зманив від неї Франца. Чого б це? Та Франц не повернувся додому, до сьогодні його нема, і що з ним могло трапитися? А тут ще й Труда пішла від Райнгольда. Отже, все ясно як божий день, і хай він нічого не каже, зрозуміло, що Франц злигався з Трудою, яку йому підсунув Райнгольд, а це вже вершина нахабства.

Райнгольд дивується, як то вона все так швидко зметикувала. А що ж тут дивного, вона заходила до нього, а господиня розказала їй про сварку з Трудою. Ах ти ж покидьку, лається Циллі, під'юджуючи саму себе, щоб мати відвагу штрикнути його кухонним ножем, уже нову завів, по тобі ж видно!

Але й Райнгольду навіть з десяти метрів видно, що вона, по-перше, не має грошей; по-друге, зла на Франца; по-третє, досі кохає його, красунчика Райнгольда. Ще б пак, у такому костюмі перед ним жодна не встоїть, особливо коли це повторно, так би мовити, реприза. І тут, відповідно до першого пункту, він видає їй десять марок, відповідно до другого пункту лає Франца Біберкопфа. І де той лазить, хотів би він знати? [Докори сумління? Які ще докори сумління, Орест і Клітемнестра[137], та Райнгольд таких імен навіть ніколи й не чув, він просто щиро бажає, щоб Франц виявився трупом і щоб його ніколи не знайшли.] Але й Циллі не знає, куди подівся Франц, а це свідчить про те, аргументує про себе схвильований Райнгольд, що тому хана. Тож щодо третього пункту, тобто кохання та його рецидиву, Райнгольд приязно каже: «Зараз у мене зайнято, але в травні ти можеш повернутися». «Та ти геть з глузду з'їхав», — лається вона, а сама рада-радісінька, боїться повірити власним вухам. Райнгольд з усмішечкою відказує: «А навіть якщо й так?» Потім прощається і йде собі далі. Райнгольде, о, Райнгольде, ти мій кавалер, Райнгольда, так, Райнгольда люблю я дотепер.

А той перед кожною кнайпою дякує Богу, що є на світі така річ, як шнапс. Що б я став робити, якби в Німеччині закрили всі кнайпи або запровадили сухий закон? Тоді мусив би вчасно зробити вдома запас. Ось зараз і купимо. Який я меткий хлопець, думає Райнгольд, стоячи в магазині й вибираючи різні сорти шнапсу. Тепер він знає, що у нього є не тільки великий мозок і що, коли в цьому буде потреба, то включиться і середній.

Тож ніч проти понеділка минула для Райногольда, принаймні поки що, без наслідків. І якщо хтось ще хоче знати, чи існує на світі справедливість, тому доведеться задовольнитися відповіддю: поки що немає, принаймні до цієї п'ятниці не було.

Ніч із неділі на понеділок, 9 квітня

Велике приватне авто, в яке поклали Франца Біберкопфа, — він зараз без свідомости, одержав укол камфори й морфію — мчить уже дві години. Аж ось Маґдебурґ. Його вивантажили біля якоїсь церкви, двоє чоловіків підняли на ноги всю лікарню. Франца прооперували ще вночі. Праву руку відпиляли аж до плечевого суглоба, скалки від плечевих кісток видалили; забої грудної клітини та правого стегна виявилися, наскільки можна було судити, незначними. Щоправда, не виключалася можливість внутрішніх пошкоджень, наприклад, можливо, невеликого розриву печінки, але серйозного занепокоєння його стан загалом не викликав. Слід було зачекати. Чи багато крови він втратив? Де ви його знайшли? На N-ському шосе, там був і його мотоцикл. Напевне, на нього наїхали ззаду. А тієї машини не бачили? Ні, коли ми натрапили на нього, він уже лежав на дорозі, незадовго до цього ми попрощалися з ним в Z, він поїхав ліворуч. Так, то паскудне місце, там завжди страшна темінь. Саме там воно й трапилося. Панове ще затримаються тут? Та, пробудемо кілька днів; це мій шваґер, його дружина приїде навздогін сьогодні або завтра. Ми зупинилися навпроти, якщо раптом будемо вам потрібні. Перед дверима операційної один із двох панів ще раз звертається до лікарів: справа, звісно, кепська, але нам би не хотілося, щоб принаймні через вас ця історія набула розголосу. Почекаємо, поки він отямиться, і спитаємо, що він сам про все це думає. Він не любитель процесів. Свого часу він і сам був одного збив, нерви! Як вам буде завгодно. Нехай спершу одужує.

Об одинадцятій годині — перев'язка. Сьогодні ранок понеділка, винні в цій біді, зокрема і Райнгольд, веселі й п’яні в дупу, щось голосно варнякали, гуляючи у Вайсензее; тим часом Франц уже зовсім прийшов до тями, лежить у чистому ліжку, у гарній палаті, груди в нього так туго перебинтовані, що аж страшно, він запитує у сестри-жалібниці, де це він опинився. Вона розповідає те, що чула від сестри з нічної зміни та втямила з розмов. Франц при свідомості. Він усе розуміє, намагається намацати своє праве плече. Сестра кладе руку назад: треба тихенько лежати. Він пригадав, як лежав у грязюці посеред дороги, як з рукава текла кров, він це відчував. Потім поряд з'явились якісь люди, і тут з ним ніби щось сталося. Що ж цієї миті сталося з Францом? Він для себе прийняв рішення. Від залізних ударів Райнгольда по руці у дворі на площі Бюло Франца трясло, і земля тряслася під ним, Франц нічого не міг збагнути.

Коли потім він їхав у машині, земля досі тремтіла, хоча Франц і намагався не зважати на це.

А коли, через п'ять хвилин, він лежав у грязюці, в ньому щось ворухнулося. Щось обірвалося, зламалося й зазвучало… Франц ніби скам'янів, він збагнув, що потрапив під машину, але залишився спокійним і холоднокровним. Франц усвідомлює, що йому вже настав гаплик, але він дає вказівки. Може, мені й кінець, хай йому біс, але ні, це ще не кінець. Ану, вперед! Підтяжками йому перетягнули поранену руку. Хотіли відвезти його в лікарню у Панко[138]. Але він пильнує за кожним рухом, як мисливський пес: ні, не в лікарню, і називає адресу. Яку адресу? Ельзассерштрасе, Герберт Вішо, колега з давніх часів, ще до Теґеля! Вмить згадав цю адресу. Щось ворухнулося в ньому, коли він лежав у грязюці, щось прорвалося, пробилося, щось зазвучало в ньому. За мить його ніби перемкнуло, він уже знав, що робити.

Вони не повинні мене знайти. Так буде надійніше, Герберт там живе і досі й зараз має бути вдома. Люди, які підібрали Франца, бігають по шинку на Ельзассерштрасе й шукають Герберта Вішо. Аж ось підвівся стрункий молодик, який сидів поряд з гарною чорнявкою, в чому річ, там, у машині, він біжить разом з ними до авта, дівчина за ним, а за ними слідом — півшинку. Франц знає, хто зараз прийде. Він керує часом.

Франц і Герберт упізнали один одного, Франц прошептав йому з десяток слів, народ на вулиці розступився. Франца занесли до кнайпи, потім у задню кімнату й поклали там на ліжко, послали за лікарем; Єва, гарна чорнявка, збігала за грішми. Франца перевдягнули. Не минуло й години, як його вже везли приватною машиною з Берліна до Маґдебурґа.

Опівдні Герберт прийшов до лікарні, йому дозволили навідати Франца. Герберт сказав, що мусить їхати, але нехай Франц не переживає, він за тиждень повернеться й забере його звідси, на цей час Єва залишиться в Маґдебурзі.

Франц лежить незворушно. Він опанував себе. Не згадувати нічого того, що з ним трапилося! І тільки коли о другій після обходу йому повідомили, що до нього прийшла якась пані й до палати ввійшла Єва з букетом тюльпанів, він уже не мав сили стримуватися, він плакав і схлипував, а Єва мусила витирати йому обличчя рушником. Франц облизував губи, мружився, скреготнув зубами. Його нижня губа затремтіла, він знову почав плакати, так що навіть почула сестра й постукала у двері, вона сказала Єві, що на сьогодні вже досить і їй краще піти, побачення надто виснажує хворого.

Наступного дня він зовсім спокійний, усміхається Єві у відповідь. Через два тижні його забрали з лікарні. Він знову в Берліні. Знову дихає берлінським повітрям. Коли Франц знову побачив будинки на Ельзассерштрасе, відчув клубок у горлі, але не заплакав. Він пригадав останню неділю й післяобіддя з Циллі, згадав, як бамкали дзвони, так дзвони; тут я вдома, тут на мене чекає справа, тут ще мені треба дещо зробити. Тепер Франц Біберкопф твердо в цьому переконаний, він не ворушиться, його на ношах виносять з машини.

Я маю багато чого зробити, тепер усе буде по-інакшому, і я не відступлюся — не бути мені Францом Біберкопфом. Його переносять у дім, в помешкання його друга Герберта Вішо, який називає себе комісіонером. Франц відчуває в собі ту саму несхитну впевненість, яка раптом з'явилася в нього після падіння з машини.

Гуртовий скотний ринок, майданчик для пригону худоби: свиней — 11543, великої рогатої худоби — 2016, телят — 920, баранів — 14450. Удар — хрясь! — і ось вони вже лежать.

Свині, бики, телята — їх заб'ють. Немає причини цим перейматися. А де ж ми? Де ми?

Єва сидить біля Францового ліжка, Вішо раз у раз підходить до нього: як це сталося? Франц відмовчується. Він збудував навколо себе залізну камеру й нікого не пускає досередини.

Єва, Герберт та їхній друг Еміль сидять за столом. Відтоді як Франца переїхала машина і його привезли до них, вони так і не зрозуміли, що ж сталося. Адже не просто так його збила машина, тут щось не те, що він робив о десятій вечора в північній частині міста, не газетами ж торгував, коли на вулиці ні душі? Герберт стоїть на своєму: Франц, очевидно, хотів провернути якесь діло, але щось не склалося, а тепер йому соромно зізнатися, що з його газетками справа не пішла, а там ще й інші, мабуть, вплутані, і він не хоче їх зрадити. Єва також так думає, звичайно, він хотів провернути якесь діло, але як таке могло трапитися, адже тепер він назавжди залишиться калікою. З часом про все дізнаємось.

Аж тут усе й виплило, коли Франц дав Єві свою останню адресу й попросив забрати в господині його кошик, але не казати, де він зараз. За кошиком пішли Герберт і Еміль, та господиня спершу не хотіла його віддавати, але коли одержала п'ять марок, то зразу віддала, а потім стала нарікати, мовляв, ледь не щодня приходять тут до неї та все про Франца розпитують. А хто такі? Та хто — Пумс, Райнгольд та інші такі самі. Ага, то це Пумс! Тепер усе стало ясно. Банда Пумса. Єва як почула, аж сама не своя стала, та й Герберт розлютився: знову взявся за старе, але чому з Пумсом? А потім, коли все пішло шкереберть, то й ми йому любі стали. Та що з нього візьмеш, тепер він каліка, вважай, напівтруп, а то би він з ним інакше побалакав.

Єва наполягла на тому, що буде присутня, коли Герберт Вішо нарешті серйозно поговорить з Францом, Еміль також був там, що не кажи, а вся ця історія обійшлася їм у добру тисячу марок.

«Ну, Франце, — почав Герберт, — тепер ти вже трохи оклигав. Можеш уже сам вставати, а що далі? Що тепер робитимеш? Ти вже думав про це?» Франц повертає до нього неголене обличчя: «Дай мені на ноги стати». — «Та ми не підганяємо, не думай. У мене для тебе завжди двері відчинені. Але чому ти до нас не приходив? Ти ж уже більше року, як з Теґеля вийшов». — «Та ні, менше». — «Ну, нехай пів року. Ти що, не хтів з нами знатися?»

Будинки, дахи, що сповзають, двір такий темний і глибокий, неначе грім той клич звучить, ю-ві-ва-ле-ра-ле-ра, ось так усе й почалося.

Франц перевернувся на спину, втупився поглядом у стелю. «Та я ж газетами торгував. Нащо я був вам потрібен?»

Тут утрутився Еміль, закричав на нього: «Не торгував ти газетами, нічого брехати!» Єва заспокоює Еміля; Франц помічає: щось тут не так, вони щось знають, але що? «Я справді торгував газетами, спитай у Мека». А Вішо на це: «Знаю я, що твій Мек скаже. Ти торгуєш газетами, а люди Пумса торгують фруктами, так, трішки. А можуть і камбалою торгувати. Ти ж і сам це знаєш». — «Нічого такого не знаю. Я газетами торгував. Заробляв гроші. От спитай у Циллі, вона весь час зі мною була, бачила, що я роблю». — «І скільки ж ти заробляв? Дві марки за день чи, може, три?» — «Часом і більше. Послухай, Герберте, мені вистачало».

Ті троє не знають, що й гадати. Єва підсіла до Франца: «Слухай, Франце, скажи, ти ж знав Пумса?» — «Так». Франц уже не хоче нічого приховувати, хай собі випитують, він усе пам'ятає, головне, що живий лишився. Єва гладить його по руці: «Ну то розкажи, що там було з тим Пумсом?» Аж тут поперед неї вихопився Герберт: «Ну давай уже, розповідай! Я і так знаю, що там було з Пумсом і де ви були тої ночі. А ти думав, не знаю? Ти з ними разом на діло ходив. Це, звичайно, мене не обходить. Твоя справа. І з такими ти злигався, з такими ти знаєшся? З тим старим мерзотником, а до нас і не заглянеш». Тут Еміль крикнув: «Диви який! Ми для нього хороші стали, коли…» Герберт подав йому знак, і той замовк. Франц знову розплакався. Не так сильно, як у лікарні, та все одно не міг зупинитися. Схлипує, ридає і крутить головою. Йому врізали по голові, його зацідили в груди, а потім на ходу викинули з машини, просто під колеса. Інша автівка його переїхала. Тепер він каліка. Обоє чоловіків вийшли з кімнати. А Франц і далі схлипує. Єва все витирає йому обличчя рушником. Нарешті Франц затих, лежить, заплющив очі. Вона спостерігає за ним, подумала, що заснув. Аж тут він знову розплющив очі й каже: «Скажи Герберту й Емілю, нехай зайдуть до кімнати».

Ті ввіходять, понуривши голови. А Франц їх питає: «Що ви знаєте про Пумса? Ви знаєте щось про нього?» Ті перезирнулися, нічого не можуть второпати. Єва поплескала його по руці: «Послухай, Франце, та ти ж і сам його знаєш». — «Я хочу знати, що вам про нього відомо». Еміль: «Відомо, що він закінчений шахрай і що він відсидів п'ять років у Зонненбурзі[139], хоча заробив на п'ятнадцять, а то й пожиттєво. Знаємо його фруктові візочки». Франц: «Так він зовсім не торгує фруктами?» — «Та ні, він радше м'ясоїд, та ще й який!» Герберт: «Але, Франце, послухай, ти ж не з неба впав, ти й сам міг здогадатися, хіба по ньому не видно?» Франц: «Я й справді думав, що він торгує фруктами». — «А чого ж ти пішов з ним у неділю?» — «Та ж за фруктами для ринку». Франц лежить зовсім спокійно. Герберт схилився над ним, зазирає йому в обличчя. «І ти в це повірив?»

Франц знову плаче, тепер зовсім тихо, зі стуленим ротом. Він спускався по сходах, якийсь чоловік вишукував у записнику різні адреси, потім він пішов на квартиру до Пумса, а жінка Пумса мала передати записку для Циллі. «Звичайно, я спершу повірив. Уже потім здогадався, що мене на шухері поставили, а потім…»

Трійця перезирнулася. В таке годі повірити, але Франц каже правду! Єва торкнулася його руки: «А що ж було далі?» Франц вирішив нічого не приховувати — тепер усе скажу, хай усі знають — і каже: «Але я цього не хотів, а потім вони викинули мене з машини, бо за нами гналася інша машина».

І замовк, більше не промовив ні слова, мене переїхала машина, я міг би й загинути, вони хотіли мене вбити. Він уже не схлипує, опанував себе, стис зуби, лежить випроставшись.

Тепер вони знають. Нарешті він усе сказав. Чистісіньку правду. Всі троє одразу це зрозуміли. Ось той жнець, що зветься Смерть. Від Бога має сили вщерть.

Герберт іще запитав: «Скажи мені ще таке, Франце, і ми зараз же вийдемо. Ти до нас не приходив, бо хотів газетами торгувати?»

Але Францові більше несила говорити, він тільки подумав: «Так, хотів бути порядним. Я був порядним до останнього. Ви не маєте ображатися, що я до вас не заходив. Ви залишилися моїми друзями, нікого з вас я не зрадив». Він мовчки лежить, троє виходять з кімнати.

Франц знову випив своє снодійне, а ті сиділи в кнайпі й довго не могли слова сказати. Навіть не дивилися одне на одного. Єва все тремтить. Вона колись уподобала Франца, ще коли він з Ідою жив, але він Іди не кинув, хоча та вже волочилася за бреславцем. Зараз їй добре зі своїм Гербертом, він для неї все зробить, чого лиш вона побажає, але до Франца вона й досі відчуває прихильність.

Вішо для початку замовив кожному по склянці грогу, усі троє вмить вицмулили все до дна, тож він замовив ще й по другій. Усі мовчать. У Єви крижані руки й ноги, на мить холодний дрож пронизав її від потилиці аж до стегон, вона зіщулилася, закинула ногу на ногу. Еміль обхопив голову руками, жує губами, прицмокнув язиком, ковтнув слину, потім сплюнув просто на долівку. Герберт Вішо, молодий, статечний, сидить на стільці, ніби у сідлі, викапаний лейтенант перед своєю ротою, обличчя незворушне. Ось так сидять собі, ніби вони й не в шинку, ніби вони не у своєму тілі, ніби Єва — то не Єва, Вішо — не Вішо, а Еміль — не Еміль. Так ніби довкола них упали стіни, увірвалася холодна пітьма й огорнула їх. Думками вони все ще біля ліжка Франца. І дрож пробігає від них до ліжка Франца. Ось той жнець, що зветься Смерть, від Бога має сили вщерть. Нині він ніж свій нагострить — стинатиме краще колосся.

Герберт обернувся до інших за столом, говорить хрипким голосом: «Хто ж це зробив?» Еміль: «Ти про що?» Герберт: «Хто викинув його з машини?» Єва: «Герберте, пообіцяй, що коли ти до нього дістанешся…» — «Про це не хвилюйся. І як таких земля носить? Що ж це діється!» Еміль: «Ти тільки подумай, Герберте, тільки уяви собі!»

Краще не думати й не говорити про це. У Єви тремтять коліна, вона благає: «Герберте, зроби щось! І ти, Емілю!» Геть із цієї задухи! Ось той жнець, що зветься Смерть… Герберт підсумовує: «А що робити, коли до пуття не знаєш, що й до чого? Спершу треба у всьому розібратися. У крайньому разі, засиплемо всю Пумсову банду». Єва: «Але ж тоді й Франц погорить?» — «Кажу ж, у крайньому разі. Франц був там п'ятим колесом до воза, його використали всліпу, будь-який суд цьому повірить. І це можна легко довести: вони ж його з машини викинули. Якби він був з ними заодно, вони б цього не зробили». Він здригнувся, от сучі виродки. Подумати тільки. Єва: «Мені він, можливо, й скаже, хто це був».

Але Франц лежить, ніби якийсь бовван, слова з нього не витягнеш. Спокійно-спокійнісінько. Руки нема, нова вже не виросте. Вони викинули мене з авта, але голова ще тримається на в'язах, треба рухатися вперед, треба якось це перебути, вибратися з цієї халепи, зіп'ятися на ноги.

Цими теплими весняними днями він раптом дуже швидко ожив. Вставати йому ще не дозволяли, але він усе одно вже підводиться — і нічого. Герберт і Еміль завжди при грошах, завжди можуть дістати все, що йому потрібно і що радить лікар. А Франц хоче швидше одужати, тож він п'є і їсть все, що йому дають, і не цікавиться, звідкіля у них гроші.

Часом вони балакають між собою про те, про се, але про Пумса при Францові не мовлять і слова. Часто згадують Теґель та Іду. Про неї говорять шанобливо і з жалем, мовляв, така вже доля їй судилася, а ще ж зовсім молоденька була. Та якось Єва сказала, що Іда все одно погано скінчила б. Між ними все так само, як було і до Тегеля, ніби звідтоді нічого й не трапилося — не сповзали дахи, Франц не співав у чужому дворі й не присягався, що не бути йому Францом Біберкопфом, якщо він не стане порядним, а з минулим покінчено раз і назавжди.

Франц спокійно лежить або сидить з ними. До них навідуються давні знайомі, приходять зі своїми дівчатами та дружинами. Дражливих тем не заторкують, балакають собі з ним про всяку всячину, ніби нічого й не сталося, — ну, випустили його з Теґеля, а тут із ним нещасний випадок трапився. А про сам випадок нічого не питають. Знають, що, напевне, на роботі трапилося, що ж, таке буває. Влізеш у якусь халепу, тут тебе вже й почастували свинцем, та й ногу зламати можна Все одно краще так жити, ніж у Зонненбурзькій тюрмі помиї ложкою черпати або померти від сухот. Авжеж!

А тим часом уже і в Пумса рознюхали, де Франц. Адже хтось приходив за Францовим кошиком. Про це вони швидко дізналися, та й у кого він, також знають. Вішо ще ні слухом ні духом, а ті вже вивідали, що Франц у нього, нічого дивного, це ж його давній друг, а Франц, виявляється, вижив, лише руку втратив після тієї історії, а так більше нічого, йому ще добряче пощастило, тепер він уже на ногах і, хтозна, одного чудового дня може їх усіх здати. Вони ледь не накинулися на Райнгольда, бо той був настільки дурний, що привів до них у банду такого типа, як Франц Біберкопф. Але Райнгольда краще не зачіпати, так було й раніше, а тепер і поготів, навіть старий Пумс пасує перед ним. Він тільки на когось гляне, то вже й страху нажене, обличчя жовте, а ще ті жахливі зморшки на чолі. Видно, що він хворий, навряд чи й до п'ятдесяти дотягне, але саме такі ось здихлі — найнебезпечніші. Такий може, посміхаючись, засунути руку до кишені, витягти пістолета й пальнути в тебе без жодних роздумів.

Але вся ця справа з Францом і те, що він вижив, виглядає зовсім кепсько. А Райнгольд лише головою хитає й каже: «Нема чого дурно хвилюватися! Він нізащо не піде на нас доносити. Йому що, мало позбутися одної руки? Навряд чи він захоче ще й голову втратити».

І справді, їм не було чого боятися Франца. Якось Єва з Емілем ще раз спробували розпитати його, хто ж то був і як усе сталося, довго вмовляли, казали, щоб він не боявся того чоловіка, що його не кинуть напризволяще, що у Берліні знайдуться люди, які можуть стати на його захист. Але Франц уперто мовчав і лише махав рукою, мовляв, дайте мені спокій. Потім блід, починав важко дихати, а то й знову міг розплакатися: ні, говорити про це не має жодного сенсу, ну навіщо, рука в мене вже не відросте, якби я міг, то поїхав би геть з Берліна, але що робити каліці? Єва: «Та що ти, Франце, ніякий ти не каліка, проте не можна ж їм цього подарувати після того, що вони з тобою зробили. Взяти й викинути людину з машини!» — «Але ж від того рука все одно не відросте». — «Ну, то хай тобі заплатять». — «Як це?»

Тут утрутився Еміль: «Отже, так, або ми проломимо голову тому, хто це зробив, або його банда — адже не сам він працює — має виплатити тобі відшкодування. Ми з ними домовимося. Тут має або Пумс з бандою мають відповідати, або нехай вони виженуть геть того, хто це зробив, а тоді подивимося, куди він приткнеться і чи його хто не здасть. За руку вони таки мусять заплатити. Тим паче за праву. Тепер нехай виплачують тобі за це пенсію». Франц похитав головою. «Та чого ти головою хитаєш? Ми провалимо череп тому, хто це зробив, це ж злочин, і якщо ми не можемо на них заявити, тоді маємо самі з ними розібратися». Єва: «Послухай, Емілю, але ж Франц не був членом банди. Ти ж чув, він не хотів мати з ними справи, ось тому вони це й зробили». — «Те, що Франц не хотів, — його повне право, він не мусить того робити. Відколи це дозволяється примушувати до такого? Ми ж не якісь дикуни. Ото хай собі йдуть до індіанців».

Франц далі хитає головою: «Все, що ви на мене витратили, я віддав вам до останнього шеляга». — «Та не про це ж мова! Ти нам нічого не винен. Цю справу ми маємо вирішити по справедливості, ось що! Таке не можна залишати безкарним».

І Єва рішуче додала: «Ні, Франце, ми цього так не залишимо, вони тобі нерви геть попсували, ось чому ти не можеш з нами погодиться. Але на нас ти можеш покластися, нам Пумс нервів не зіпсує. Послухай краще, що Герберт каже, він обіцяє влаштувати їм таке побоїще, якого в Берліні ще не бувало». Еміль киває: «Це точно».

Франц Біберкопф дивиться поперед себе й думає: «Їхня балаканина мене не обходить. І хай би що вони робили, це також мене не обходить. Рука у мене хоч так, хоч сяк не виросте, і все було правильно, ту розбиту руку треба було відтяти, тут уже нічого не вдієш. Але й без руки — це ще не кінець світу».

І почав згадувати, як то все було: Райнгольд його зненавидів, бо він не забрав у нього тієї дівки, ось чому він викинув його з машини, а потім, у лікарні в Маґдебурзі, йому відтяли руку. Хотів бути порядним — то будь ласка, ось чим усе закінчилося. Франц лежить у ліжку, стиснув свій єдиний кулак зверху на ковдрі: ось як воно було, саме так. Що ж, побачимо, що з того вийде. Побачимо.

Франц так і не сказав, хто саме викинув його з машини під колеса. Друзі його не діймали. Вирішили, що якось принагідно він усе одно їм скаже.

Франц не в нокауті, в нокаут його просто так не послати

Банда Пумса, що купалася в грошах, зникла з Берліна. Двоє подалися в Оранієнбурґ[140], до себе на село, а Плумс поїхав на води в Альтгайде[141], полікувати астму і свій організм «свіжим мастилом змастити». Райнгольд потроху пиячив, щодня причащався кількома чарчинами шнапсу, ввійшов у смак, втягнувся, треба мати з життя деякі радощі, яким же він був телепнем, що так довго спиртного в рот не брав, усе каву та лимонад потягував — не життя, а животіння. Райнгольд устиг відкласти кілька тисяч, про те нікому не було відомо. Тепер він збирався пустити їх у хід, але ще не знав, як саме. На село, як інші, він не поїде. Райнгольд підчепив одну пишну пані, яка, очевидно, знала й кращі дні, для неї він винайняв розкішне помешкання на Нюрнберґерштрасе, там він також зможе пожити, коли йому заманеться покорчити з себе пана або доведеться перечекати лихі часи. Ось так чудово він влаштувався: має королівські хороми і, звичайно, залишив за собою стару буду з черговою дівкою, він і далі міняє їх що кілька тижнів, ніяк не позбудеться кепської звички.

Якось наприкінці травня кілька хлопців з Пумсової банди зустрілися в Берліні, завели мову й про Франца Біберкопфа. Через нього, як вони чули, ледь усю банду не накрили. Герберт Вішо налаштовує проти нас народ, мовляв, ми такі-сякі, а Біберкопф з нами взагалі не бажав мати жодних справ, буцімто ми його силою змусили до того, а потім ще й з машини викинули. А ми на це сказали, що він нас хотів виказати, а про те, щоб його хтось силував брати участь в тому ділі, про це не могло бути й мови, його ніхто б і пальцем не зачепив, але потім у нас не було іншого виходу. Отак сиділи й головами хитали, ніхто не хотів, щоб їхня банда накрилася. Опинитися самому на вулиці — в тому мало радости, особливо не пожируєш. Тож вони й надумали: слід виявити добру волю, зібрати для Франца грошей, адже він, зрештою, повівся порядно, тож треба подбати про його оздоровлення, а також відшкодувати витрати на лікування у шпиталі. Скупитися не випадає.

Але Райнгольд уперся. Цього типа треба порішити і квит. Інші, власне, не проти, але ніхто не хотів за таке братися, та хай собі живе, бідака, кому він заважає з однією рукою? А зв'яжешся з ним, то хто його зна, як усе повернеться, адже він щасливчик. Одне слово, скинулися всі гуртом, зібрали кілька сотень, лише Райнгольд нічого не дав, а ще треба, щоб хтось зголосився піти до Біберкопфа, але так, аби Герберта Вішо не було вдома.

Якось сидить собі Франц, читає «Морґенпост»[142], така собі дешева газетка, а потім взявся за «Ґрюне пост»[143], ця вже краще, вона йому найбільше до вподоби, бо там ніякої тобі політики. Він проглядає випуск за 27 листопада, о, 27 листопада — то давно діло було, ще до Різдва, тоді в нього полячка Ліна жила, цікаво, що вона зараз поробляє? У газеті писали про вінчання нового шваґра екс-кайзера, принцесі — 61 рік, а пацану — 27[144], то їй обійдеться в купу грошей, адже принцом він все одно не стане. Куленепробивні броньовані жилети для поліціянтів — що це за казки?

Раптом він почув, як Єва почала з кимось сваритися, з ким це вона свариться? О, та цей голос я знаю! Франц відчиняє двері з газетою в руці. А там Шрайбер, той, що був тоді з Пумсом.

Та що тут трапилося? Єва гукає до нього в кімнату: «Він прийшов, бо знає, що Герберта нема вдома». — «Чого тобі треба, Шрайбере, чого тобі від мене треба?» — «Та я ось кажу Єві, а вона не пускає. Ти що тут, під арештом?» — «Та ні!» Єва: «Та ви просто боїтесь, що він вас здасть! Франце, не впускай його». Франц: «То чого тобі треба, Шрайбере? Єво, хай він зайде, і ти також заходь».

Вони сідають у Францовій кімнаті. «Ґрюне Пост» лежить на столі, вінчається новий шваґер екс-кайзера, двоє чоловіків тримають йому ззаду над його головою корону. Полювання на левів, полювання на зайців, шануймо правду! «Чого це ви хочете дати мені грошей? Я ж вам ні в чому не допомагав». — «Та що ти кажеш, ти ж на атасі стояв». — «Ні, Шрайбере, на атасі я не стояв, я нічого не знав про ваші справи й навіть гадки не мав, навіщо ви мене біля воріт поставили». Який я радий, що відкараскався від вас і мені вже не треба стояти у темному дворі, я і сам заплатив би за те, щоб більше там не опинятися. «Та дурниці все це. А боятися вам мене нічого, я ще нікого в житті не заклав». Єва пригрозила Шрайберу кулаком: хай знає, що й інші за ним стежать. Як це ти наважився сюди припертися? Був би тут Герберт, то одержав би ти на горіхи!

Аж тут відбувається щось лячне. Єва побачила, як Шребер засунув руку до кишені. Він хотів дістати гроші й спокусити Франца асигнаціями. А Єва подумала, що тут щось нечисто. Вона вирішила, що він хоче дістати револьвер і прикінчити Франца, щоб той не розбовкав про них. Єва тут же підхопилася зі стільця і як заверещить, сама біла як крейда, обличчя спотворила гримаса страху, перечепилася, знову схопилася. Франц і собі зірвався на ноги, за ним Шрайбер, що сталося, що з нею таке, хай йому біс! Єва рвонула навколо столу до Франца, Боже, що його робити, він зараз стрельне, це смерть, кінець, усьому кінець, ах ти ж убивця, бодай земля під тобою запалася, не хочу помирати, не хочу зі світом прощатися, щоб усьому кінець!

Вона на мить завмерла, знову кинулась уперед, впала, підбігла до Франца, геть сполотніла, тремтить усім тілом, кричить: «Ховайся за шафу, це вбивця, рятуйте, рятуйте!» Вона репетує, вирячивши очі, що від жаху стали завбільшки з блюдця: «Рятуйте!»

В обох чоловіків аж кров у жилах похолола. Франц не розуміє, в чому річ, бачить тільки якийсь рух, що ж буде тепер? Аж тут він збагнув: Шрайбер сягнув правою рукою в кишеню. Францом аж захитало. Те саме відчуття, як і тоді, коли він стояв на атасі, все починається знову. Але він цього не хоче, чуєте, він не хоче, щоб його викидали з машини під колеса. Франц аж застогнав. Відсунув Єву вбік, ступнув уперед. Газета впала на підлогу, молодий болгарин вінчається з якоюсь принцесою. Зараз побачимо, спершу треба стільця вхопити. Він голосно стогне. Не відриває погляду від Шрайбера й не бачить, де той стілець, аж ось він спіткнувся об нього. Треба добратися до стільця й кинутись на нього. Треба добратися — аж ось він у авті, що мчить до Маґдебурґа, ті двоє біжать до лікарні, Єва все кричить, та що там, порятуємося, вперед, небезпека висить в повітрі, прорвемося. Він нахиляється за стільцем. Аж тут нажаханий Шрайбер притьмом вискочив за двері: подуріли вони всі тут, чи що?! На коридорі відчиняються кілька дверей.

У шинку внизу також почули крики й біганину. Двоє чоловіків одразу схопилися й кинулися нагору. На сходах вони зіткнулися з Шрайбером, що біг як очманілий. Але той не розгубився, замахав руками й заволав: «Лікаря! Швидше лікаря! Серцевий напад». І тільки його й бачили. Спритний, сучий син.

Нагорі Франц зомлів і лежить біля поваленого стільця. Єва зіщулилася й сидить навпочіпки між вікном і шафою, сидить і верещить, ніби мару яку побачила. Чоловіки обережно переносять Франца на ліжко. А хазяйці такі Євині напади вже відомі. Бризнула на неї холодною водою. Аж тут Єва зашепотіла: «Булочку хочеться». Чоловіки засміялися: «Диви на неї, булочки їй захотілося!» Хазяйка підняла Єву за плечі, посадила на стілець і говорить: «Вона завжди це каже, коли з нею таке трапляється. Але це не серцевий напад. Просто нерви, та наморочилася з тим хворим. Не втримала його, ось він і впав. І навіщо він тільки підводиться? Лежав би собі спокійно, а йому, бачте, піднятися кортить, от вона й хвилюється». — «А якийсь чоловік про серцевий напад кричав». — «Який чоловік?» — «Та той, з яким ми зіткнулися на сходах». «Певне, якийсь йолоп. Я знаю свою Єву вже п'ять років. Точнісінько як її мама. Як почне кричати, то тільки водою й можна зупинити».

Коли увечері Герберт повернувся додому, то дав Єві про всяк випадок револьвер: нема чого чекати, поки інший першим вистрілить, тоді вже запізно буде. А він сам одразу ж вирушив на пошуки Шрайбера, але про нього ні слуху ні духу. Всі Пумсові люди влаштували собі відпустку, ніхто не хотів устрявати в цю справу. За Шрайбером, звичайно, вже й слід прохолов. Привласнив гроші, зібрані для Франца, а сам подався до себе додому в Оранієнбурґ. Ще й устиг набрехати Райнгольду, що, мовляв, Біберкопф гроші не взяв, але він поговорив з Євою і віддав гроші їй, а вона вже все влаштує. От і добре.

Хай там як, а в Берліні вже червень. Погода стояла тепла й дощова. Тим часом у світі відбувалося чимало подій. Зазнав аварії дирижабль «Італія» з генералом Нобіле[145] на облавку і передає радіограми про своє місцеперебування — на північному сході від Шпіцберґена, а дістатися туди нелегко. Зате літак мав більше щастя, він здійснив безпосадковий переліт із Сан-Франциско до Австралії за 77 годин і благополучно приземлився. Що іще? Іспанський король свариться зі своїм диктатором Примо[146], що ж, сподіваємось, що якось-то вони порозуміються. Приємно й зворушливо, кохання з першого погляду, баденсько-шведські заручини: принцеса з батьківщини сірників спалахнула пристрастю до принца Баденського. Якщо згадати, як далеко Баден від Швеції, то просто дивом дивуєшся, як воно на такій відстані — пах! — і спалахує кохання. Жінки, від них я завжди просто млію, таке вразливе місце є в мені, цілую першу й вже про другу мрію, й на третю погляд кидаю в вогні. Жінки, від них я завжди просто млію, що ж тут поробиш, годі це змінить. Й коли від них я серцем збанкрутію, то напишу «До мене не дзвонить!»[147]

А Чарлз Амберґ[148] і собі: «Повіку вирву я із ока й тебе заколю ненароком, а потім ще візьму помаду, й червоним розмалюю ззаду, ну, а коли ти й далі — злюка, остання є у мене штука: замовлю я собі яєчню, і хоч воно не дуже ґречно, тебе шпинатом обкидаю, бо щиро я тебе кохаю! Ду-ду-ру! ду-ду-ру-ду! Тебе шпинатом обкидаю, бо щиро я тебе кохаю!»[149]

Отже, погода залишається теплою й дощовою, ополудні до 22 градусів за Цельсієм. За такої погоди незабаром у Берліні перед судом присяжних постане такий собі Рутовскі за вбивство своєї нареченої. Аж тут постає питання: чи не є вбита Ельза Арндт зниклою дружиною одного гімназіального вчителя? Адже той листовно висловив таку можливість, ба навіть сподівання, що вбита Ельза Арндт є його дружиною. Якщо це підтвердиться, тоді він хотів би виступити перед судом з деякими важливими заявами. У повітрі щось таке витає, у повітрі щось таке витає, витає у повітрі, витає у повітрі. У повітрі витає щось таке ідіотичне, витає у повітрі щось гіпнотичне, у повітрі витає, у повітрі витає, і щось воно ніяк не зникає.

А наступного понеділка відбудеться відкриття лінії міської залізниці. У зв'язку з чим директор управління залізниць вкотре наголошує на тому, що на залізниці слід бути дуже пильним, увага, обережно, двері зачиняються, не сідати у вагон під час руху, залишайтеся на пероні, за порушення правил стягується штраф.

О, дух слабкий, злети у вись[150], на ноги міцно ти зіпнись

Іноді втратити свідомість — то наче померти при живому тілі. Франц Біберкопф знепритомнів, тим часом його перенесли в ліжко, тепер він знову лежить, лежить собі, теплі дні збігають, аж якось він зрозумів: та я помираю, ще трохи так полежу — і вріжу дуба. Гей, Франце, якщо ти зараз же не розворушишся, якщо не опануєш себе і не зберешся на силі, якщо не візьмеш до рук батога чи шаблюки й не почнеш вимахувати навсібіч, якщо не кинешся бігти куди очі світять, слухай, Франце, Францику, Біберкопчику, старий шкарбунчику, тоді тобі буде капець! Тоді залишиться лише трунаря викликати, щоб мірку з тебе зняв.

Стогне Франц: не хочу, не хочу і не буду помирати. Обдивляється кімнату, в якій лежить, годинник на стіні «цок-цок», я ще тут, я не здався, щось таке до мене підбирається, Шрайбер мене ледь не застрелив, але дзуськи, не бути цьому. Франц підняв свою єдину руку, яка в нього залишилася: дзуськи, не бути цьому!

Справжнісінький страх жене його! Він не може більше лежати, він має встати з ліжка, йому треба на вулицю. Герберт Вішо з чорнявкою Євою поїхали в Цоппот[151]. У неї там є платоспроможний покровитель, уже добре відстояний, біржовий маклер, з якого вона тягне грошики. Герберт Вішо поїхав інкогніто, Єва працює вправно, вони бачаться щодня, разом гуляють, але порізно сплять. Чудової літньої днини крокує Франц Біберкопф по вулиці, він знову сам-один, самотній Франц Біберкопф, хоча й хитається, але не спиняється. Ця кобра-змія плазує, ледь суне, поранена. Це все ще та сама кобра, хоч і з темними колами під очима, великий звір схуд, живіт запався.

Та дещо для цього хлопа, який волочиться зараз вулицею, дещо для цього хлопа, який втікає від смерти, таки стало зрозумілішим, ніж раніше. Життя таки чомусь його навчило. Тепер він глибоко вдихає повітря, принюхується до вулиць, хоче знати, чи вони ще належать йому, чи вони приймуть його. Ловить витрішки біля рекламної тумби, можна подумати, вгледів щось сенсаційне. Так, хлопче, тепер ти більше не крокуєш сягнистим кроком, тепер повзеш, чіпляєшся за все, що трапиться, чіпляєшся зубами, єдиною своєю рукою — тільки б утриматися, тільки б не впасти.

Пекельна то штука — життя, еге ж? Ти вже відчув це, коли тебе хотіли викинути з шинку з твоєю пов'язкою, коли той довготелесий поліз з тобою у бійку, хоча ти нічого йому не завинив. А ти гадав, що світ заспокоївся, що скрізь запанував порядок, а насправді щось у цьому світі негаразд: пам'ятаєш, як грізно стояли вони перед тобою — то була мить прозріння.

А тепер ходи сюди, ну ходи, я щось тобі покажу. Велика блудниця, Вавилонська блудниця, що сидить над водою. Ти бачиш ту жінку, що сидить на червоній звірині. Жінка переповнена іменами богозневаженими, яка мала сім голів та десять рогів. Вона була вбрана в порфиру та кармазин, і приоздоблена золотом і коштовним камінням та перлами і мала в руці своїй золоту чашу. А на чолі її було написане ім'я, таємниця: великий Вавилон — мати розпусти й гидоти землі. Жінка пила кров усіх святих. Жінка п'яна від крови святих[152].

А Франц Біберкопф плуганиться вулицями; йде собі та йде, він не здається, нічого іншого не бажає, як тільки набратися сил, зміцнити м'язи. Надворі тепле літо, Франц водить козу по шинках. Ховається від спеки. У шинку до нього сунуться два великі кухлі з пивом. Ось перший кухоль і каже:

— Моє пиво щойно з погреба, зроблене з хмелю та солоду, прохолодне. Чи смакує воно тобі?

Франц відповідає:

— Приємно гіркувате, добре пиво, прохолодне.

— Отож-бо. Я освіжу тебе, а потім на серці потепліє, зайві думки з голови вивітряться.

— Зайві думки?

— Так, більшість думок — зайві. Хіба ні?

— Ще б пак! Твоя правда!

Перед Францом стоїть сіро-жовтава скляночка із шнапсом.

— А ти звідкіля взялася?

— Мене з пшениці вигнали, хлопче!

— Ну ти й клятий, аж у горлі дере! В тебе що, кігті є?

— Авжеж, того мене й звуть шнапсом. Ти що, давно не пив такого?

— Ой давно, шнапсику, я ж був напівживий, ледь на той світ не вирушив без зворотного квитка.

— Воно і видно.

— Та що тобі там видно! Ось зараз перехилю тебе — і по всьому. Ану ходи сюди! Який же ти добрячий, хлопче, просто вогонь.

Шнапс тече горлом: ну й вогонь! Дим від того вогню шугнув Францу в голову, в горлі пересохло, треба випити ще кухоль пива.

— Де тут другий, з одним я вже поговорив, а що скажеш ти?

— Спершу, товстуне, покуштуй, а потім побалакаємо.

— Гаразд.

Відсьорбнув, аж тут кухоль каже:

— Послухай, випий-но ще дві гальби пива, та один кюммель, та склянку грогу, тоді й розбухнеш, як намочений горох. —

— Правду кажеш? —

— Щиру правду, ти знову роздобрієш! Поглянь лиш на себе, на кого ти став схожий. Хіба ж можна в такому вигляді поміж люди йти? Ану, давай, відсьорбни ще.

І Франц узявся за третього кухля:

— Та сьорбаю, сьорбаю. Тільки станьте у чергу, не порушуйте порядку.

Тоді питається в четвертого:

— Ну, що скажеш, любий друже?

А той лише щось муркоче вдоволено. Франц вихилив і його: вірю, вірю, вірю всьому, що ти кажеш, мій любий. Ти мій вірний дружок, підем разом на лужок.

Третє завоювання Берліна

Так Франц Біберкопф утретє з'явився в Берліні. Першого разу дахи сповзали, євреї прийшли і його врятували. Другого разу його надурив Людерс, і він запив. А третього разу відтяли йому руку, та він сміливо рушив містом. Відважний чолов'яга, хоробрости у нього на двох чи й на трьох вистачить.

Герберт і Єва залишили йому нічогеньку суму в господаря кнайпи. Та Франц узяв лише якийсь дріб'язок, не хотів нічого брати з тих грошей, я мушу сам заробляти. Він іде до соціальної каси й просить оформити йому допомогу. «Спершу ми маємо навести довідки». — «А мені що робити тим часом?» — «Зайдіть за кілька днів». — «За кілька днів можна з голоду вмерти». — «Так швидко в Берліні з голоду не вмирають, ніколи про таке не чули. До того ж ми грошей не видаємо, тільки талони, а ще оплачуємо квартиру, якщо правильно адресу вказано».

Вийшов Франц на вулицю і лише тоді спохопився: вони сказали, що наводитимуть довідки, так вони, чого доброго, і моєю рукою зацікавляться — що та як трапилося, та хто платив за лікування, та де я лежав. Авжеж, зацікавляться. А ще запитають про те, з чого я жив останні два місяці. Е, ні!

Він крокує далі та все думає: що ж його робити? З ким би порадитися, як мені тепер вчинити, а за ті гроші я все одно жити не хочу.

І ось два дні нишпорить Франц між Алексом та Розенталерплац у пошуках Мека, ось із ким він міг би побалакати; й на другий день увечері таки надибав його на Розенталерплац. Подивилися вони один на одного. Франц хоче потиснути йому руку — як тоді, коли вони стрілися після тої пригоди з Людерсом, така радість була, — а тепер Мек якось неохоче простягає йому руку, але на потиск не відповідає. Франц хоче ще раз потиснути йому руку своєю лівою, та малий Мек скривив таку серйозну фізію; що це з ним трапилося, я його чимось образив, чи що? Вони йдуть уздовж Мюнцштрасе, знову назад до Розенталерштрасе, а Франц усе чекає, чи запитає Мек про його руку. Але той і не думає питати, а все кудись убік позирає. Може, я виглядаю занадто брудним для нього? Тут Франц вирішив трохи розважити Мека й запитує його про Циллі, мовляв, як там вона поживає.

Ну, в неї все гаразд, а що з нею могло трапитися, і Мек довго й детально розповідає про Циллі. Франц усе намагається посміхатися. А той так і не питає про руку, аж тут Франца нарешті сяйнуло, і він питає: «Ти, певно, ще досі ходиш у ту кнайпу на Пренцлауерштрасе?» На що Мек знехотя: «Та часом буває».

Тут Франц усе збагнув, стишив крок і трохи відстав від Мека: Пумс наплів йому щось про мене або Райнгольд з Шрайбером, тож він і вважає мене грабіжником. У такому разі я мав би йому все розказати, ні, не розкажу, довго чекатиме. Франц набрався духу й зупинився навпроти Мека: «Ну що ж, Ґотлібе, тоді тут попрощаємося, мені час додому, каліці треба рано лягати».

Тут Мек уперше за весь вечір подивився йому в очі, витяг з рота люльку, хоче щось запитати, та Франц лишень відмахнувся, мовляв, то все пусте, потис йому руку та й пішов. А Мек чухає потилицю й думає, треба ж було його розпитати, злиться сам на себе.

А Франц Біберкопф крокує через Розенталерплац, посміхається й каже сам до себе: «До чого всі ці балачки, я мушу якось хліб заробляти, Мек мені нічого не винен, я сам маю гроші заробляти».

Бачили б ви того Франца Біберкопфа, як він кинувся полювати за заробком. У його погляді з'явилося щось нове, несамовите. Єва й Герберт пропонували йому залишитися в тій кімнаті, де він жив, але Франц хотів мати власну буду, а то він так ніколи й не вичухається. Аж тут дійшло до того неприємного моменту, коли Франц знайшов собі кімнатчину, а хазяйка поклала йому на стіл бланк реєстрації. Тож сів собі наш Франц і знову задумався: напишу, що звати мене Біберкопф, а вони тут-таки перевірять у своїй картотеці й зателефонують до управління поліції, а звідти прийдуть і скажуть: «Ану, ходімо з нами. А чого це ви не показувалися? А що це у вас трапилося з рукою? В якій лікарні ви лежали? Хто платив?» І кінці з кінцями не сходитимуться. Франц люто грюкнув по столу: до біса ту соціальну допомогу! Не хочу нічого цього, не личить таке вільній людині; та й взявся писати, а сам усе думає й злиться, написав у формулярі своє ім'я — Франц, а в нього знову перед очима поліцейський відділок, соціальна каса на Ґрунерштрасе і авто, з якого його викинули. Крізь куртку він намацує свою куксу, про руку точно спитають, ну то хай питають, грець із ним, напишу все, як воно насправді було.

Й він став виводити на папері жирні літери; боягузом я ніколи не був, і моє ім'я ніхто в мене не відбере, ось так мене звати, таким я народився й таким залишуся: Франц Біберкопф. Одна товста літера за іншою, Теґельська в'язниця, алея, чорні дерева, в'язні сидять собі, щось клеять, займаються теслярством, ремонтують. Ще раз умочив перо в каламар і поставив крапку. Не боюся я ні поліцаїв, ні агентів з жетонами. Я або вільна людина, або взагалі не людина. Ось той жнець, що зветься Смерть.

Реєстраційний формуляр Франц віддає господині, так, цю справу зробили, готово. Готово. А тепер підтягнемо штани, напружимо ноги — й уперед, на Берлін.

Одяг робить людину[153], і все постає в новому світлі

На Бруннерштрасе, там, де прокладають тунель для підземки, в шахту провалився кінь. Навколо вже з півгодини товчеться юрба, прибула пожежна машина з командою. Пожежники підсунули попід черево тварини спеціальний пас. Кінь стоїть просто на водогінних та газових трубах, хтозна, може він ногу зламав, увесь тремтить і час від часу перелякано ірже; згори видно лише, як стирчить його голова. Коня лебідкою тягнуть догори, а той нестямно хвицає ногами.

Франц Біберкопф і Мек також там. Франц зіскочив у шахту до пожежників, підштовхує коня. Мек та інші витріщилися, ото дивовижа, як це Франц так спритно орудує однією рукою? Плескають по крупу змилену тварину, їй нічого не сталося. «Франце, ну ти даєш, і звідки в тебе стільки сили в одній руці?» — «Маю добрі м'язи, як захочу, ще й не таке можу». Йдуть разом по Брунненштрасе, оце відтоді вони вперше зустрілися. Мек перший підійшов до нього. «От так, Ґотлібе, то все від доброї їжі та питва. А знаєш, чим я теперечки займаюся?» Зараз я його добре розіграю, нехай більше не заговорює до мене цей Мек. Теж мені друг називається! «Так ось, слухай, у мене гарна робота. Я стою біля цирку на ярмарковій площі, що на Ельбінгштрасе, й закликаю людей на карусель: «Гоп, гоп, гоп, конику, галоп!», «Пані й панове, одне коло всього 50 пфеніґів», а трохи далі, на Ромінтенерштрасе, є атракціон «Найсильніший чоловік з однією рукою», тобто я, але це тільки з учорашнього дня, можеш там зі мною побоксувати». — «Що це за бокс з однією рукою?» — «А от приходь — і побачиш. Брак руки я компенсую рухливістю ніг». Франц сміється з нього, а Мек лише дивується.

Вони йдуть своїм давнім маршрутом до Алекса по Ґіпсштрасе, Франц підводить його до старої танцзали: «Бачиш, тут усе відремонтували. Тепер я тут частенько буваю — потанцюю, в барі посиджу». Мек не знає, що й сказати: «Та що ж це таке з тобою, скажи-но, будь ласка». — «А що, взявся за старе, як то раніше було. А чом би й ні? Ти хіба маєш щось проти? Давай зайдемо, подивишся, як я з однією рукою танцюю». — «Та ні, вже краще ходімо до Мюнцгофа». — «Також годиться. Але в такому вигляді нас туди не пустять, зайди краще в четвер або суботу. Чи ти думаєш, що я євнухом став через те, що мені руку відстрелили?» — «А хто відстрелив?» — «Та втрапив у стрілянину з поліцаями. Власне, все сталося через дрібницю, це було ось там, на Бюлоплац. В одному дворі кілька хлопів хотіли щось поцупити, загалом нормальні хлопці, але за душею ні гроша, та й звідки б вони мали? Так ось, іду собі вулицею, глянув, що там вони цуплять, і бачу на розі двох підозрілих типів у капелюхах із китичками, які ховалися в затінку. Що тут казати — ясно, що то поліцаї. Я тоді у двір, шепочу тому хлопцю, що на атасі стояв, мовляв, так і так, а ті й не збираються змиватись, кажуть, що через двох лягавих не будуть усе кидати. Оце-то хлопці! Кажуть, що спершу товар треба забрати. Аж тут і поліцаї наскочили й уже нишпорять по двору. Може, хтось із сусідів щось запримітив, хтозна… А товар — самі хутра, панночок зігрівати. Ми засіли на складі, поліцаї хочуть зайти досередини, але двері відчинити їм ніяк не вдається. Хлопці, звичайно, вже через задні двері гайнули. Аж тут поліцаї привели слюсаря, той почав ламати замок, ну я й пальнув крізь замкову шпару. Що скажеш на це, Меку?» — «А де це було?» В того аж у роті пересохло. «Та тут, у Берліні, ось за рогом, на Кайзералее». — «Та що ти таке кажеш?» — «Я холостими стріляв. А ті справжніми, всі двері побили на решето. Але мене вони так і не схопили. Поки ламали ті двері, за нами вже й слід захолов. От тільки рука… Сам бачиш». Мек пробелькотів: «Що-о-о?» Франц великодушно подав йому руку: «Ну, то до побачення, Меку! Як щось буде потрібно, звертайся, я живу… а втім, адресу я тобі потім повідомлю. Щасти!»

Та й звернув на Вайнмайстерштрасе. А Мек стояв цілком приголомшений: або він мене розігрує, або… треба буде Пумса розпитати. Я від його хлопців чув зовсім іншу історію.

А Франц побрів вулицями назад до Алекса. Як виглядав щит Ахілла, з якою зброєю й обладунками вирушав він у бій, я точно описати не зможу, лише неясно пригадую, що він мав якісь поножі та поручі.

Зате я можу розповісти, як виглядає Франц, який хоче вступити у свій новий бій. Отже, Франц Біберкопф вбраний у свої старі речі, які він до того ж замастив багнюкою, коли допомагав витягати з шахти коня: потріпана куртка, благенькі бавовняні коричневі штани, на голові — кашкет з погнутим якорем.

Зайшов до Мюнцгофа, вихилив кухоль пива, хвилин за десять підчепив ще доволі нічогеньку панночку, яку покинув її кавалер, і ось уже він гуляє з нею по Вайнмайстерштрасе та Розенталерштрасе, бо всередині було надто парко, а надворі гарна погода, хоч і дощик.

А у Франца аж серце стискається: куди не поглянь, скрізь хитрощі й обман. Став іншою людиною й на світ іншими очима дивиться. Вони з дівчиною аж заходяться від сміху, роздивляючись все довкола! Уже шоста, навіть звернуло на сьому, накрапає дощ, на щастя, дівуля має парасольку.

Диви, кнайпа, вони зазирають досередини.

«Он господар відпускає пиво. Але дивися, як він недоливає. Ти бачила, Еммі, бачила? Сама піна». — «Що ж тут такого?» — «Кажу ж тобі: сама піна. Обман! Обман! Але він правий. Я радий з того». — «Та ти ж сам казав, що він шахрай». — «Та він молодець, не пропаде!»

Крамниця іграшок.

«Хай йому біс, Еммі, ось дивлюся на весь цей мотлох, тут уже не скажеш: «Я радий з того». Весь цей непотріб, ці фарбовані яєчка я в дитинстві мусив клеїти разом з мамою. Навіть не хочу тобі казати, що за це платили». — «Ось бачиш!» — «От наволоч! Так би й розбив вітрину! Такий непотріб! Яка лише підлість — так визискувати бідних людей».

Жіночі пальта. Франц хотів пройти повз, та цього разу Еммі сама його зупинила. «Якщо хочеш, то тепер я можу тобі багато чого розказати. «Пошив дамських пальт. Для гарних паній». Як ти думаєш, скільки за це платять?» — «Та ходімо вже, не знаю і знати не бажаю. Сама винна, якщо за таку платню працюєш». — «Зачекай, а що б ти робив на моєму місці?» — «Та я був би віслюком, якби погодився на ту роботу за якихось кілька пфеніґів. Сказав би, що сам хочу носити таке пальто з шовковою підбійкою». — «Чи ти ба який!» — «Та я б уже подбав, щоб мати таке пальто. Бо інакше я віслюк, і тоді господар правий, що платить мені 80 пфеніґів». — «Та, годі тобі дурниці молоти!» — «А чого це? Бо я в брудних штанях? Знаєш, Еммі, то через коня, який упав у шахту метро. Ні, я за 80 пфеніґів ні за що не погодився б, за тисячу марок — то ще можна». — «Де ж ти їх візьмеш?»

Еммі допитливо дивиться на нього. «Та я їх не маю, я просто кажу, але такі гроші я ще одержу, а не якісь жалюгідні мідяки». Вона горнеться до нього, дивується, їй добре.

Американська прасувальня, відчинене навстіж вікно, дві прасувальні дошки в клубах пари, в глибині сидять і курять чоловіки не надто американського вигляду, спереду молодий, чорнявий кравець із закасаними рукавами. Франц зазирнув досередини. Він аж скрикнув на радощах: «Еммі, моя маленька, як чудово, що я тебе сьогодні зустрів, просто чудово!» Вона ще не розуміє, куди він хилить, але їй дуже приємно; побачив би її зараз той хлопець, що її кинув, напевне, добряче б розізлився. «Еммі, любонько, ану поглянь на цей заклад!» — «Одним прасуванням він тут багато не заробить». — «Хто?» — «Та той чорнявий». — «Ні, той не заробить, зате інші зароблять». — «Які це? Оті? Звідки ти взяв? Я їх не знаю». — «Та я їх також уперше бачу, але таких людей знаю. Поглянь на господаря, тут він прасує, а в задній кімнаті робиться щось геть інше». — «Кубло розпусти?» — «Може й так, але ти тільки подивися на них, то ж усе шпана сидить. Думаєш, чиї то костюми тут висять? От був би я поліцаєм з жетоном і просто зайшов би сюди щось поспитати, то вони б уже всі як миші порозбігалися». — «Та ти що?» — «Це ж усе крадений товар! Американська прасувальня, авжеж! Спритні хлопці! Тільки подивися, скільки диму напустили. Живуть і у вус не дують».

Франц і Еммі пішли собі далі. «Ось так, Еммі, треба робити, як ті. Ото справжнє життя! Тільки не гарувати. Про це можеш забути. Від роботи матимеш самі мозолі на руках, а грошей катма. Хіба ще одну дірку в голові заробити можна. Кажу тобі, від самої роботи ще ніхто не розбагатів. Багатіють лише через обман. Сама бачиш».

«А чим же ти займаєшся?» Вона сповнилася надії. «Та ходімо, Еммі, якось тобі розкажу». І ось вони знову в товкотнечі Розенталерштрасе, пройшлися по Софієнштрасе, вийшли на Мюнцштрасе. Франц крокує швидко, немов під звуки сурм, що виграють марш. У чистім полі бій гримів, ми билися затято, ре-те-те-те, ре-те-те-те, дісталось ціле місто нам та ще й грошей багато, ре-те-те-те, ре-те-те-те, те-те!

Вони удвох сміються, так, дівку підчепив що треба. Вона зветься просто Еммі, але вже спізнала, що таке соціальна каса й розлучення. Вони обоє почуваються пречудово. Еммі питає: «А де це твоя друга рука?» — «Та лежить удома в моєї нареченої, не хотіла мене пускати, то я їй руку залишив у заставу». — «Сподіваюся, та рука така сама кумедна, як і ти сам». — «Ще б пак! А ти хіба не чула, що я зі своєю рукою нову кнайпу відкрив, рука стоїть на столі й цілий день торочить: «Хто не працює, той не їсть. Хто не працює, той голодує». Вхід — десять пфеніґів, а роботяги валом валять і тішаться з того». Еммі сміється, повисає на його руці, Франц теж сміється: «Та легше, легше, а то ти мені ще й другу руку висмикнеш».

Нова людина має й нові думки

Містом їздить дивний маленький візок: на ньому сидить паралітик, штовхає руками важіль і так котиться вперед. Візок, прикрашений купою пістрявих прапорців, їде вздовж Шенгаузераллее, зупиняється на кожному розі, довкола нього збираються люди, а помічник інваліда пропонує всім охочим придбати поштівки по десять пфеніґів за штуку з таким написом:

«Мандрівник по світу! Я, Йоганн Кірбах, народився 20 лютого 1874 року в Мюнхен-Ґладбасі, до світової війни був здоровий і працьовитий, моїй трудовій діяльності перешкодив правосторонній параліч. Але з часом я настільки одужав, що зміг знову ходити і працювати. Мою родину було врятовано від скрути й злигоднів. У листопаді 1924 року все населення Райнської области раділо звільненню державної залізниці від ненависної бельгійської окупації. Багато німецьких братів на радощах впали у запій, що й стало причиною мого лиха. Того вечора я повертався додому, й за 300 метрів від моєї квартири мене збила машина з компанією, що поверталася з шинка. Падіння було таким невдалим, що я на все життя став калікою й більше ніколи не зможу ходити. У мене немає жодної пенсії чи іншої допомоги. Йоганн Кірбах».

Цієї погожої днини Франц Біберкопф тирлується у кнайпі, до всього прислуховується й приглядається, сподіваючись на якусь нагоду, вигідну й надійну, аж тут один безвусий хлопчина каже, що бачив той візок із паралітиком біля вокзалу на Данціґерштрасе. Тут він став голосно розказувати про те, який той паралітик бідолашний і що сталося з його батьком, якому прострелили груди й тепер він так важко дихає, а лікарі сказали, що в того дихавиця на нервовому ґрунті, зменшили йому пенсію, ще й пригрозили, що не плататимуть жодної.

Ці балачки чує інший молодик у великому жокейському картузі, він сидить на тій самій лаві, але пива перед ним немає. У нього квадратна нижня щелепа, як у боксера. Він каже: «Тьху! Подумаєш — каліка! Такому й гроша давати не варто». — «Та що ти таке кажеш! Спершу женуть тебе на війну, а потім — ні гроша!» — «Звісно, саме так і має бути. Якщо ти деінде встругнеш дурницю, тобі також ніхто не заплатить. Коли якийсь пацан причепиться до трамвая, а потім зірветься й зламає собі ногу, йому також ні пфеніґа не дадуть. Та й чого б це, раз він сам такий телепень». — «Та послухай, коли була війна, ти ще в пелюшках лежав». — «До чого тут це? В Німеччині вся біда в тому, що тут платять пенсії. Тисячі людей нічогісінько не роблять, а їм за це ще й гроші дають».

Тут до розмови долучилися ще й інші: «Гей, Віллі, ну та загнув. А сам же де працюєш?» — «Ніде. Я також сиджу без робота. І якщо вони мені й надалі плататимуть, так нічого й не робитиму. Це ж просто ідіотизм, що вони мені платять». Ті сміються: «Ну та й базікало!»

Франц Біберкопф також тут, сидить за столом. Молодик у жокейському картузі зухвало засунув руки в кишені, виклично лупить очі на нього та на його порожній рукав. Якась дівка тулиться до Франца: «У тебе ж також тільки одна рука. То яку тобі пенсію платять?» — «А кого це цікавить?» Дівка киває на хлопця, що сидить навпроти: «Ось той цікавиться». — «Нічого подібного, мене це зовсім не обходить. Я тільки кажу: якщо хтось був таким телепнем, що поперся на війну, то… Ну, та менше з тим». А дівка до Франца: «Диви, злякався». — «Де там злякався. Чого йому мене лякатися? Я ж те саме кажу, нічого іншого. Знаєш, де тепер моя рука, та, яку відрізали? Я її заспиртував, і тепер вона у мене вдома у слоїку стоїть на комоді й цілий день примовляє: «Привіт, Франце. Ну ти ж і телепень!»

Ги-ги-ги! Ну дає! Ото вже встругнув! Старший чолов'яга дістав з кишені кілька здоровенних бутербродів, загорнутих у газетний папір, розрізає їх складаним ножиком, доправляє по шматку до рота: «Ось я на війні не був, мене весь час протримали в Сибіру. Ну, а тепер я вдома, у своїй буді, й заробив собі костогриз. А коли й справді прийдуть до влади оті й заберуть підсобні гроші, що мені робити? Здуріти можна!»

А молодий хлопець: «А звідки в тебе ревматизм? Торгував на вулиці, еге ж? Як маєш хворі кості, нічого на вулиці торгувати». — «То що, мені сутенером стати?» Молодик гепнув кулаком по столу, так що аж пакет з бутербродами підскочив. «Звісно! Все правильно. І нема чого тут сміятися. От взяти мою братову, жили вони пристойним життям, були не гірші за інших, повірте, вони соромились, але одержували ті кілька брудних пфеніґів, що їх як підсобні виплачують. Брат оббігав усе місто, роботу шукав, а жінка не знала, як із тими пфеніґами кінці з кінцями звести, а ще ж двоє пуцьвірінків удома. Так що сама вона працювати не могла. І от якось запізналася вона з одним, а згодом з іще одним. Аж тут мій брат нарешті таки помітив. Покликав мене й сказав, я маю бути при тому, як він говоритиме з жінкою. Але не на ту нарвався. Вона йому такий спектакль влаштувала! І він підібгав хвоста, як мокрий пудель. Моєму братові з його жалюгідними пфеніґами вона дала доброї прочуханки. Він лише очима кліпав, цей голова родини. Каже йому: «Ти мені й на очі на потрапляй!» — «І що, таки вигнала?» — «Та він би й радий вернутися. А вона — ні, каже, з таким телепнем не хоче мати жодної справи; уяви собі, хлоп ходить за підсобними, а тут розкриває рота, коли хтось грошей заробив».

За столом усі з цим загалом погодилися. Франц Біберкопф сидить поряд з молодиком, якого всі кличуть Віллі, почаркувався з ним та й каже: «А знаєте, ви лише на десять-дванадцять років молодші за нас, але на сто років попереду. От, хлопці, коли мені було двадцять, я й рота розтулити боявся, хай йому біс! Як то кажуть пруссаки: руки по швах». — «І ми так само робимо, тільки не свої штани обмацуємо». Регіт.

Зала переповнена; кельнер відчиняє двері, задня кімнатка ще вільна. Туди, під газовий ріжок, перейшла з-за столу вся компанія. В кімнатці жарко, повно мух, на підлозі лежить сінник, його підняли, поклали на підвіконня провітрити. Балачка йде далі. А Віллі стоїть на своєму.

Тут отой парубійко, який зовсім був знітився, помітив на руці у Віллі годинника, дивується: «Золотий? Дешево купив?» — «Три марки». — «Та то, певно, крадений». — «А мені яке діло? Хочеш також такого?» — «Нє, дякую. Шоб мене зловили і потім випитували: звідки у вас цей годинник?» Віллі засміявся, позираючи на інших: «Шо, боїшся краденого?» — «Гей, та припини!» Віллі кладе руку на стіл: «Він щось має проти мого годинника? Годинник як годинник, іде добре, ще й золотий». — «І це — за три марки?» — «Ну тоді я тобі по-іншому поясню. Ану, дай мені свого кухля. А тепер скажи, що це таке?» — «Ну, кухоль». — «Правильно, кухоль для пива». — «Та хіба я заперечую?» — «А оце?» — «Годинник, що ж іще. Годі вже дурня клеїти». — «Так, це годинник. Не чоботи й не канарка, але коли тобі закортить, можеш сказати, що то чоботи, це вже як тобі захочеться, залежить тільки від тебе». — «Не розумію. До чого ти ведеш?» Але Віллі знає, до чого він веде. Прибрав зі стола руку, притягнув до себе одну з дівок і каже: «Ану, пройдися». — «Що? Чого це раптом?» — «Ну, просто візьми і пройдися попри стіну». Вона не хоче. Інші гукають до неї: «Та пройдися, чого викаблучуєшся?»

Тоді вона підводиться й, не зводячи з Віллі очей, іде вздовж стіни. «Вйо, стара кобилко! Вперед!» — кричить Віллі. А та показує йому язика й крокує, погойдуючи стегнами. Народ сміється. «А тепер іди назад. Отже, шо вона зараз робила?» — «Показувала язика». — «А ще шо?» — «Та пройшлася». — «Гаразд, пройшлася». Тут встрягла й сама дівка: «А от і ні. То був танець». А старший чолов'яга на це: «Ніякий то не танець. Відколи крутити задом означає танцювати?» А дівка: «Коли ти своїм крутитимеш, то ні». Двоє вигукують: «Та пройшлася вона». Віллі переможно посміхається і слухає, що хто каже, а потім і собі: «Ну от, а я кажу, що вона крокувала». Молодик подратовано: «І що ж з цього виходить?» — «Та нічого не виходить. Ти ж чув: проходжалася, танцювала, крокувала — як кому. То ти й досі не второпав? Спробую тобі розжувати. Допіру був кухоль з пивом, але ти можеш сказати, що там помиї, і хай там як, але пити його все одно будуть. А коли вона крокує, то крокує, або походжає, або танцює; а що то було, ти й сам бачив. На власні очі. Було те, що ти бачив. І коли хтось відбере в іншого годинника, то це не обов'язково крадіжка. Бачу, тепер ти почав розуміти. Просто хтось забрав того годинника — чи з кишені, чи з вітрини, чи з магазину, але чи була це крадіжка? Хто зможе це довести?» Віллі відкинувся на стільці й знову засунув руки до кишень: «Я, наприклад, не зможу». — «А як же ти це назвеш?» — «Ти ж чув, я кажу: «Хтось забрав», годинник змінив свого власника». Німа сцена. Віллі задер своє боксерське підборіддя і більше не каже ні слова. Інші задумалися. І тут чимось лячним війнуло над столом.

Аж тут Віллі зі своїм різким голосом напустився на однорукого Франца. «То тобі довелося до пруссаків у військо йти, був на війні? Я називаю це позбавленням свободи. Але вони мають суди і поліцію, і раз вони їх мають, то й заткнули тобі писок, і тепер це називається не позбавлення свободи, як ти, телепню, міг би подумати, а обов'язок служби. А його слід виконувати так само, як і платити податки, навіть якщо ти й не знаєш, куди ті гроші йдуть».

Дівка пхинькає: «Та не розводь тут політики. Нема чого вечір псувати». Парубійко теж невдоволений, хоче завершити цю балачку: «Досить уже цих дурниць! Шкода час на таке витрачати, коли на вулиці така гарна погода». Віллі піддрочує його: «Ну, то йди на вулицю! Думаєш, що політика тільки в шинку, а я тобі тут байки розказую? Та мені не треба нічого розказувати. Ця політика сама на тебе плює, прямо тобі на голову, хоч би де ти був. І ти сам дозволяєш, щоб з тобою так поводилися». Тут хтось вигукує: «Та годі вже, заткни пельку!»

Заходять двоє нових відвідувачів. Дівчина грайливо посміхається, звивається вздовж стіни, крутить задом, заграє з Віллі. Той зривається на ноги й кидається з нею у зухвалий танок, вони цілуються, як вмурована у землю форма, спечена вогнем[154]. Та ніхто не звертає на них уваги. Однорукий Франц цмулить пиво вже з третього кухля, погладжуючи свій цурпалок. А той пече, пече, пече. Хай би йому трясця, тому Віллі, клятий хлоп, клятий хлоп. Тим часом стіл винесли на двір, сінник викинули за вікно, звідкілясь узявся якийсь тип з гармонією, сів собі на дзиґлику при дверях та як ушкварить! Ой, Йогане, мій Йогане, серце в тебе полум'яне!

Усі весело пританцьовують, поскидали піджаки, п'ють, базікають, обливаються потом. Коли інший вже не може, мій Йоганчик допоможе! Франц підвівся, розрахувався за пиво та й думає собі: «Не такий я вже молодий, щоб отак витанцьовувати, та й охоти не маю до цього, мені краще б до грошей добутися. А як їх заробляти — то мені байдуже». Насунув шапку на голову та й пішов.

У шинку на Розенталерштрасе сидять двоє, черпають ложками гороховий суп, один розгорнув перед собою «Берлінську газету», зазирає в неї й сміється: «Ось диви: Жахлива родинна трагедія у Західній Німеччині». — «То й що? Що тут такого смішного?» — «Та слухай далі. Батько втопив своїх трьох дітей. Трьох одразу. Серйозний чоловік». — «А де це?» — «Гамм, Вестфалія. Ото здійняв бучу! Напевне, вже зовсім до ручки дійшов. Такий не схибить. Ану, зачекай, подивимося, що ж він зі своєю жінкою втяв. Її він, напевне, також… Але ні, вона сама себе вже порішила ще до цього. Ну що сказати? Весела сімейка. Вчися жити, Максе. А ось лист його жінки: «Зрадник!» Заголовок зі знаком оклику, щоб до нього дійшло. «Оскільки мені більше несила терпіти таке життя, я вирішила втопитися в каналі. А тобі раджу взяти зашморг і повіситися. Юлія». Крапка. Він аж скорчився від сміху: «Ніякого порозуміння в сім'ї: вона — в канал, а він — у зашморг. Жінка каже: бери зашморг і вішайся, а він топить дітей. От чоловік, не слухає, що йому кажуть. Від такого шлюбу годі чогось доброго чекати».

Ті двоє відвідувачів — старші чоловіки, робітники з будівництва на Розенталерштрасе. Другий слухає те, що йому каже колега, й несхвально хитає головою. «Сумна історія, якби побачив таку в театрі чи вичитав у книжці, то, напевне, розплакався б». — «Ну, ти, може, й розплакався б. Але ж, Максе, сам подумай, за чим тут плакати?» — «Та припини вже, все-таки жінка, троє дітей…» — «А мені це здається кумедним, і той чоловік мені подобається, дітей можна було б і пожаліти, але щоб ось так, одним махом, перебити всю родину, на таке не кожен спроможний, а ще… — Тут він знову зайшовся сміхом. — Хоч убий мене, але ж це так кумедно, що вони до кінця не перестали сперечатися. Жінка каже йому, щоб узяв зашморг, а той каже: нічого подібного, Юліє, і топить дітей».

Його товариш нацупив окуляри в сталевій оправі й сам ще раз перечитав увесь допис. «Так чоловік живий. Його схопили. Ну, не хотілось би опинитися в його шкурі». — «Та як сказати. Ти ж нічого не знаєш про нього». — «Таки знаю». — «А я можу собі уявити. Сидить собі в камері, курить свій тютюн, якщо має, та й каже: «Та пішли ви всі…» — «Дуже багато ти знаєш! А сумління, хлопче? Та він ридма ридає там у камері або мовчить і слова не промовить. І заснути не може. Даремно ти так кажеш, гріх на душу береш»». — «Ні, я абсолютно з тобою не згодний. Він спить собі чудовим сном. Якщо він такий відчайдух, то й спить він добре, а їсть і п'є, може, навіть краще, ніж на волі. Ладен побитись об заклад». А другий дивиться серйозно на свого товариша: «Ну, тоді він останній сучий син. Якби такому голову відрубали, я б тільки зрадів». — «Тут ти маєш рацію. Думаю, він би й сам з тобою погодився». — «Та годі вже верзти дурниці. Замовлю-но я собі краще огірочків». — «Що не кажи, а газетка цікава. Отому шаленцю може й самому шкода, що таке встругнув, буває ж таке, що людина за щось візьметься, а подужати забракло сил». — «Я замовлю огірків та холодцю зі свинячої голови». — «Я також».

Нова людина потребує нової професії, а коли ні, то взагалі жодної

Якщо ви помітили першу дірку на лікті, знайте — настав час подбати про новий костюм. Не гайте часу — завітайте до нашої крамниці. У наших світлих просторих залах за широкими прилавками вам запропонують чоловічі костюми на будь-який смак.

«Нічого не вдієш, пані Ваґнер, що не кажіть, але чоловік лише з одною рукою, та ще й без правої, геть пропащий». — «Тут годі щось заперечити, все це дуже складно, пане Біберкопф. Але не треба через це надто побиватися й робити таке обличчя. Послухайте, та на вас дивитися страшно». — «А що мені робити з однією рукою?» — «Оформіть підсобні гроші або ж зробіть собі розкладку й торгуйте з неї». — «Яку ще розкладку?» — «Ну, можна газетами торгувати чи квітами, або підв'язками, краватками перед Тіцом чи деінде». — «Газетну розкладку?»  — «А ще можна фруктами чи фруктовими консервами торгувати». — «Я вже застарий для такого, то хтось молодший має таким займатися».

Уже раз спробував, більше на таке не погоджуся, годі з мене, не хочу, з цим покінчено назавжди.

«Та вам наречена[155] потрібна, пане Біберкопф, вона б завжди могла вас розрадити і підтримати, коли потрібно. Вона б і візочок з вами возила або на розкладці торгувала, якби вам треба було кудись відійти».

Шапку на голову — і гайда, все це дурниці, залишилося хіба катеринку взяти й ходити вулицями та ручку крутити. Де ж це Віллі?

«Привіт, Віллі!» Згодом Віллі й каже: «Ні, з однією рукою багато не зробиш. Але якщо головою пошурупати, то можна таки дещо зробити. От, приміром, якщо я тобі щодня деякі речі даватиму, на продаж або щоб з-під поли збути, а ти маєш добрих друзів, і язик за зубами тримати ви вмієте, то зможеш на цьому гарно заробляти».

Саме цього Франц і хотів. Це якраз для нього. Він хоче нарешті зіп'ятися, на ноги. Швидко грошей заробити, ось те, що треба. А працювати — дзуськи! Газети? Та хай вони вогнем горять. Аж зло бере, як побачить цих газетярів, цих телепнів з курячими мізками, часом він аж дивується, що є ж на світі такі йолопи, які надриваються з останніх сил, а інші поряд у власних автомобілях катаються. І я таким був. Було, було, хлопче. В'язниця в Теґелі. Алея, чорні стовбури дерев, гойдливі будинки, дахи сповзають на голову, а я хотів стати порядним! Франц Біберкопф має стати порядним, що на це скажеш, сміх та й годі. От кумедно, напевне, в буцегарні у мене в голові щось перемкнуло, годинникові стрілки не в той бік пішли. А тепер лише одне на думці — гроші, заробляти гроші, людині потрібні гроші.

Тож тепер перед вами Франц Біберкопф, який перепродує крадене, злочинець; він став іншою людиною і тепер має іншу професію, все це погано, але буде ще гірше.

Жінка[156] сидить, вбрана в порфиру та кармазин, і приоздоблена коштовним камінням і перлами, і мала в руці своїй золоту чашу. Вона сміється. А на чолі її написане ім'я, таємниця, великий Вавилон, мати розпусти й гидоти землі. Вона пила кров святих, від крови святих скуштувала вона. Вавилонська блудниця сидить там, кров святих пила вона.

Що за вбрання мав Франц Біберкопф, коли мешкав у Герберта Вішо?

А що він носить тепер? Бездоганний літній костюм, який придбав на одній розкладці всього за 20 марок. У святкові дні він чіпляє з лівого боку залізний хрест, щоб було ясно, де він втратив руку, Франц насолоджується увагою перехожих та подратуванням роботяг.

Він виглядає, як якийсь поважний шинкар чи власник м'ясарні: відпрасовані штани зі стрілками, рука в рукавичці, капелюх. Про всяк випадок має із собою документи, фальшиві, певна річ, на ім'я такого собі Франца Рекера, який загинув 1922 року під час заворушень і папери якого вже багатьом стали в пригоді. Що в тих паперах написано, Франц знає напам’ять: де живуть його батьки, коли вони народилися, скільки в нього братів, сестер, де він працює й де працював останнім часом, а також усе те, що поліцай зазвичай може спитати, а все інше — то таке, якось викрутиться.

Це сталося в червні. Славного місяця червня з лялечки розвинувся гарний метелик. Франц буквально процвітає, аж тут з Цопота, з курорту, повернулися Герберт Вішо та Єва. На курорті сталося чимало подій, про це можна довго розповідати, і Франц із задоволенням слухає. Біржовик Єви спіймав облизня. Він виграв у рулетку нічогеньку суму, та саме того дня, коли він зняв з банківського рахунку 10 000 марок, його номер у готелі, поки він вечеряв з Євою, обікрали. Як тільки таке могло статися? Двері до номера акуратно відчинили підробленим ключем, пропав золотий годинник, а ще 5 000 марок, що вільно лежали в скриньці на нічному столику. З його боку це було, звичайно, дуже легковажно, але хто міг подумати, що таке може трапитися? Як у такий першокласний готель могли залізти злодії, куди дивився портьє, я на вас у суд подам, хіба тут ні за чим не дивляться, ми не несемо відповідальности за цінні речі, залишені в номерах. Біржовик лютує, злиться на Єву, що потягла його на ту вечерю, і для чого, власне, тільки для того, щоб на барона подивитися, наступного разу ти ще йому ручки цілуватимеш, пошли йому бонбоньєрку за мої гроші. Ернстхен, ти нечемний. А 5 000 марок? А я тут до чого? Ой, давай уже додому повернемось. А банкір на це з люттю в голосі: непогана ідея, лиш би геть звідси.

Отже, Герберт знову живе на Ельзасерштрасе, а Єва винайняла розкішну квартиру в Західному Берліні, це для неї не вперше, вона гадає, що поживе там якийсь час, доки не набридне біржовикові, а тоді знову перебереться на Ельзасерштрасе.

Ще в потязі, в купе першого класу, де вона терпіла нудне товариство біржовика та вдавала пристрасть, вона розмірковувала про Франца: цікаво, що він зараз робить? Її банкір зійшов на якійсь станції ще на під'їзді до Берліна, й коли вона залишилася в купе сама, раптом згадала, що Франц знову пропав.

Якою ж радісною була несподіванка для неї, Герберта та Еміля, коли 4 липня (середа), відчиняються двері, й хто це заходить? Ну хто, звісно хто, ви вгадали. Чепурний, прилизаний, із залізним хрестом на геройських грудях, карі очі та погляд, як завжди, такий вірний, тепла долоня та міцний потиск руки: Франц Біберкопф. Тримає фасон! А ті як побачили його, то ледь зі стільців не попадали. Еміль уже знає про всі зміни, він тішиться й позирає на Герберта з Євою. А Франц — просто дженджик! «Хлопче, та ти, напевне, в шампанському ноги миєш?» — радіє Герберт. Єва нічого не може збагнути. Правий рукав Франца заправлений у кишеню, тож рука у нього не відросла. Вона обійняла його й розцілувала. «Боже, Францику, а ми оце сидимо й сушимо собі голову, що ж тепер Франц поробляє, так хвилювалися за тебе, ти й не уявляєш». Франц обійшов стіл, поцілував Єву, поцілував також Герберта й Еміля: «Та що за дурниці, чого про мене переживати?» Він хитро примружив очі. «Ну, як я вам? Герой війни у пілотській шкірянці?» Єва в захопленні: «То що, що ж таке з тобою сталося, я так радію, дивлячись на тебе». — «Я також». — «І з ким ти тепер гуляєш, Францику?» — «Гуляю? А, ось ти про що! Та ні з ким. Нікого в мене нема». І розказує їм усе, й обіцяє, що віддасть Герберту всі гроші, до останнього пфеніґа, за кілька місяців зможе все виплатити. Тут Герберт і Єва розсміялися. Герберт помахав у Франца перед носом коричневим білетом на 1000 марок: «Хочеш, Франце?» Єва просить: «Франце, будь ласка, візьми». — «Виключається. Ми цього не потребуємо. Може, хіба що в шинку разом обмиємо, тоді годиться».

Ще й дівчина з'явилася. Франц Біберкопф знов у повній формі

Герберт, Єва та Еміль благословили Франца на все, чим він займається. Єва, яка ще й досі його кохає, хоче прилаштувати до Франца одну дівчину. Він упирається, каже: та знаю я ту дівку, ні, ти не знаєш її, і Герберт її не знає, а звідки ж ти її знаєш, вона зовсім недавно в Беріні, приїхала з Бернау, вона, зазвичай, тільки ввечері приїздила на Штеттинський вокзал, якось я її там зустріла й сказала їй: дивися, ще під колеса втрапиш, якщо не полишиш цього й постійно їздитимеш сюди, тут, у Берліні, ніхто довго не протримається. А вона на це розсміялася й сказала, що приїздить просто розважитися. Знаєш, Франце, Герберту я вже цю історію розказала, й Емілю також. Якось сидить вона там біля дванадцятої в кафе. Я підходжу й питаю її: а чого ти так набурмосилася, голубко, що це ти розкисла, аж тут вона розплакалася, каже, що її забрали у відділок, паперів вона не мала, а ще вона неповнолітня, і тепер їй нікуди дітися. Мала вона роботу, та її вигнали, бо поліція послала туди запит, а мати також її з дому витурила. Каже: «І все тільки тому, що я хотіла трохи розважитись. А що мені ввечері у Бернау робити?»

Еміль слухає, підперши, як завжди, голову руками, та й каже: «Тут вона цілком права. Я також знаю Бернау. Ввечері там мертва тиша».

Єва: «От я й вирішила трохи поопікуватися дівчинкою. На Штеттинський вокзал я їй заборонила ходити». Герберт розкурив імпортну сигару: «Якщо ти справжній чоловік, Франце, то міг би кого завгодно з тої дівчини зробити. Я її бачив. Дівчисько — клас!» Еміль докидає: «Трохи замолода, але справді класна. Дівка не промах».

І вони перехилили ще по одній.

Наступного дня, десь ополудні, та дівчина вже стукає у двері, Франц із першого погляду був зачарований. Єва її ще й «підсолодила», до того ж він сам хотів би зробити Єві приємність. Але дівчина справді просто чудова, клас, вищий ґатунок, такої в його списку ще не було. Маленька, в легкій білій сукенці, виглядає школяркою, рухається скрадливо, м'яко, нараз вона опинилася біля нього. Минуло всього півгодини, а Франц уже не може уявити, як він тут жив без цієї маленької кралечки. Власне, її звати Емілія Парсунке, але вона хоче, щоб її кликали Сонею, Єва так завжди її називає, бо в неї вилиці, як у росіянки. «А Єву також насправді звуть Емілією, як і мене. Вона сама мені сказала». Сидить у Франца на колінах, а він гойдає її, не може надивитися на це таке витончене, пружне диво-дівчисько й зачудовується, що за щастя привалило йому в дім. Отак воно у житті буває — то вгору, то вниз. Того чоловіка, який Єву так охрестив, сам він добре знає, адже це він і був, він з нею гуляв ще до Іди, шкода, що він тоді з Євою не залишився. Та що вже тепер казати, зате тепер ось яку має.

Але Сонею звалася вона в нього лише один день, Франц благає її, нехай нове ім'я придумає, не терпить він іноземних імен, вона ж не іноземка, а з Бернау. Було в нього чимало дівчат, їй це і так зрозуміло, але ще жодної, яка б звалася Марією. Оте б ім'я йому сподобалося: Марі, Міца. Так він і назвав її ласкаво — «моя Міцекен».

Минуло не так і багато часу — десь, напевне, був початок червня, — аж раптом сталась у Франца з нею одна пригода. Ні, вона не завагітніла й не захворіла. То було щось геть інше, Франц узяв те близько до серця, хоча нічого страшного, власне, й не трапилося. Тоді якраз Штреземан[157] збирався до Парижа, а може й ні, а у Ваймарі в приміщенні телеграфу завалилася стеля, а ще якийсь безробітний хлоп поїхав слідом за своєю нареченою, а вона поїхала з іншим до Гарца, то він застрелив їх обох і наостанок пустив собі кулю в лоба. Але такі речі стаються за будь-якої погоди, а ще оте велике вимирання риби у річці Біла Ельстер. Коли почитаєш таке — здивуєшся, а як сам побачиш — ніби нічого такого особливого; скрізь таке трапляється.

Франц частенько бував у ломбарді на Альте-Шенгаузерштрасе: побалакає там у буфеті, де його вже знають, з ким треба, прогляне в газетах оголошення «куплю/продам», а в обід зустрічається з Міцою. Аж ось одного разу він звернув увагу, що Міца прибігла до Ашинґера, де вони обідають на Алексі, захекана. Каже, що проспала, але Франц відчуває: щось із нею не так. Та ось він уже все забув, вона така ласкава до нього, просто аж не віриться, і в помешканні у них так чисто, зі смаком облаштовано, скрізь квіточки, серветочки, стрічечки, як у дівочій кімнаті. Завжди добре провітрено, ще й лавандою пахне, тож Франц тішиться, коли вони ввечері повернулися разом додому. Та й у ліжку вона така ніжна, як пір'їнка, така спокійна й лагідна, щаслива, як їхнього першого дня. Але часом вона якось так серйозно дивиться, і Франц ніяк не збагне, в чому там річ: напевне, про щось думає, коли ось так сидить біля вікна, і про що ж це вона може думати? А коли спитає її, вона завжди сміється й каже, що ні про що не думає. Хіба можна цілісінький день про щось думати? І Франц із цим погоджується.

А зовні на дверях у них висить поштова скринька з прізвищем Франца, зазначеним у фальшивих документах: Рекер, він завжди підписується так у газетних оголошеннях і в листах. Аж якось розказує йому Міца таке: вона чітко чула, як уранці поштар щось кинув до їхньої скриньки, а коли вона вийшла подивитися, то в скриньці нічого не було. Франц дивується й думає, що б то могло означати. Тут Міца й каже, що, напевне, хтось того листа зі скриньки витяг; оті сусіди навпроти постійно у вічко дивляться, от вони й побачили, що поштар щось укинув, а тоді дістали те зі скриньки. Франц аж почервонів від люті та й думає собі: може, це хтось мене вистежує, й увечері він вирішив зайти до тих сусідів. Постукав, а на порозі жінка, каже, що зараз гукне свого чоловіка. Чоловік уже старшого віку, а жінка ще молода, старому десь під шістдесят, а їй близько тридцяти. Питає Франц того сусіда, чи не залишали в них часом листа для нього, помилково. Чоловік поглянув на дружину: «Залишали тут сьогодні листа? Я щойно додому прийшов». — «Ні, мені ніхто нічого не залишав». — «А о котрій годині це було, Міцо?» — «Десь близько одинадцятої, поштар завжди о цій порі приходить». А жінка й каже: «Так, він близько одинадцятої приходить. Але ж пані завжди сама бере в нього пошту, коли щось надходить, і він завжди дзвонить». — «Звідки ви все так добре знаєте? Я тільки один раз зустріла його на сходах, він тоді дав мені листа, і я його також у скриньку кинула». — «Цього вже я не знаю, кидали ви його у скриньку чи ні. От що він листа вам давав, це я бачила. Але до чого тут ми?» — «Отже, для мене листа тут не залишали? Моє прізвище Рекер, тобто листа не було?» — «Та бог з вами, ми ж не будемо чужих листів брати. Поштової скриньки ми не маємо, самі бачите, та й поштар до нас нечасто заходить». Франц з похмурим обличчям розвернувся й пішов до своїх дверей, Міца за ним. На порозі підняв картуза. «Ну, то звиняйте. На все добре!» — «На все добре! Бувайте здорові!»

Франц і Міца ще довго балакали про цю справу. Франц усе думав, що сусіди за ним стежать. Треба Герберту і Єві про це розказати. А Міці велів сказати поштареві, нехай завжди дзвонить, коли є листи. «Та я вже казала, Францекене, але буває, що приходить якийсь новий».

А за кілька днів Франц випадково зайшов у обідній час додому, Міца вже пішла до Ашинґера, аж тут він знайшов розгадку: щось зовсім несподіване, таке, що аж до кісток пробрало, проте боліло йому не дуже. Заходить він до кімнати, вона, звісно, порожня, скрізь чисто, а на столі стоїть скринька з дорогими сигарами для нього, Міца написала записочку «Для Францекена», та ще й дві пляшки кминового лікеру. Франц такий радий, думає собі, оце вона добре гроші рахує, ще й на таке залишається, з такою варто було б і одружитися, він аж мліє від утіхи, ти диви, та вона ще й канарку купила, так ніби сьогодні в мене день народження, ах ти ж моє мишеня, знайдеться і в мене щось для тебе. Шукає по кишенях гроші, аж тут дзвінок, ага, то поштар прийшов, щось він сьогодні дуже пізно, вже дванадцята, я йому зараз сам скажу.

Виходить Франц у коридор, відчиняє двері, прислухається, ніякого поштаря немає. Ще трохи почекав, але так він і не з'явився, може, до когось зайшов. У скриньці був лист, Франц дістав його і вернувся до себе в кімнату. А там у відкритому конверті лежить запечатаний лист, а з ним записка, нашкрябана зміненим почерком: «Доставлений помилково», і ще нерозбірливий підпис. Отже, лист таки побував у сусідів, за ким це вони шпигують? Запечатаний лист адресовано Францу Рекеру для Соні Парсунке. Що за дивина, від кого це вона листи одержує? Лист із Берліна, почерк чоловічий. Франц розгорнув листа, почав читати і аж похолов: «Моє солоденьке коханнячко, чому ти так довго змушуєш чекати на відповідь…» Франц, неспроможний читати далі, сів на стілець, невидющими очима дивиться на скриньку із сигарами, на клітку з маленькою канаркою.

Франц вийшов з дому, але пішов не до Ашинґера, а до Герберта, приходить і показує йому листа, а сам аж пополотнів. Герберт зайшов до сусідньої кімнати, про щось там пошептався з Євою. Аж тут і Єва вийшла, а Герберт тим часом став прощатися, Єва похапцем поцілувала його, провела до дверей, швиденько повернулася й одразу кинулася Францові на шию: «Францекене, поцілуй мене!» А той аж очі вибалушив: «Та облиш ти це!» — «Францику, ну один поцілуночок. Ми ж давні друзі». — «Та що це з тобою? Поводься пристойно, що Герберт подумає?» — «Герберта немає, я його відпровадила; можеш сам обійти помешкання, якщо не віриш». Вона веде Франца через кімнату, Герберт справді пішов, ну то й добре. Єва зачинила двері. «Тепер можеш мене поцілувати». Обвила його руками, нараз її охопила бурхлива пристрасть. «Єво, Єво, — хрипить, задихаючись, Франц, — та ти зовсім здуріла, чого тобі треба від мене?» Але вона вже не тямить себе, Франц не може її вгамувати, чудасія та й годі, відштовхує її. І раптом щось у ньому перемкнуло! Він не має поняття, що то з Євою сталося, дика нестримна жага здолала їх обох. Незабаром вони опам'яталися: Франц лежить на спині, Єва — у нього на грудях, на руках і шиї — сліди від укусів.

Франц хрипить: «Послухай, Герберта справді немає вдома?» — «А ти не віриш?» — «Усе-таки це свинство з мого боку, він же друг». — «Ти такий милий, Франце, я так тебе кохаю!» — «Тепер у тебе вся шия в синцях буде». — «Просто з’їла б тебе, такий ти солоденький. А як ти оце сьогодні з листом прийшов, Боже, я ледь не кинулася тобі на шию при Гербертові». — «Єво, а що він скаже, коли синці побачить, у тебе ж на шиї сині плями повиступають». — «Та він нічого помітить. Я піду до свого банкіра, а потім скажу, що то від нього». — «Ну, тоді все добре, Єво, ох ти ж моя гарнюня. Взагалі-то я такого свинства не переношу. А що банкір скаже, коли все це побачить?» — «А що скаже тітонька, а що скаже бабуся, Господи, ну ти й боягуз!»

Єва вмостилася зручніше, обхопила Франца за голову та й узялася його обціловувати, гарячою щокою до його кукси припала. Потім нарешті підвелася, причепурилася, одягла капелюшок і взяла того листа.

«А тепер я піду, і знаєш куди? Піду зараз до Ашинґера й поговорю з Міцою». — «Та ні, Єво, навіщо?» — «От захотілося — і все. А ти тут побудь. Незабаром я повернуся. Дозволь мені зробити так, як я намислила. Я маю потурбуватися про неї — таке молоденьке дівча, ще й тут, у Берліні, без жодного досвіду. Скоро побачимося, Франце…» Й знову цілує його, аж ледве знову не спалахнула, але стрималася, підвелась і пішла собі. Франц нічого не може второпати.

На годиннику було пів на другу, о пів на третю вона вже й повернулася, така серйозна, спокійна, але задоволена, помогла Францу вдягнутися, — він тим часом був задрімав, — обтерла своїм одеколоном його спітніле обличчя. Сіла на комод, закурила сигарету й розказує: «Знаєш, Франце, Міца аж розсміялася. Я не дозволю про неї нічого поганого казати!» Франц вражений. «А той лист, Франце, то пусте, не бери в голову. Коли я прийшла, вона ще в Ашинґера сиділа й чекала на тебе. Ну, тут я показала їй листа. А вона й питає, чи зрадів ти, коли побачив ті пляшки й канарку». — «Ну, сподобалися». — «От слухай! Вона так спокійно спитала, навіть бровою не повела. Просто молодець, нічого не скажеш. Справді хороша дівчинка. Я тобі абищо не підсуну». Франц сидить похмурий, йому нетерпеливиться дізнатися, в чому ж там, врешті, річ. Єва зіскочила з комода й дружньо ляснула його по коліну: «Любий мій Францекене! Невже ти не розумієш? Кожна жінка хоче для свого чоловіка щось приємне зробити. Що їй з того, що ти цілий день бігаєш туди-сюди, усілякі свої справи залагоджуєш, а вона тобі кави зварить, прибере в квартирі — та й усе. Їй хочеться щось тобі подарувати, потішити тебе чимось. Ось чому вона це робить».

«Це робить? А ти й вуха розвісила. Ось чому вона мене обманює?» Тут Єва заговорила серйозно: «Немає тут жодного обману. Вона одразу так і сказала: про це, мовляв, зовсім не йдеться. А якщо їй і пише там якийсь один, то це нічого не означає, Франце. Буває, що хтось прив'яжеться до дівчини, от і пише. Хіба для тебе це щось нове, га?»

Поволі, дуже поволі у Францовій голові стало прояснюватись. Ось воно що, ось у чому річ! Єва помітила, що він почав розуміти. «Звичайно. А що ж іще? Вона також хоче заробляти. Хіба вона не права? Я ж також гроші заробляю. Може, її не влаштовує жити за твій рахунок, все ж таки тобі важко з однією рукою». — «Гм-гм!» — «Вона так і сказала. І бровою не повела. Знаєш, вона гарна дівчинка, і тебе не підведе. Вона каже, що ти маєш берегти себе після всього, що ти цього року пережив. Та й раніше тобі не надто солодко велося, Теґель, і таке інше, та ти й сам знаєш. Їй соромно сидіти без діла, коли ти так гаруєш. Вона хоче тобі допомогти. Просто боїться сказати про це». — «Еге ж!» — кивнув Франц, понуривши голову. «Ти й не повіриш, — Єва підійшла й гладить його по спині, — як вона за тебе тримається. Мене ж ти більше не хочеш, Франце? Чи таки хочеш?»

Він обхопив її за стан, вона обережно сіла до нього на коліна, він може притримувати її лише однією рукою, прихилився головою до її грудей і тихо так каже: «Хороша ти жінка, Єво, залишайся з Гербертом, ти йому потрібна, а він добрий хлопець». До Іди вона була його подругою, але не варто про те згадувати, починати все спочатку; Єва його зрозуміла. «А тепер іди до Міци, Францекене. Вона досі сидить у Ашинґера або чекає на тебе біля входу. Вона сама не піде додому, якщо ти її більше не хочеш».

Зовсім тихо, зовсім ніжно попрощався Франц із Євою. На Алексі він бачить: поряд з Ашинґером, перед вітриною фотографа стоїть маленька Міца. Франц перейшов на другий бік, став біля будівельного паркана й довго дивився їй у спину. Вона йде до рогу, Франц стежить за нею поглядом. Тепер треба вирішити, тепер перед ним життєвий поворот. Сам незчувся, як рушив уперед. Він дивиться на неї, вона стоїть до нього у профіль. Яка ж вона зграбненька! На ній коричневі гаферльські черевики[158]. Дивись, зараз до неї точно хтось заговорить. Маленький кирпатий носик. Шукає. А я прийшов з іншого боку, від Тіца, вона мене не помітила. Її загородила машина з хлібом від Ашинґера. Франц іде попри будівельний паркан аж до рогу, там навалені купи піску; будівельники замішують цемент. Тепер Міца могла б його побачити, але вона не дивиться в той бік. Якийсь старший пан усе до неї приглядається, вона не помічає його, а йде собі далі до «Лезера і Вольфа». Франц переходить дорогу. Тримається кроків за десять від неї. Сонячний липневий день, квіткарка пропонує йому букет, він дає їй 20 пфеніґів і тримає квіти в руці, але ще не підходить. Поки що не підходить. А квіти так гарно пахнуть, вона йому сьогодні також квіти в кімнаті поставила, а ще канарка, пляшки…

Аж тут вона обертається. Зразу побачила його: він таки прийшов, та ще й з квітами! Кинулася до нього, обличчя розпашілося, але тільки на одну мить спалахнула, коли побачила його з квітами в лівій руці. Потім вона блідне, обличчя береться червоними плямами.

У Франца калатає серце. Вона бере його попід руку, вони йдуть тротуаром до Ландсберґерштрасе, мовчки переходять на другий бік. Вона крадькома поглядає на букетик польових квітів, який він тримає в руці, та Франц крокує вперед. Попри них прогуркотів автобус № 19, двоповерховий, вщерть забитий людьми, на будівельному паркані праворуч висить старий плакат: «Загальнонімецька партія ремісників і торговців», через вулицю не перейти, якраз рушив потік машин з боку поліцейського управління. На тому боці, біля тумби з рекламою «Персилу», Франц згадав про букет і хоче їй віддати. Франц подивився на свою руку, він усе думає й зітхає, ніяк не може вирішити, давати їй квіти чи не давати. Іда, до чого тут Іда, Теґель, я так кохаю цю дівчинку.

І ось на острівці для пішоходів біля тумби з рекламою «Персилу» він нарешті тицьнув їй у руки квіти. Вона вже давно кидала на нього благальні погляди, та він усе мовчав, а тепер вона схопила його ліву руку, підняла долоню й припала до неї розпашілим личком. Жар від її обличчя розтікається по його тілу. Аж раптом вона зупинилася, безсило опустила руку, її голівка почала хилитися на ліве плече. Франц злякано обхопив її за стан, а вона ледь чутно шепоче йому: «То нічого, Франце. Минеться». Вони переходять навскоси вулицю, постояли на розі, де зносять універмаг Гана, і рушили далі. Міца крокує вже зовсім бадьоро. «Ну як ти, Міцо?» А вона стискає його руку: «Оце щойно, я так боялася». Вона відвернулася, на очі накотилися сльози, але ось вона знову посміхається, він і помітити нічого не встиг, ті кілька годин були жахливими.

Ось вони вже нагорі, у себе в квартирці, Міца у своїй білій сукні сидить на ослінчику, вікно вони розчахнули навстіж, надворі страшенна спека, дуже парко, Франц сидить без піджака на канапі, сидить і не зводить з Міци очей. Який же він закоханий; я такий щасливий, що вона тут, які в тебе милі рученята, Міцо, я куплю тобі лайкові рукавички, а ще блузку, що не кажи, а це так гарно, що ти тут, я такий радий, що ти знову тут. Він припав головою до її колін. Потім тягне до себе, не може натішитися нею, надивитися на неї, все притискає її до себе, щоб відчувати її. Я знову став людиною, ні, я тебе не залишу, хай би що там сталося. Він шепоче: «Мила моя дівчинко, Міцекен, ти як знаєш, але я тебе не залишу».

Які ж вони щасливі! Обійнявшись, дивляться на канарку. Міца порпається у своїй сумочці, показує Францові того листа, що в обід принесли: «Хтось наґрамузляв якісь дурниці, а ти так розхвилювався». Вона зіжмакала листа й кинула на підлогу. «Дурненький, я тобі такого добра можу цілу паку показати».

Оборонна війна проти буржуазного суспільства

І в наступні дні Франц Біберкопф ходить такий тихомирний. Він більше не кидається з азартом на кожне сумнівне діло, набридла йому біганина від перекупника до перекупника або до покупця. Як щось і не вигорить, плював він на це. Франц має час, терпіння і спокій. Якби погода була кращою, він би пристав на пораду Міци та Єви, поїхав би у Свінемюнде[159], трохи відпочив би; та з такою погодою годі щось планувати, дощ і мряка кожен божий день, а ще холод, от у Гоппенґартені дерева повиривало з корінням, то який же вітрюган на морі мусить бути? Франц і Міца просто нерозлучні, часто навідуються до Герберта з Євою. У Міци з'явився постійний шанувальник, доволі заможний пан, з Францом вони знайомі, Франц відрекомендувався йому як чоловік Міци, часом вони з іще одним обожнювачем Єви ходять у шинок, де утрьох можуть по-приятельському перехилити чарчину-другу.

Як високо піднявся наш Франц Біберкопф! Як добре йому ведеться, як усе змінилося! Він же був на волосину від смерти, а як піднявся! Який він тепер задоволений, нічого йому не бракує, вдосталь і їжі, і питва, і вбрання. А ще в нього є дівчина, з якою він щасливий, грошей він має більше, ніж може витратити, усі свої борги перед Гербертом він уже виплатив, Герберт, Еміль, Єва — то його друзі, які йому тільки добра бажають. Цілими днями він просиджує в Герберта та Єви — чекає на Міцу, часом їде на озеро Мюґельзее, де він з двома приятелями займається веслуванням: з дня у день його ліва рука стає сильнішою та спритнішою. Часом він навідується на Мюнцштрасе, в ломбард, подивитися, що там і як.

Ти ж заприсягся, Франце Біберкопф, що хочеш залишитися «порядним». Ти вів непутящий спосіб життя, потрапив під колеса, а ще раніше порішив Іду й відсидів за це, то було жахливо. А зараз? Знову на тому ж місці, Іда зветься Міцою, однієї руки нема, дивися, щоб ти знову не запив, а то все повернеться на круги своя, але цього разу все буде значно гірше, а потім настане кінець!

— Дурниці! Хіба я винний? У сутенери я не напрошувався. Кажу ж, дурниці. Я зробив, що було в моїх силах, зробив, що є в людських силах, мені ось руку машиною відчавило, попробуй проживи після такого. Просто все інше мені вже остогиділо. Хіба ж я не торгував, хіба не бігав з ранку до вечора? Годі з мене. Ні, я вже не порядний, тепер я став сутенером. І мені від цього анітрохи не соромно. А ти сам що за один, з чого живеш, хіба не за рахунок інших? Хіба я з когось шкуру деру?

— Дивися, Франце, закінчиш у тюрмі, або тебе хтось ножем у живіт штрикне.

— Нехай лиш спробує. Спершу я його своїм ножем почастую.

Німецький Райх[160] — республіка, а хто не вірить, той одержить по шиї. На Кепенікштрасе, в будинку поряд з Міхаелькірхштрасе, проходять збори, зала довга і вузька, на стільцях рядами сидять робітники, молодики нерідко в зелених сорочках з широкими, відкладними комірами, поміж рядів походжають дівчата й жінки, продавці брошур. На сцені за столом президії підвівся якийсь товстун з великою лисиною, що сидів між двома іншими, і взявся щось там промовляти — обурювався, обіцяв, сміявся і дратувався.

«Врешті, ми тут не для того, щоб промови з вікон виголошувати. Хай у райхстазі з промовами виступають. Якось одного з наших товаришів спитали, чи не хоче він до райхстаґу. До райхстаґу, туди, де згори золочений купол, а всередині м'які клубні крісла. А той сказав: знаєш що, товаришу, якщо я справді так зроблю й піду до райхстаґу, то там просто на одного неробу більше буде. Говорити на вітер — для цього в нас немає часу, а то так можна все на світі проговорити. От комуністи, ті, що без списків, кажуть: ми будемо проводити викривальну політику. Що з того виходить, ми вже бачили; комуністи самі стали корумпованими, тож не варто нам розводитися про викривальну політику. Все це ошуканство, а те, що вони збираються викривати, в Німеччині кожен сліпий бачить, для цього не треба до райхстаґу, а той, хто цього не бачить, тому вже ніхто не допоможе, з райхстаґом чи без. Оте безглузде збіговисько тільки на те й годиться, щоб народ задурювати, вже всі партії це зрозуміли, окрім так званих представників робочого люду.

А наші славні соціалісти! О, серед них уже є й релігійні соціалісти, тепер розставлено всі крапки над «і»: вони мають стати релігійними, їх слід до попів відправити. Адже байдуже, хто ними верховодить, до кого вони бігають, — священник чи якийсь бонза, то все одно; головне — їх слухатися [вигук з місця: «І вірити їм!»] Ну, це само собою. Соціалісти нічого не хочуть, нічого не знають, нічого не вміють. У райхстазі вони завжди мають найбільше голосів, але що з тими голосами робити, вони не знають, ба ні, таки знають: сидіти в клубних кріслах, курити сигари й чекати на пост міністра. І для цього робітники віддали їм свої голоси, для цього платили свої копійки в партійну касу, ну що ж, іще п'ятдесят чи сто чоловік розжиріють за їхній рахунок. Не соціалісти завойовують політичну владу в державі, а політична влада завойовує соціалістів. Вік живи — вік учись, хай би якою дурною була корова, проте її завжди можна чогось навчити. Але таких телят, як наші робітники, ще світ не бачив. Знову й знов німецькі робітники беруть до рук бюлетень для голосування, йдуть на виборчу дільницю, кидають його у скриньку і при цьому думають, що справу зроблено. Вони кажуть: ми хочемо, щоб у райхстазі почули наш голос; ну, тоді їм краще зразу хор створити.

Товариші! Ми не братимемо виборчого бюлетеня, ми не будемо голосувати. Такої погожої недільної днини було б корисніше поїхати за місто. Чому? Тому що виборець не переступатиме через законність. А що таке законність? Законність — це груба сила, брутальне насильство пануючих класів. Ці соціалістичні попи хочуть заманити нас на свій бік, щоб ми робили веселу міну в поганій грі, вони хочуть приховати, хочуть збити нас з пантелику, щоб ми не зрозуміли, чим насправді є законність і що таке насправді держава. Для нас у цій державі всі двері зачинені, й жодної шпаринки. Для держави ми в кращому разі — державні осли, тяглова худоба. Й саме на це націлилися соціалістичні попи, вони хочуть заманити нас і перетворити на «державних ослів». Більшість робітництва їм уже давно вдалося обробити. У Німеччині нас виховують у дусі законности. Але, товариші, послухайте, неможливо поєднати вогонь і воду, про це робітник мусить знати.

Буржуазні партії, комуністи й соціалісти галасують хором і тішаться: благодать сходить згори[161]. Тобто від держави, від закону, від вищого порядку. Воно й видно! Для всіх громадян, що живуть у державі, свободи закріплені в конституції. Там вони надійно зафіксовані. А ту свободу, яка нам потрібна, ніхто нам не дасть, її треба взяти самому. Ця конституція хоче збити розумних людей з пантелику, але, товариші, а що ви робите зі свободами, які лише на папері, з писаними свободами? Коли тобі потрібна якась свобода, то зразу приходить поліцай і лупить тебе кийком по голові; ти кричиш: у чому річ, в конституції сказано так і так, а він тобі на це: дурниці, нічого подібного, і він має рацію; він узагалі не знає конституції, зате знає свій статут, а ще він має кийок, щоб усі стулили свої писки.

Скоро не буде жодної можливості організувати страйк у важливих галузях промисловости. Ви одержали гільйотину у вигляді арбітражних комісій, а тепер спробуйте поворухнутися!

Товариші, проходять вибори за виборами, і нам кажуть, що цього разу вже буде краще, ви тільки постарайтесь, напружте сили, агітуйте вдома й на роботі, ще п'ять голосів, ще десять голосів, ще дванадцять голосів, а тоді самі побачите, самі відчуєте. Ви таки відчуєте, ще б пак! Вас вічно водять по колу, як сліпих, адже все залишається по-старому. Парламентаризм подовжує злиденне життя робітництва. Ось ведуть мову про кризу правосуддя, мовляв, правосуддя слід реформувати, реформувати згори й донизу, склад суддів слід оновити, судді мають бути республіканськими, справедливими, мають бути опорою для держави. Але нам нових суддів не треба. Ми взагалі не хочемо жодної юстиції — ні нинішньої, ні нової. Ми повалимо всі державні інститути шляхом прямої дії мас. У нас є для цього засоби: відмова від роботи. Як то в пісні співається: хай зупиняться всі колеса. Але ми не збираємося співати. Ми не дамо приспати себе за допомогою парламентаризму, соціальних кас та всього того соціально-політичного обману. Ми виступаємо проти держави, ми за беззаконня і за взаємодопомогу!»

Франц походжає з хитруном Віллі залою, слухає промови, купує брошурки, запихає їх собі до кишень. Загалом він не любить політики, але Віллі його обробляє, Франц із цікавістю слухає, йому здається, що він ухопив, про що йдеться, слова заторкують його, та потім він знову до них байдужий. Проте Віллі від нього не відстає.

«Нинішній соціальний лад ґрунтується на економічному, політичному та соціальному закріпаченні робочого люду. Він утверджується правом власности, монополією володіння засобами виробництва, а також державою, що є монополією влади, її виразником. Не задоволення природних людських потреб, а розрахунок на отримання прибутку — ось що сьогодні є основою виробництва. Кожен поступ техніки призводить до неконтрольованого зростання багатства класу власників та подальшого зубожіння широких мас. Держава служить для захисту привілеїв класу власників та придушенню широких мас, усіма засобами підступу й насильства вона намагається втримати свою монополію та класові розбіжності. З виникненням держави починається доба організованого насилля меншости над більшістю. Особа стає маріонеткою, дрібним гвинтиком величезного механізму. Прокиньтеся, люди! Ми прагнемо не захоплення політичної влади, як усі інші партії, а її повного усунення. Ми відкидаємо співпрацю в так званих законодавчих органах, оскільки вони тільки примушують рабів ставити печать закону на своє власне рабство. Ми відкидаємо всі свавільно накреслені політичні й національні кордони. Націоналізм є релігією сучасної держави. Ми відкидаємо будь-яку національну єдність: за нею криється владарювання класу власників. Прокиньтеся, люди!»

Франц Біберкопф ковтав усе, чим його частував Віллі. Якось після зборів вони сиділи в шинку й устрягли в сварку з одним робітником старшого віку. Віллі його вже знав, а робітник думає, що Віллі його колега з того самого підприємства, він хоче заохотити того займатися агітацією. А зухвалий Віллі все з нього сміється: «Послухай, відколи це я став тобі колегою, я ж не працюю на фабрикантів». — «Ну, то роби це там, де ти працюєш». — «А там мені робити нічого. Там, де я працюю, всі вже давно знають, що їм робити».

Віллі аж згинається від реготу. Ну дає! Щипає Франца за ногу — ще тільки бракувало бігати з горщиком клейстеру по вулицях і розклеювати для них їхні плакати. Віллі зі сміхом поглядає на робітника, а в того вже сивина у волоссі, сорочка на грудях розстебнута. «От скажи, ти ж продаєш газети, «Пфаффеншпіґель»[162], «Чорний прапор»[163], «Атеїст»[164]; а ти хоч раз зазирав, що там у них написано? — «Послухай, товаришу, обережніше, щось тебе заносить. Хочеш, покажу тобі, що я сам написав?» — «Гаразд, гаразд. Отже, ти в нас поважна людина. То, може, принагідно перечитаєш, що ти там понаписував, і дотримуватимешся цих своїх приписів. Ось тут стаття «Культура і техніка». Ану послухай: «Єгипетські раби, без машин, десятиліттями будували гробниці своїх царів, а європейські робітники з машинами гарують заради чийогось приватного капіталу. Поступ? Можливо. Але для кого той поступ?» То що, мені також іти працювати для того, щоб Круп в Ессені або Борзіг в Берліні мали за місяць на тисячу марок більше? Послухай, дивлюсь я на тебе і ніяк не можу второпати, що ти за людина. І ти ще кажеш, що ти прихильний «прямої дії»? Де ж це вона в тебе? Я нічого не бачу. Може ти, Франце, щось бачиш?» — «Та годі тобі, Віллі». — «Ні, ти все-таки скажи мені, в чому різниця між оцим товаришем та якимось членом СДПН?»

Робітник міцніше вмостився на стільці. Віллі: «Для мене нема жодної різниці, прямо тобі кажу. Різниця лише на папері, в газеті. Ну добре, хай ви доб'єтеся того, чого прагнете! І що ви з тим робитимете? Не знаєш? Отож! І якщо мене хтось спитає про тебе, що ти робиш, то я скажу: те саме, що й типи з СДПН. Точнісінько те саме; ти так само стоїш біля верстата, приносиш додому якийсь дріб'язок, а акціонерне товариство за твій рахунок роздає дивіденди. Ось так європейські робітники десятиріччями гарують біля машин на благо приватного капіталу. І це ти сам написав?»

Сивий робітник поглядяє то на Франца, то на Віллі, озирається, там, за шинквасом, стоять такі самі, як він, робітник присовується впритул до столика й пошепки питає: «Ну, а ви що робите?» Віллі кивнув до Франца: «Скажи йому». Але Франц спершу відмовляється, каже, що політичні балачки його не цікавлять. А сивий анархіст не відстає: «Ми ж не про політику, а про себе. Ну, то де ти працюєш?»

Франц відкинувся на спинку стільця, взяв свого пивного кухля й пильно поглянув анархістові в очі. Ось той жнець, що зветься Смерть, я плач та ридання здійму над оцими горами, і спів жалобний — понад степовими лугами, вони бо попалені так, що ними не ходить ніхто, від птаства небесного й аж до худоби розбіглося все.[165]

«Де я працюю? Це я можу сказати тобі, колего, бо я тобі не товариш, у партії не числюся. Я оце ходжу туди-сюди, роблю те-се, але ніде не працюю, за мене інші працюють».

Що це він несе, комедію ламає, чи що? Отже, ти підприємець, маєш своїх працівників, і скільки ж їх у тебе? І чого тобі треба тут, раз ти капіталіст?» Я Єрусалим на руїни віддам, на мешкання шакалів, а юдські міста на спустошення дам, — і не буде мешканця в них![166]

«Людино добра, чи ти не бачиш, що в мене тільки одна рука? А іншу відтяли. Оце так я заплатив за те, що працював. Ось чому тепер я й чути не хочу про жодну порядну роботу, зрозумів?» Зрозумів? У тебе що, очей немає? То, може, тобі окуляри купити, а то ач витріщився. «Ні, я досі не розумію, колего, то що це в тебе за робота? Якщо це не є порядна робота, отже, вона непорядна».

Тут Франц гримнув кулаком по столу, тицяє пальцем в анархіста, дивиться на нього вовком: «Ти диви, нарешті зрозумів. Саме так і є. Непорядна робота. Твоя порядна робота — то рабство, ти ж сам це сказав, отака вона і є, та порядна робота. Я це добре засвоїв». Я це й без тебе зрозумів, сильно ти мені потрібен, тюхтію ти такий, газетний писако, базікало!

В анархіста тонкі білі руки; він механік точних приладів, він дивиться на кінчики своїх пальців і думає: добре було б вивести цього пройдисвіта на чисту воду, а то компрометує тут інших, треба когось зі своїх гукнути, щоб він також послухав. Він підводиться, та Віллі його притримує: «Куди це, колего? Хіба ми вже закінчили? Давай, спершу договори до кінця ось із цим колегою, чи ти вже пасуєш?» — «Та я йду, щоб привести ще когось зі своїх, хай теж послухає. А то вас двоє проти одного». — «Ти хочеш привести іще одного? Мені більше нікого тут не треба. То що ти скажеш ось цьому колезі, Францу?» Анархіст знову опустився на стілець. Ну гаразд, і сам розберуся: «Значить, він не товариш, бо не є членом партії, але й не колега. Бо він не працює. Підсобні гроші, скидається на те, він також не одержує».

Францове обличчя спохмурніло, очі на мить зблиснули: «Ні, не одержую». — «Ну, тоді він не мій товариш, не мій колега і до того ж безробітний. В такому разі я запитаю лише про одне, бо все інше мене не обходить: що, власне, йому тут потрібно?»

Обличчя Франца набуло рішучого вигляду: «А я тільки й чекав, коли ж ти спитаєш, чого мені треба. Ось ти тут всім листівочки, газетки й брошурки підсовуєш, а як спитати тебе, що в них написано, то ти обурюєшся: «Хто ти, мовляв, такий, щоб мене запитувати? Чого тобі тут треба?» Хіба ж не ти писав і розпатякував тут про прокляте рабство трудового люду і про те, що нас викинули з суспільства, що ми й пальцем поворухнути не сміємо?» Вставайте, гнані і голодні…[167] «Ну, значить, ти не слухав далі. Я говорив про відмову від роботи. Але для цього треба спершу роботу мати». — «А я й відмовився». — «Нам з того жодної користи. Так ти можеш і в ліжку лежати. Я говорив про страйк, масовий страйк, загальний страйк».

Франц підняв руку й сміється від люті. «І все це ти називаєш прямою дією: вештатися туди-сюди, розклеювати плакати, виголошувати промови? А поміж тим ставати до роботи й зміцнювати силу капіталістів? Товариш знайшовся, та ти просто скотиняка! Виточуєш снаряди, якими тебе ж і обстріляють, і ти ще хочеш мені тут якісь проповіді читати? Що ти на це скажеш, Віллі? Я зараз лусну зі сміху». — «А я тебе ще раз питаю, яка в тебе робота?» — «А я тобі ще раз кажу: ніяка. Хай йому біс! Я зовсім не працюю. Та я ж і не повинен працювати. За твоєю власною теорією! Я не збираюся робити капіталістів сильнішими. Плював я на всі ці теревені, на всі твої страйки і на людців, які мають прийти. Я сам собі пан. Роблю те, що мені самому треба. Я сам себе забезпечую! Зрозумів?»

Робітник відсьорбнув свого лимонаду, кивнув: «Ну, то спробуй сам». Франц усе сміється. А робітник: «Та я тобі вже тридцять разів казав: сам ти нічого не зробиш. Нам потрібна бойова організація. Ми маємо нести в маси знання про те, що держава і економічні монополії — це влада насильства». А Франц усе сміється. Не ждіть рятунку не від кого: ні від богів, ні від царів! Позбудеться ярма тяжкого сама сім'я пролетарів[168].

Сидять мовчки один навпроти одного. Старий робітник у зеленій сорочці вп'явся поглядом у Франца, а той також дивиться йому в очі. Ну що дивишся, хлопче, не можеш мене розкусити, еге ж? Робітник знову почав: «Ось що я тобі скажу! Видно, що хоч як пояснюй тобі, товаришу, а всі слова на вітер. Сильно ти впертий. Дивися, а то ще голову розіб'єш. Ти не розумієш, що головне в пролетаріаті — це солідарність. От чого ти не знаєш». — «Послухай, колего, ми краще візьмемо свої капелюхи й підемо собі, так, Віллі? Досить уже, набалакалися. Ти постійно те саме торочиш». — «Так і є. Ідіть собі, забийтеся в якусь нору й не вилазьте. А на збори більше не приходьте». — «Вибачайте, пане майстре, просто в нас було пів години вільного часу, ось ми й зазирнули до вас, дуже дякуємо за спілкування, гей, господарю, будь ласка, розрахуйте нас. Ось дивися, я плачу: три гальби пива, дві чарки шнапсу — всього марка десять, ось я плачу, це і є пряма дія»!

«Хто ж ти врешті такий, колего?» — напосідає робітник. Франц бере решту. «Я? Сутенер! Хіба по мені не видно?» — «Та взагалі-то видно». — «Я сутенер, зрозумів? Є ще питання? Ану, Віллі, скажи йому, хто ти такий». — «Його це не обходить». Хай йому біс, та це ж аферисти, точно! Тепер усе сходиться. Я так і думав. Взялися зуби мені заговорювати, хотіли втертися в довіру. «Ви — покидьки капіталістичного болота. Ану, забирайтеся геть! Ви ж навіть не пролетарії. Таких люмпенами називають, волоцюгами». Франц уже підвівся. «Нічого подібного, по нічліжках ми не ходимо. Бувайте здорові, пане Пряма дія. Відгодовуйте й надалі капіталістів. Не забудьте, на сьому ранку вам слід прибути на костоломку, одержите п'ять монеток для своєї старої». — «Щоб я вас тут більше ніколи не бачив!» — «Не переживай, пане Пряма дія, базікало, з прислужниками капіталізму ми не знаємося».

І спокійно вийшли на вулицю та йдуть собі попід руку запиленим тротуаром. Віллі перевів подих: «Ну й добрячого прочухана ти йому дав, Франце!» Він дивується, що Франц відповідає коротко, уривчасто. Франц похмурий, сам не свій, із зали він вискочив, сповнений ненависти й люті, все це ще клекоче в ньому, він і сам не знає чому.

Міцу вони зістріли в «Мока-фікс» на Мюнцштрасе, де був страшенний шарварок. Франц подався з Міцою додому, йому треба з нею посидіти, побалакати. Він переповів їй розмову із сивим робітником. Міца все горнеться до нього, але він хоче почути від неї, чи він усе правильно казав. А вона лиш усміхається, гладить його руку, тут прокинулася канарка, Франц зітхає, ні, не може вона його заспокоїти.

Дамська змова, слово мають наші любі панії, серце Європи не старіє

А політика все не дає Францу спокою. [Чому? Що тебе гризе? Перед ким ти виправдовуєшся?] Він відчуває: щось тут не те, хотів би зацідити їм у пику, так вони його дратують, взявся читати «Червоний прапор» та «Безробітного»[169]. У Герберта і Єви він усе частіше з'являється з Віллі. Але ті Віллі недолюблюють. Франц також не в захопленні від нього, але з ним хоч поговорити можна, а в політиці він таки краще за них усіх розбирається. Коли Єва благає його кинути спілкуватися з тим типом, адже Віллі тільки гроші з нього тягне, а сам просто кишеньковий злодій, Франц із нею цілком погоджується; Франц справді не має до політики жодного стосунку, все життя вона була йому огидною. Але сьогодні пообіцяє Єві відшити Віллі, а назавтра знову гуляє з тим пройдисвітом ще й бере з собою на веслування.

Єва каже Гербертові: «Якби це був не Франц і він не мав такої халепи зі своєю рукою, то я б його швидко від того Віллі віднадила». — «Хіба?» — «Запевняю тебе, він би й два тижні з тим типом не ходив, який його тільки використовує. Найшов собі товариша! По-перше, я на місці Міци зробила б так, щоб його схопили». — «Кого, Віллі?» — «Та Віллі або й Франца — байдуже. Тоді вони б запам'ятали. Як сидітиме в буцегарні, то матиме час подумати, хто був правий». — «Щось ти надто сувора до Франца, га, Єво?» — «Хіба ж для того я звела з ним Міцу, щоб та катувалась тепер з ними обома, а Франц узявся за оті штуки? Ні, таки мусив би Франц бодай один раз мене послухатись. І так уже без руки, чим усе це скінчиться? Оце вчепився в ту політику й замучив уже нею бідну дівчину». — «Так, вона справді добряче злиться. Вона мені вчора також призналася. Сидить і чекає на нього, коли той прийде. Що ж це, врешті, за життя для неї?» Єва цілує Герберта: «Ось і я так думаю. Оце якби ти, Герберте, спробував так само постійно пропадати з дому й тинятися по всіляких дурних зборах!» — «То що би ти зробила, моя кицюню?» — «Спершу видряпала б тобі очі, а потім — можеш приходити після дощику в четвер». — «Та я до тебе, кицюню, і в четвер, і після дощу прийшов би!» Вона легенько ляснула його долонею по губах, а потім обхопила за плечі й струсила: «Кажу тобі, я не дозволю таку дівчину, як Соня, занапастити, шкода мені її. Так ніби він уже не досить обпікся, а зараз і п'яти пфеніґів не заробляє». — «Ну то зроби щось із нашим Франциком. Я його добре знаю, він милий і славний, але марна справа щось йому втокмачувати — як горохом об стіну. Нічого не слухає». Тут і Єва згадала, скільки разів вона вмовляла його не ходити до Іди, а потім стільки застерігала, ох уже вона від нього натерпілася, та й зараз не рада, що все так обернулося.

«Одного ніяк не збагну, — каже вона, стоячи посеред кімнати, — ось була в нього ця історія з Пумсом, це ж справжні негідники, а він і палець об палець не вдарить, щоби поквитатися з ними. Зараз йому добре ведеться, але ж втратити руку — це не жарти». — «Та я і сам не розумію». — «По всьому видно, що говорити про це він не бажає. А знаєш, Герберте, я тобі так скажу, він же розповідав Міці, як руку втратив. Але де це було і хто це зробив, вона не знає. Я вже її про це питала. Вона каже, що не знає і не хоче з ним про це мову заводити. Така вже вона м'якосерда, ця Міца. А тепер, може, вона й замислюється над усім цим, коли сама сидить удома. Думає, мабуть, де це зараз Франц і чи не вскочив він знову в якусь халепу. Ой накличе Франц біди на свою голову. Краще б про себе потурбувався. От якби Міца нацькувала його на Пумсову банду». — «Оце так!» — «Кажу тобі, Франц має це зробити, і це буде правильним. І хіба він не буде правий, коли візьметься за ніж чи за револьвер?» — «Як на мене, то давно вже пора. Звичайно, я порозпитував у декого про ту історію. Але Пумсові пацани міцно тримають язик за зубами: не знаємо, мовляв, і все тут є». — «Та завжди хтось знайдеться, який усе розбовкає». — «І чого ж ти хочеш?» — «Щоб Франц зайнявся цією справою і кинув, нарешті, того Віллі й анархістів разом з комуністами, і всю цю потолоч, з такими жодного пфеніґа не заробиш». — «Дивись, Єво, щоб сама не обпеклася».

Євин покровитель поїхав до Брюсселя, тож вона запросила до себе Міцу, щоб показати їй, як то живеться заможнім людям. Адже такого Міца ще не бачила. А той біржовик настільки втратив голову, що навіть обладнав маленьку дитячу кімнату, де жили дві мавпочки. «Думаєш, Соню, що це для мавпочок? Якби не так! Тих мавпочок я сама завела, адже така гарна кімнатка порожня стоїть, а Герберт обожнює мавпочок, він так ними тішиться, коли приходить сюди». — «Що, ти сюди й Герберта водиш?» — «А що тут такого? Мій старий його знає, він страшенно ревнує до Герберта. Але це якраз дуже добре. Та він би мене давним-давно спровадив, якби не був такий ревнивий. Він хоче від мене дитину, уяви собі, саме для цього облаштував цю дитячу кімнату». Вони розсміялися. Кімнатка затишна, оздоблена строкатими малюнками, обвішана стрічечками, з низьким дитячим ліжечком. По ґратках ліжечка вгору і вниз лазять дві мавпочки; Єва взяла одну на руки й задивилася кудись удалечінь. «Я б хотіла зробити йому приємність і народити дитину, але не від нього. Ні, тільки не від нього». — «А Герберт що, не хоче?» — «Ні, не хоче. А я хотіла б мати дитину від Герберта або від Франца. Ой, Соню, ти не сердишся, що я таке сказала?»

Та Соня робить щось зовсім несподіване для Єви. Соня скрикнула, обличчя її стало збудженим, вона забрала у Єви мавпочку й відкинула її геть, а сама міцно обняла й цілує Єву, така щаслива, втішена, блаженна, Єва нічого не розуміє й відвертає обличчя, бо Соня ніяк не може зупиниться й далі обціловує її. «Ну, що ти, Єво, що ти! Я зовсім не серджусь на тебе, я така рада, що ти його любиш. Ти дуже кохаєш його? Хочеш від нього дитину? Ну, так скажи йому про це». Єві нарешті вдалося відсторонити Соню. «Ти що, зовсім глузду позбулася? Соню, заради Бога, та що це з тобою таке? Зізнайся, ти хочеш мені його сплавити?» — «Та що ти! Я хочу, щоб він лишався зі мною, я ж люблю мого Франца. Але і тебе я також люблю. Ти — моя Єва!» — «Хто я?» — «Моя Єва, моя Єва!»

Єва ніяк не може вирватися із Сониних обіймів — та знову обхопила її, цілує в губи, ніс, вуха, шию; Єва затихла, але коли Соня сховала своє обличчя в неї на грудях, вона різко підняла її голову й поглянула в очі: «Слухай, та ти ж лесбійка». — «Нічого подібного, — лепече вона, вивільнивши голову з Євиних рук й притискаючись до її щоки, — просто я тебе дуже люблю, я й сама не знала як. А коли ти сказала, що хочеш від нього дитину…» — «То що? Ти таки розгнівалася?» — «Та ні, Єво, я й сама не знаю, що зі мною». Соня зашарілася й дивиться на Єву з-під лоба: «То ти справді хочеш від нього дитину?» — «Та що це таке з тобою?» — «Справді хочеш?» — «Та я просто так сказала». — «Ні, таки хочеш, просто не зізнаєшся, хочеш, хочеш!» І знову Соня припала до Євиних грудей, стискає її в обіймах і блаженно шепоче: «Це чудово, що ти хочеш від нього дитину, ой, як це гарно, я така рада, така рада!»

Єва веде Соню в сусідню кімнату, садовить у шезлонг: «Ти все-таки лесбійка». — «Ні, я не лесбійка, я ще жодної жінки не торкалася». — «А мене таки хочеш торкатися?» — «Так, тому що я так люблю тебе й тому, що ти хочеш від нього дитину. І в тебе від нього таки має бути дитина». — «Та ти здуріла, голубонько». Соня така збуджена, міцно тримає Єву за руки і не дає підвестися: «Тільки не кажи «ні», ти ж хочеш від нього дитинку, обіцяй мені, що народиш від нього дитинку. Пообіцяй мені це». Єва насилу вивільнитися від Соні, а та відкинулася на спинку шезлонга, заплющила очі й тільки цмакає губами.

Нарешті Соня встає й підсідає до Єви за стіл, на якому покоївка подала їм сніданок з вином. Для Соні вона принесла каву й сигарети, а та все ще замріяно усміхається сама до себе. На ній, як завжди, проста біла сукенка; Єва вбрана в чорне шовкове кімоно. «Ну що, Соню, можна з тобою нарешті серйозно поговорити?» — «Завжди можна». — «Ну, як тобі, подобається в мене?» — «Ще б пак!» — «Ну ось бачиш, і Франца ти також любиш, еге ж?» — «Так». — «Я ось до чого веду: якщо ти любиш Франца, то наглядай за ним. Він вештається там, де не слід. І весь час з отим шмаркачем, з тим Віллі». — «Так, Віллі йому подобається». — «А тобі теж подобається?» — «Мені? Мені теж! Якщо він Францу подобається, то й мені також». — «Соню, хіба ти своїх очей не маєш? Та де тобі, ти ще зовсім дівчисько! Кажу тобі, таке товариство не для Франца, і Герберт думає так само. То поганий хлопець. Він ще втягне Франца в якусь історію. А хіба Францу не досить халепи з рукою?» Соня нараз блідне, сигарета в куточку рота опустилася донизу, вона відклала її й тихо запитала: «Що сталося? Ради Бога!» — «Хто знає, що може статися. Я ж не ходжу слідом за Францом, і ти також ні. Знаю, ти й часу на це не маєш. От хай він сам тобі розкаже, куди він ходить. Що він тобі розказує?» — «О, та все про політику, я в тому нічого не тямлю». — «От бачиш, ото він таким займається, політика, сама політика з комуністами, анархістами та іншою наволоччю, в яких крізь драні штани голе тіло світить. І з такими водиться Франц. Невже таке тобі подобається, невже заради цього ти працюєш?» — «Але ж я не можу сказати Францу: туди ходи, а туди не ходи. Єво, хіба ж так можна?» — «Якби ти не була такою малою, не маючи й двадцяти років, дала б я тобі доброго ляпаса. Чого це ти не можеш? То ти хочеш, щоб він знову під колеса потрапив?» — «Єво, він більше не потрапить під колеса. Я за цим простежу». Дивна річ, у Соні сльози на очах, вона сидить, підперши голову рукою. Єва дивиться на неї і ніяк не добере, що тут і до чого: невже вона так сильно його кохає? «Ось ковтни червоного вина, Соню, мій старий завжди цмулить його, ну ж бо!»

Вона влила Соні до рота пів склянки вина, в тої щокою збігла сльоза, а обличчя в неї таке сумне. «Давай, Соню, ще ковточок». Єва поставила склянку на стіл, гладить Сонину щоку й думає собі, що та, напевне, знову розпалиться. Але Соня тільки дивиться перед себе, встає, підходить до вікна й виглядає на вулицю. Єва стає поряд з нею. І що це з дівчиськом коїться? «Соню, не треба все так близько до серця брати. Ти мене не так зрозуміла. Просто наглядай за Францом, щоб він з тим дурним Віллі не водився, Франц такий добряк, та краще він би Пумсом переймався й тим, через кого він руку втратив, ось чим йому слід зайнятися». — «Я наглядатиму за ним», — каже мала Соня і, не піднімаючи голови, пригортає до себе Єву, так і стоять вони хвилин з п'ять. Єва думає: їй я поступлюся Францом, тільки їй одній.

Потім вони звеселилися й ну бігати з кімнати в кімнату разом з мавпочками, Єва все показує Соні, а та всім захоплюється: Євиними туалетами, меблями, ліжками, килимами. Чи мрієте ви про ту радісну годину, коли вас коронуватимуть на королеву Піксафону[170]? Курити тут можна? Звичайно. Маю з приємністю визнати, що дивуюся, як вам удається викидати на ринок такі якісні сигарети за такою низькою ціною. О, як вони пахнуть! Дивовижний запах білої троянди, такий ніжний, але достатньо стійкий, щоб розкрити всю повноту аромату, саме таких парфумів потребує інтелігентна німецька жінка. Ах, життя американської діви насправді не таке, як може здаватися, воно досить відрізняється від тих легенд, які його огортають. Подали каву, Соня співає пісеньку:

Промишляла в Абрудпанті зграя лютих розбишак,

Та у них за отамана щирий серцем був юнак.

Якось в лісі дочку князя той юнак зустрів нараз,

І лунає над дерева: «Тільки смерть розлучить нас!»

Та уже їх скрізь шукають, можуть вже ось-ось знайти,

І закохані не знають, де ховатись, як втікти.

Батько їх клене і шпетить, отамана жде тюрма,

А дочка пощади просить, бо загине і вона.

І юнак на ймення Гвіто, в вежі темній він сидить,

Ізабела ж все мудрує, як коханого звільнить.

І нарешті їй вдається, не знайдуть його повік,

Від зашморгу врятувався її любий чоловік.

Знову мчить юнак до замку Ізабелу виручать,

Бо насильно із немилим її хочуть повінчать.

Ізабела вже у церкві, вже іде до вівтаря,

Тут блідий з'явився Гвіто і кричить: «Вона моя!»

Вмить зомліла Ізабела, вся бліда і нежива,

Ні цілунки не поможуть, ні ласкавії слова.

І до батька мовить Гвіто: «В тому я не завинив,

Ти їй стер рум’янець з личка, ти їй серденько розбив».

Нахиливсь до Ізабели, в очах сльози й каяття,

Раптом Гвіто помічає: в ній ще теплиться життя.

Дівчину схопив на руки і до виходу спішить,

Він кохану заховає і надійно захистить.

Та нема їм порятунку, від закону не втечеш.

Краще приймемо отруту, я готовий, і я теж.

Вже не треба нам втікати, вже нема нам вороття.

Хай Всевишній нас розсудить, жде на небі нас життя.

Соня і Єва знають, що то звичайна собі ярмаркова пісенька, яку катеринники співають під картинки, вивішені на шворці; але коли Соня доспівала до кінця, обоє розплакалися й довго не можуть заспокоїтись, забувши про свої цигарки.

З політикою покінчено, але постійне неробство — ще небезпечніше

А Францик Біберкопф ще якийсь час побрьохався в політиці. Хвацький Віллі грошей має небагато, він хлопець кмітливий, але серед кишенькових злодіїв ще початківець, отож він і вчепився у Франца. Він виховувався в дитбудинку, а там йому хтось розповів про комунізм, мовляв, то все дурниці, що розумна людина вірить тільки Ніцше і Штирнеру[171] й робить те, що подобається. Тож цього крутія й природженого жартуна медом не годуй, а дай походити на різні збори, де він постійно вигукував із зали ущипливі репліки. На цих зборах він виловлював людей, з якими потім робив різні ґешефти, а з іншими влаштовував різні витівки.

Франц ще трохи походив з ним, а потім назавжди розпрощався. Та й з політикою було покінчено, навіть без втручання Міци і Єви.

Якось увечері сидить він за столиком із одним столяром, чоловіком уже старшого віку, з яким познайомився на зборах; Віллі тим часом стоїть біля шинквасу й балакає з іншим відвідувачем. Франц схилився над столом, підпер лівицею голову та слухає, що йому оповідає столяр, а той каже: «Знаєш, колего, я оце на збори ходжу лише тому, що у мене жінка хвора, моя присутність їй увечері не потрібна, їй треба спокій, а рівно о восьмій вона приймає свою піґулку снодійного, п'є чай, а я маю вимкнути світло, то що тоді мені вдома робити? Так і спитися можна по шинках, коли жінка хвора.

«Послухай, поклади її в лікарню. Залишатися вдома — то, певно, не для її недуги».

«Та була вже вона в лікарні. Я її звідти забрав. Їжа там погана, а краще їй також не стало».

«Значить, твоя жінка таки сильно хвора?»

«Матка у неї приросла до прямої кишки, щось таке. Її вже оперували, але з того не було користи. Живіт різали. Аж тут лікар каже, що все це на нервовому ґрунті, а так більше нічого немає. Але ж у неї такі болі, цілий день криком кричить».

«Треба ж таке!»

«А той лікар, чого доброго, її невдовзі взагалі в здорові запише. Вже двічі вона мала приходити на медогляд до лікаря при касі, але вона ж не може туди піти. Бо той точно її здоровою запише. Якщо в когось хворі самі лише нерви, такий вважається здоровим».

Франц слухає й думає собі: адже він також був хворий, руку йому відчавило автом, він лежав у лікарні в Маґдебурзі. Тепер про це йому не хочеться навіть згадувати, то зовсім інший світ. «Може, ще пива?» — «Та можна». — «Прошу, одне». Столяр поглянув на Франца. «А ти не в партії, колего?» — «Раніше був, а зараз ні. Немає жодного сенсу».

До їхнього столика підсідає господар кнайпи, привітався зі столяром: «…бривечір, Еде». Розпитує про дітей, а потім шепоче на вухо: «Слухай, ти часом не взявся знову за політику?» — «Та ми якраз про це й говоримо. Але за політику я й не думаю братися». — «І правильно робиш. Послухай, Еде, я завжди кажу, і син мій те саме каже: на політиці ні пфеніґа не заробиш, може, на ній хтось і підніметься, але точно не ми».

А столяр дивиться на нього примруженими очима: «Ось воно що! Значить, уже й твій малий Авґуст також так вважає».

«Та в мене хлопець хоч куди, кажу тобі, його так просто не проведеш, нехай тільки хто спробує. Ми маємо заробляти гроші. І наші справи йдуть нівроку. Головне — не скиглити».

«Ну, будьмо, Фріце! Щасти тобі!»

«Плював я на весь той марксизм, на Леніна, на Сталіна і на всю ту шушваль. От чи дадуть мені кредит, грошенят, на який строк і на яку суму — ось що важливо, ось на чому світ стоїть».

«Ну ти таки дечого вже досяг». Франц зі столяром сидять й мовчки слухають, а господар усе розводиться, аж тут столяр наче з цепу зірвався:

«Я в марксизмі нічого не тямлю. Але знай, Фріце, не все так просто, як то ти зметикував у своїй макітрі. На біса мені марксизм або те, що інші кажуть — чи росіяни, чи Віллі зі своїм Штирнером. Усе це може бути хибним. Те, чого я справді потребую, я можу хоч щодня на пальцях полічити. Адже я зразу зрозумію, що то означає, коли мені хтось по шиї дасть. Або коли я сьогодні працюю, а завтра мене виженуть, скажуть, що нема замовлень, майстер залишиться, шеф, звичайно, також, тільки мене одного викинуть на вулицю, ходи тоді за допомогою. А дома у мене троє дівчат сидять, ходять до початкової школи, а в старшенької ніжки криві через англійську хворобу[172], послати її на лікування я не маю можливости, ото хіба що у школі до неї черга дійде. Моя жінка могла б пооббивати пороги у відомстві у справах дітей чи куди там ще можна піти, та вона зайнята, а зараз ще й хвора, взагалі-то вона роботяща, торгує на ятці копченими оселедцями, а дівчатка вчаться, вчаться, а яка школа, сам можеш уявити, і врешті вони знатимуть не більше нас. Отож-бо й воно. Я, звичайно, розумію, що інші намагаються своїх дітей чужих мов навчити, а влітку їдуть з ними на води, а в нас нема грошей навіть до Теґеля з ними поїхати. І кривих ніжок у дітей багатих ніколи не буває. А коли мені до дохтора треба, бо в мене ревматизм, то в тісній почекальні сидить чоловік з тридцять, а потім він ще й питає: так у вас же ревматизм, напевне, й раніше був, а як довго ви працюєте, а маєте папери? Він мені не вірить, а потім іди до лікаря від каси страхування, а там те саме, а якщо я хочу, щоб страхова каса, яка з мене щомісяця внесок здирає, мене на лікування послала, то я вже й не знаю, хіба що ти власну голову під пахвою принесеш, тоді, може, й пошлють. Фріце, я все це й без окулярів бачу. То вже треба верблюдом із зоопарку бути, щоб того не розуміти. І сьогодні це кожному й без Карла Маркса ясно. Адже, Фріце, все так і є, хіба ні?»

Столяр піднімає свою сиву голову і впритул дивиться на господаря. Потім знову встромив до рота люльку і пахкає, чекає, що той відповість. Господареві, здається, все це не дуже до вподоби, він склав губи трубочкою і бурчить: «Таки твоя правда. Моя молодша також має криві ніжки, і в мене так само нема грошей, щоб її у село відправити. Хоча, зрештою, бідні й багаті завжди були. Тут нам годі щось змінити».

Столяр незворушно попихкує люлькою: «Ось тільки кому хочеться бідним бути? Ото хай собі інші будуть бідні. А в мене ніякої охоти. З часом це добряче допікає».

Стиха балакають, повільно посьорбуючи пиво. Франц усе прислухається. Тут від шинквасу підходить Віллі. А Франц підводиться, бере свого капелюха і йде геть: «Ні, Віллі, сьогодні я хочу раніше лягти спати. Після вчорашнього голова як не лусне».

Франц крокує розпеченою, запиленою вулицею, румм ді бум ді думмель ді дай. Румм ді бум ді думмель ді дай. Ой хвилинку почекай-но, Гаарман[173] в гості вже іде, В нього є сокирка файна, Не сховаєшся ніде. Ой хвилинку почекай-но, Гаарман в гості вже іде… Хай йому біс, куди це я бреду? Куди мене занесло? Франц зупинився, хотів було через дорогу перейти, але вирішив розвернутися й пішов назад запилюженою вулицею, попри шинок, де ще й досі сиділи господар зі столяром. Ні, заходити не буду. А столяр таки правду казав. Для чого мені політика і всі ці дурниці? Користи мені з того жодної. Користи жодної. Жодної.

І Франц іде собі далі розпеченою, запилюженою, неспокійною вулицею. Серпень. На Розенталерплац купа людей, продавець газет тримає «Берлінську робітничу газету»[174]: «Марксистське таємне судилище», «Чеський єврей збиткується над хлопчиками», зґвалтував 20 хлопчиків, але його й досі не арештовують. Я також колись так торгував. Жахлива спека сьогодні. Франц зупинився: купив у чоловіка газету, на шапці свастика зеленого кольору, одноокий інвалід, знаю його з «Нового світу»[175], пий, пий, братику, пий, вдома залиш усі думи сумні, пий, братику, пий, вдома залиш усі думи сумні, біль і печаль хай ідуть в небуття, знову настане веселе життя.

Перейшов через площу і рушив по Ельзассерштрасе, згадав шнурки для черевиків, Людерса, біль і печаль хай ідуть в небуття, знову настане веселе життя, біль і печаль хай ідуть в небуття, знову настане веселе життя. Давно це було, минулого Різдва, страшенно давно, ось тут я стояв біля Фабіша, вигукував, торгував усіляким мотлохом, чимось для краваток, либонь затискачами, і Ліна, Ліна, полячка, товстушка, приходила сюди за мною.

І Франц, сам не знаючи чому, вертається на Розенталерплац і стоїть на зупинці біля Фабіша, якраз навпроти Ашинґера. І чекає. Так: він хоче саме туди. Він стоїть і чекає, і в ньому ніби тремтить якась магнітна стрілка, що вказує на північ! До Теґеля, там тюрма, тюремний мур! Саме туди йому закортіло. Саме туди йому треба.

І ось якраз їде 41-й трамвай, зупиняється, Франц заходить. Відчуває, що робить усе правильно. Трамвай рушив і їде, їде в Теґель. Він заплатив 20 пфеніґів, узяв квиток, він їде в Теґель, все йде як по маслу, ну й діла. На душі стало так легко! Справді, він їде в Теґель. Брунненштрасе, Уферштрасе, алеї, Райнікендорф, це справжнє, все це справді існує, саме туди він їде, воно там. І все цілком правильно. І поки він так сидить, усе стає ще більше справжнім, ще міцнішим, ще потужнішим. Франц відчуває таке глибоке задоволення, його охопило таке сильне умиротворення, що він заплющив очі й поринув у міцний сон.

Трамвай у сутінках проїхав ратушу. Берлінерштрасе, Райнікендорф-Вест, Теґель, кінцева. Кондуктор будить Франца, допомагає підвестися: «Далі трамвай не йде. А куди вам узагалі треба?» Франц, похитуючись, іде до виходу: «Теґель». — «Ну то ви вже приїхали». От набрався, так інваліди й пропивають свою пенсію.

А Франца зморив такий непереборний сон, що він насилу перейшов через площу й одразу попрямував до найближчої лавки під ліхтарем. Патрульний поліцай будить його, вже третя година ночі, він не чіпляється, бачить, що чоловік пристойно вдягнений, напевне, добряче набрався, але ж тут його можуть обчистити. «Тут не можна спати! Де ви мешкаєте?»

Франц трохи прочунявся. Позіхає. Так хочеться спатоньки! Ба, та це ж Теґель! А що я тут роблю? Для чого я сюди приїхав? Думки напливають одна на одну, мені треба в ліжко, а більше нічого. Сумно і сонно роззирається він навсібіч: так, так, це Теґель, тут я колись сидів, і що з того? Таксі! То навіщо я приїхав у Теґель? Гей, водію, розбуди мене, якщо я засну!

І могутній сон знову огорнув його, зірвав пелену з очей, і Франц усе зрозумів.

Ось там гори[176], і старий чоловік підводиться й каже до свого сина: ходімо. Ходімо, — каже старий чоловік до свого сина і йде, і син іде з ним, іде за ним горами й долами, вгору і вниз, вгору і вниз. — Скільки ще йти, батьку? — Я не знаю, маємо йти горами й долами, довго йти, іди за мною. Ти втомився, сину мій, не хочеш іти? — Та ні, я не втомився; коли ти хочеш, щоб я йшов з тобою, то я піду. І знову горами й долами, вгору і вниз — довгий шлях, уже полудень, і прийшли вони. — Поглянь, сину мій, там стоїть вівтар. — Мені страшно, батьку. — Чому тобі страшно, сину мій? — Ти рано розбудив мене, ми вийшли й забули ягня для цілопалення. — Так, ми його забули. Йшли горами й долами, вгору і вниз, так, ми його забули, ми не привели ягня. Поглянь, ось там вівтар. — Мені страшно, батьку. — Я маю скинути плаща; тобі страшно, сину мій? — Так, мені страшно, батьку. — Мені також страшно, мій сину, підійди ближче до мене, я вже скинув плаща, щоб не замастити рукави кров'ю. — Мені страшно, батьку, бо ти маєш ніж. — Так, я маю ножа, бо мушу вбити тебе, мушу принести тебе в жертву, так наказав Господь, покорися його волі, сину мій. — Ні, ні, я не можу, я закричу, не торкайся мене, я не хочу, щоб мене вбили. — Ти стоїш на колінах, сину мій, не кричи. — Я кричатиму. — Не кричи; якщо ти не захочеш, я не зроблю цього, але ти маєш захотіти. — Ми йшли горами й долами, вгору і вниз, чому я не можу повернутися додому? — Що тобі дім, коли Господь кличе тебе? — Я не можу, ні, але хочу, ні, не можу. — Підійди ближче, сину мій, поглянь, у мене в руці ніж, поглянь на нього, він дуже гострий, він має увіткнутися тобі в шию. — Має перетяти моє горло? — Так. — І тоді заструмує кров? — Так. Бо так наказав Господь. Чи хочеш ти сповнити його волю? — Я ще не можу, батьку. — Підійди швидше, мені не вільно бути твоїм убивцею; я можу принести тебе у жертву, тільки якщо ти сам цього побажаєш, сам віддаси своє життя. — Сам віддам своє життя? — Так, і віддаси його без страху. О, горе мені! Ти маєш померти, віддати своє життя Господу. Підійди ближче. — Наш Господь хоче цього? Ми йшли горами й долами, вгору і вниз, я так рано сьогодні встав. — Ти ж не хочеш бути боягузом? — Так, я все зрозумів, усе зрозумів! — І що ж ти зрозумів, сину мій? — Піднеси ножа до мого горла, зачекай, я лиш відгорну комір, щоб оголити шию. — Я бачу, ти таки справді все зрозумів, сину мій. Ти мусиш тільки захотіти, і я мушу захотіти, і якщо ми обоє охоче скоримося його волі, тоді озветься Господь, ми почуємо його поклик: «Зупинися!» Тож ходи сюди, підстав свою шию. — Так. Мені зовсім не страшно, я радо сповню його волю. Ми йшли горами й долами, вгору і вниз, і ось ми тут. Піднеси сюди ножа, батьку ріж, я не кричатиму.

І син відкинув голову, батько зайшов ззаду, ліву руку поклав йому чоло, правицею заніс жертовний ніж. Син хоче цього. І тут почули вони поклик Господа і впали ниць.

Що промовив голос Господній? — Алілуя. Горами й долами лунав той голос. Ви покірні волі моїй, алілуя. І ви житимете. Алілуя. Зупинися, викинь ножа у провалля. Алілуя. Я Господь, якому ви маєте скорятися нині й на віки вічні. Алілуя. Алілуя. Алілуя. Алілуя. Алілуя. Алілуя. Алілуя. Алілуя, луя, луя, луйя, алілуя, луя, алілуя.

«Міцо, Муллекен, маленька Муллекен, ну висвари мене добряче». Франц хоче посадити Міцу собі на коліна. «Ну скажи бодай слово, що я такого зробив, хіба що спізнився вчора ввечері?» — «Послухай, Франце, ти можеш втрапити у халепу, вештаючись зі всякими». — «Ти про що?» — «Водію довелося тягти тебе нагору. Я до тебе говорю, а ти — анітелень, лежиш і хропеш». — «Та я ж кажу тобі: був у Теґелі, саме так, їздив до Теґеля, зовсім один». — «І це правда?» — «Так, зовсім один. Мені там колись довелося кілька років відсидіти». — «То ще не все відсидів?» — «Ні, відсидів усе до останнього дня. Просто хотілося ще раз на все те поглянути. То хіба через це варто злитися, Муллекен?»

Вона сидить поряд, як завжди, і не зводить з нього лагідного погляду. «Послухай, кинув би ти ту політику, га?» — «Та я вже кинув». — «І що, на збори більше не ходитимеш?» — «Та, мабуть, не ходитиму». — «А якщо підеш, то скажеш мені?» — «Скажу».

Тут Міца поклала свою руку Францові на плече, притулилася до нього, обоє замовкли.

І знову не знайдеться нікого, хто був би щасливіший за нашого Франца Біберкопфа, який послав політику під три чорти. Сильно йому треба через неї собі голову сушити! Сидить тепер по шинках, співає, грає в карти, а Міца тим часом познайомилася з одним паном, що майже такий самий заможний, як і Євин, але одружений, що тільки на краще, він найняв для неї непогану квартирку з двома кімнатами.

А того, що надумала Міца, Францові також не вдалося уникнути. Якось до нього несподівано прийшла Єва. А чом би й ні, коли Міца сама цього хоче? Але, Єво, послухай, а що як в тебе справді буде дитина? Ну, якщо у мене народиться дитина, то мій старий на радощах мені десять замків набудує.

Муха випорпалася нагору, з крилець спадають піщинки, скоро вона знову дзижчатиме

Про Франца Біберкопфа нема що багато розказувати, цього хлопця ми вже знаємо. Можна легко уявити, що робитиме свиня, коли повернеться у свій хлів. Щоправда, свині ведеться краще, ніж людині, адже свиня — то просто купа м'яса й жиру, і що з нею може трапитися, варіантів небагато, головне, щоб корму було вдосталь: у кращому разі вона може ще раз привести потомство, але в кінці життя на неї все одно чекає ніж, що, зрештою, не так уже й жахливо: перш ніж вона щось збагне, — а що може збагнути така тварина? — її вже й порішили. Тоді як людина має очі, в ній приховано багато чого, й усе на купі; людина може думати про всіляку чортівню, а передовсім про те [от жахлива голова], що з нею трапиться в майбутньому.

Ось так живе собі наш товстун, наш любий однорукий Франц Біберкопф, Біберкопфчик, а вже й серпень, коли погода ще така приємна. І Францик уже дуже незлецько навчився веслувати самою лише лівою рукою, поліція його не турбує, хоча він давно вже не з'являвся на реєстрацію, мабуть, у них у відділку також усі на літніх акаціях, врешті, поліцаї також мають усього дві ноги, й за ті пфеніґи, які вони заробляють, їм неохота збивати ноги через такі дрібниці, і навіщо його шукати; кому цікавий той Франц Біберкопф, що то за Біберкопф, чому саме Біберкопф, і чому в нього одна рука, раніше було дві; та хай собі та справа припадає пилом, у людей достатньо інших клопотів.

Але ще є вулиці, де чути й видно всяку всячину, буває, спаде комусь на думку щось із минулого, може й мимохідь, а життя тягнеться собі далі, день за днем, щось трапляється і сьогодні, а ти його проґавив, а назавтра знову щось, а ти про нього вже й забув, з людиною постійно щось відбувається. Та життя візьме своє, думає крізь сон Франц. От, приміром, якщо літнього дня зловити з вікна муху, посадити її у квітковий горщик та присипати піском: коли це справді здорова муха, то вона знову вилізе, й від того насипаного піску нічогісінько з нею не буде. Так собі Франц часом думає, коли дивиться довкола й бачить щось інше, ніж завжди, але мене все те не обходить, мені живеться добре, і політика мене також не обходить, а коли люди настільки дурні, що дозволяють себе експлуатувати, то що я тут вдію? Чого мені сушити голову через усіх тих людей?

А Міца має лише одну турботу: утримувати Франца від пиятик, бо то в нього слабке місце. Він має природжену потребу до алкоголю, в ньому щось таке дрімає й щораз виходить назовні. Він каже: коли п'єш, то жирком обростаєш і всяка дурниця в голову не лізе. Герберт якось сказав Францові: «Послухай, навіщо ти так багато п'єш? Ти ж щасливчик. Поглянь, ким ти був раніше: газетярем. А тепер? У тебе, звичайно, немає руки, зате ти маєш Міцу, маєш прибуток, ти ж не почнеш знову пиячити, як тоді, коли був з Ідою?» — «Та про це й мови не може бути, Герберте. Коли я п'ю, то просто так проводжу вільний час. От сидиш і маєш заняття: п'єш собі, а потім ще вип'єш, і ще. Крім того, подивися на мене, спиртне мені не шкодить». — «Так, ти знову став досить огрядним, але поглянь у дзеркало, які в тебе очі!» — «І які ж у мене очі?» — «Та сам уважно подивися: капшуки під очима, як у діда старого. І це у твої роки! Отямся, а то на справжнього діда перетворишся, від пиятики люди старіють».

«Облишмо цю розмову. Розкажи краще, як вам ведеться. Що сам поробляєш, Герберте?» — «Скоро знову візьмемося за діло, у нас двоє новеньких, добре себе показали. Знаєш Кноппа, того, який може вогонь ковтати? Так це він тих хлопців десь відкопав. Каже до них: «Якщо хочете зі мною справу мати, тоді спершу покажіть, на що ви здатні». Їм по вісімнадцять-дев'ятнадцять років. Отже, Кнопп став на розі Данціґерштрасе й дивиться, що вони робитимуть. А ті запримітили якусь стару й підгледілися, як вона гроші в банку зняла. Йдуть слідом за нею, ні на крок не відстають. Кнопп думає, що зараз вони легенько підштовхнуть її, вихоплять сумку й накивають п'ятами. Аж ні, ті терпляче йдуть слідом до будинку, де вона живе, й поки та дріботить повільним кроком, вони вже вскочили у під'їзд і чекають там на неї. Щойно стара відчинила двері, як вони кинулися до неї: «Це ви пані Мюллер?» А вона й справді пані Мюллер, потім забалакували їй зуби, аж поки побачили, що до зупинки під’їжджає трамвай, а тоді сипонули їй перцю в обличчя, вихопили сумку, захряснули двері й кинулися бігти через дорогу до зупинки. Кнопп потім лаявся й сказав, що сідати у трамвай — то вже було зайве; поки вона відчинила б вхідні двері й збагнула б, що воно й до чого, вони могли спокійнісінько в кнайпі навпроти по кухлику пива випити. До того ж біганина по вулиці підозріло виглядає». — «А вони хоча б здогадалися швидко зіскочити?» — «Так. І оскільки Кнопп був не зовсім ними задоволений, вони ще дещо встругнули: взяли із собою Кноппа й о дев'ятій вечора подалися на Ромінтенерштрасе, де цеглиною розбили вітрину годинникової крамниці, вигребли звідти все — і гайда. І ніхто їх не спіймав. Ті нахабні чортяки просто затесалися в натовп людей, які збіглися на ґвалт, і стоять собі любісінько. Такі нам згодяться». Франц хитнув головою: «Так, спритні хлопці». — «Але тобі те все ні до чого». — «Справді, ні до чого». — «Тільки кинь пити, Франце».

У Франца сіпнулося обличчя: «А чому ж не пити, Герберте? Що вам усім від мене треба? Я ж нічого не можу, нічого не можу, цілковитий інвалід». Дивиться Гербертові в очі, кутики рота опустилися: «Знаєш, до мене всі прискіпуються: один каже, щоб не пив, інший каже, щоб не водився з Віллі, а ще інший каже: облиш ту політику». — «Політику? Я проти цього нічого не маю, сам знаєш».

Відкинувся Франц на спинку стільця й все дивиться на свого друга Герберта, а той собі думає: «От пику наїв, хоч і добрий він, наш Францик, але може бути й небезпечним». А Франц простяг до нього руку й шепоче: «Зробили з мене каліку, Герберте, хіба не бачиш? Тепер я ні до чого не годжуся». — «Ну ти й загнув, піди скажи це Єві або Міці». — «Так, у ліжку — то правда, я знаю. Але от ти кимось є, щось робиш, та й хлопці теж». — «А ти? Якби сильно захотів, то міг би й одною рукою справами займатися». — «Не взяли мене. Та й Міца не хотіла. Наполягла на своєму». — «Менше з тим — давай, берися до справи». — «Ось так увесь час: то давай, то кидай. Так ніби я песик дресирований: на стіл, зі столу, а потім знову на стіл».

Герберт налив дві чарки коньяку; треба буде з Міцою перемовитися, з хлопцем не все гаразд, треба, щоб була обережна, а то знову розлютиться, і буде те, що з Ідою. Франц залпом влив у себе чарку: «Герберте, я — каліка; поглянь на порожній рукав. Якби ти знав, як вночі болить у мене те плече, спати не можу». — «То сходи до лікаря». — «Не хочу, не хочу, знати не хочу жодного лікаря, досить з мене Маґдебурґа». — «Знаєш що, я скажу Міці, щоб вона з тобою кудись поїхала. Вирвешся з Берліна, подихаєш іншим повітрям». — «Дай мені спокій, Герберте, я краще вип'ю». Герберт зашепотів йому на вухо: «А потім з Міцою буде те саме, що колись з Ідою сталося?» Франц здригнувся: «Що?!» — «Те, що чув! Чого витріщаєшся на мене, ну повитріщайся, хіба тобі мало було тих чотирьох років?» Франц стис кулак просто перед Гербертовим носом: «Слухай, ти що?» — «Я нічого, а ось ти…»

Єва, яка стояла під дверима, все чула. Вона хотіла було піти геть, але після цих слів зайшла до них у кімнату в розкішному ясно-брунатному костюмі, штовхнула Герберта під бік: «Та хай собі п'є. Не дурій». — «Невже ти не бачиш, що з ним коїться? Чи ти хочеш, щоб він знову в таку історію влип?» — «Ну ти й загнув, краще помовч».

Франц, як теля, витріщився на Єву.

А вже за півгодини у себе в кімнаті він питає Міцу: «Що скажеш, можна мені пити чи ні?» — «Можна, але знаючи міру. Не занадто». — «А ти не хотіла б напитися?» — «З тобою? Залюбки». Франц аж розцвів: «Боже, Міцо, ти справді хочеш напитися? Ти ще ніколи не була п'яна?» — «Та чого ж, була. Гаразд, давай нап'ємося, просто зараз».

Щойно Франц був сумний, а тепер він бачить, як Міца засяяла, так само, як ото було нещодавно, коли вона в Єви гостювала й коли про дитину мова зайшла. Дивиться Франц на неї, на свою милу, славну дівчинку: яка ж вона маленька, здається, він міг би її собі в куртку сховати, вона обвила його руками за шию, він притримує її лівою рукою за стан, і тут, і тут…

На мить Франц ніби кудись провалився. Його рука, яка лежить на її стегні, раптом напружилася. Але подумки Франц робить тією рукою якийсь рух. Його обличчя немов скам'яніло. Йому здалося, що в руці у нього збивачка, якою він згори вниз завдає Міці удару в груди — раз, ще раз… тріщать ребра… Лікарня, цвинтар, бреславець.

Франц відштовхнув Міцу, вона не знає, що з ним таке, лягає поруч з ним на долівку, а він щось бурмоче, щось лепече, і ридає, і обціловує її, і знову плаче, сам не знає чому. А потім вона приносить дві пляшки шнапсу, а він усе каже «ні, ні», але ж воно звеселяє, так радісно на душі, Боже, обоє розважаються, заходяться сміхом. Міці вже давно треба було йти до свого покровителя, та що має робити: залишилася з Францом, вона на ногах не може встояти, вже не кажучи про те, щоб кудись іти. Вона тягне шнапс просто з Францового рота, а той хоче висмоктати його назад, а в неї той шнапс уже з носа ллється. І регочуть обоє, та раптом Франц тяжко захропів і проспав аж до пізнього ранку.

Чого це в мене так болить плече, та мені ж відтяли руку.

Чого це в мене так болить плече, так болить плече?

Куди це Міца поділася? Залишила мене тут самого.

Вони відтяли мені руку, геть відтяли, плече болить, плече. Тварюки, відрізали мою руку, вони це зробили, оті тварюки, це вони були, покидьки, руки нема, та ще й кинули мене на землі. Плече, плече так болить, вони мене там порішили б, якби змогли, хай би вже й плече відрізали. Хай би вже й плече відрізали. Хай би вже й плече відрізали, то хоч би воно так не боліло, а бодай їм… Вони не вбили мене, тварюки, це їм не вдалося, не пощастило їм зі мною, тим покидькам, але й так біда, ось я лежу, і нікого немає, і ніхто не чує мого стогону: так болить рука, плече, тварюки, хай би вже тоді зовсім задавили. А тепер я півчоловік. Моє плече, моє плече, більше несила терпіти. Кляті покидьки, покидьки, занапастили мене, що мені тепер робити, і де це Міца, кинула мене. Ой болить, ой-ой-ой.

Муха все дереться й дереться нагору, вона сидить у квітковому горщику, пісок обсипається з неї, він їй байдужий, вона його струшує, вистромляє чорну голівку, вилізла.

Сидить над водою великий Вавилон, мати розпусти й гидоти землі. А сидить вона на червоній звірині, й має сім голів і десять рогів, це видно, і ти мусиш це бачити. Кожен твій крок тішить її. Напилася вона крови святих, яких шматує. Ось роги, якими вона б'є, вона вийшла з безодні й веде до прокляття, поглянь на неї, перли, кармазин, порфиру, і зуби, як скрегоче вона ними, тлусті, налиті губи, по яких текла кров, якої вона скуштувала. Вавилонська блуднице! Золоті ядучі очі, товста шия! Як же вона сміється до тебе!

Під гуркіт барабанів; побатальйонно, кроком руш!

Пильнуй, коли летять снаряди, багнюка летить навсібіч, кроком руш, вище ногу, тримати стрій, мені треба вийти, вперед, та що може статися, хіба що всі кістки перетовчуть, а більше нічого, думм-друмм-думм, чіткіше крок, раз-два, раз-два, лівою, лівою!

Франц Біберкопф марширує по вулицях твердим кроком, лівою-правою, лівою-правою, не здаватися втомі, жодних шинків, не пити, підемо подивимося. Аж тут летіла куля, твоя то, чи моя, як я її впіймаю, одразу ж і сконаю, лівою-правою, лівою-правою. Гуркіт барабанів, побатальйонно!.. Нарешті він дихає на повні груди.

Шлях лежить через увесь Берлін. Коли солдати містом марширують[177], а чому, а тому, а все це через чінґ-дарада, бумдара, все це через чінґдарада, дада. Стоять німі будинки проти ночі, А вітер віє, віє, де захоче[178], а чому, а тому, а все це через чінґдарадада.

У своїй глухій, брудній норі — брудній норі, а чому, а тому, глухій норі, а чому, а тому, а все це через чінґдарада, бумдарада, бум — сидить Райнгольд, той, що з Пумсової банди, коли солдати містом марширують, то їм дівчата усмішки дарують, сидить, читає газету, лівою, лівою, аж тут летіла куля, твоя то, чи моя, читає про Олімпійські ігри, раз-два, а ще про те, що гарбузове насіння — чудовий засіб проти глистів. Він читає дуже повільно, вголос, дарма що затинається. Втім, коли він сам, то майже не затинається. Замітку про гарбузове насіння вирізав ножицями, коли солдати містом марширують, бо в нього колись був солітер, можливо, він досі має одного, можливо, це той самий, а може й новий, у старого завелося потомство, треба таки спробувати з гарбузовим насінням, отже, зелену шкірочку також треба їсти, а не зчищати її. Стоять німі будинки проти ночі, А вітер віє, віє, де захоче. Конгрес гравців у скат в Альтенбурзі, я в таке не граю. Навколосвітня подорож, усі витрати становлять 30 пфеніґів за тиждень, знову якесь шахрайство.

Коли солдати містом марширують, то їм дівчата усмішки дарують, а чому, а тому, а все це через чінґдарада, бумдара, бум. Хтось стукає у двері, заходьте!

Підйом! Марш уперед! Райнгольд миттєво потягся за револьвером. Аж тут летіла куля, твоя то, чи моя, товариша скосило, і він лежить безсило, неначе лежу я, неначе лежу я. Перед ним стоїть Франц Біберкопф, без однієї руки, достоту інвалід війни. Та він п'яний! Чи ні? Нехай тільки поворухнеться, одразу ж його пристрелю.

«Хто тебе впустив?» — «Твоя господарка». В атаку, в атаку! «От стерво, геть здуріла». Райнгольд уже біля дверей: «Пані Тітч! Пані Тітч! Що це таке? Я ж вам сказав: мене нема вдома, ні для кого». — «Вибачте, пане Райнгольд, мені ніхто нічого не казав». — «Якщо я нічого не сказав, значить, мене немає, хай йому біс! Ви ще тут мені хтозна-кого в дім пустите!» — «То ви, напевне, моїй доньці сказали; а вона пішла й нічого мені не передала».

Він зачинив двері, все ще стискає револьвер. Солдати. «Чого тобі тут треба? Ти тут щось забув?» Він затинається. Чи це той самий Франц стоїть перед ним, зараз він дізнається. Йому не так давно машина руку відчавила, він був порядною людиною, це кожен під присягою підтвердить, а тепер сутенером став, не будемо згадувати, з чиєї вини. Гуркіт барабанів, побатальйонно… і ось він стоїть тут. «Гей, Райнгольде, то в тебе револьвер?» — «А що?» — «Для чого він тобі? Що ти хотів робити?» — «Я? Нічого». — «Ну тоді, може, відкладеш його вбік?» Райнгольд кладе револьвер перед собою на стіл. «Навіщо ти прийшов до мене?» Ось він сидить, це він вдарив мене в підворітті, це він викинув мене з машини, а я ж нічим йому не завинив, була ще Циллі, а я спускався сходами. Все це піднялося з пам'яті. Місяць над водою, такий яскравий увечері, дзвони. А зараз у Райнгольда револьвер.

«То сідай, Франце, ти напився, чи що?» Ач як втупився у нього, наче той бик, він точно п'яний, ніяк не покине пиятику. П’яний, звісно, ну та нічого, у мене револьвер А все це через чінґдарада, бумдарада бум. Франц сідає. Сидить. Яскравий місяць світить над водою. Він сидить у Райнгольда. У того, кому він допоміг з дівчатами, одну за одною переймав від нього, а потім той захотів, щоб Франц стояв на атасі, але ні про що не попередив, а тепер я став сутенером і не знаю, як то воно з Міцою повернеться, ось яка ситуація. Але все це лише думки. А відбувається лише одне: Райнгольд, Райнгольд сидить перед ним.

«Просто хотів побачитися з тобою, Райнгольде». Саме цього я й хотів, побачити, просто побачити — то вже вистачить, от ми й сидимо. «Що ти задумав, хочеш притиснути мене, шантажувати тим, що тоді трапилося? Чого мовчиш?» Нічого не кажи, не смикайся. Хлопче, вперед кроком руш, подумаєш, просвистіло кілька снарядів. «То це шантаж, еге ж? Скільки ж ти хочеш? Ми знали, що ти можеш прийти. І те, що ти сутенер, також знаємо». — «Ну, сутенер. А що мені робити, з однією рукою?» — «Ну, то чого тобі треба?» — «Та, власне, нічого». Рівно сидіти, триматися, це ж Райнгольд, завжди він ось так тихцем-нихцем підкрадається, треба пильнувати.

Але Франца вже взяли дрижаки. Три мудреці прибули зі сходу[179], і мали вони ладан, і курили вони ладаном, курили… І все димом огорнулося. А Райнгольд міркує собі: або він п'яний, тоді невдовзі забереться й не буде жодних проблем, або він таки чогось хоче. Ні, він таки чогось домагається, але чого саме, шантажувати ніби не збирається, а що ж тоді? Райнгольд дістав пляшку зі шнапсом і думає, що ось вип'є трохи Францик, і я все у нього вивідаю. Часом не Герберт його послав, аби винюхати, що й до чого, а потім здати? Та коли Райнгольд ставить на стіл два сині келишки, то помічає, що Франц тремтить. Місяць, ясний місяць яскраво світить над водою, аж дивитися боляче, в очах потемніло, що це зі мною таке? Тут Райнгольд втішився, повільно прибрав револьвер зі столу й засунув до кишені, потім наповнив келишки й знову поглянув на Франца: ти диви, та у нього лапа труситься, ним просто тіпає, от боягуз, тільки балакати мастак, боїться револьвера чи мене, та я ж йому нічого не зроблю. І Райнгольд одразу заспокоївся, став навіть люб'язним. Йому приємно бачити, як Франц тремтить, ні, він не п'яний, йому просто страшно, зараз ще знепритомніє чи в штани напудить, а сам, напевне, збирався мене налякати.

Тут Райнгольд взявся розповідати про Циллі, так ніби він з Францом учора бачився, каже, Циллі знову до нього прийшла, на кілька тижнів, таке буває: як не бачу якусь жінку місяць-другий, то вона знову починає його вабити — реприза, так би мовити, кумедно, правда? Потім дістав сигарети й пачку порнографічних листівок, а ще світлини, а на деяких Циллі разом із Райнгольдом. Франц і слова вимовити не може, тільки дивиться на Райнгольдові руки, той має дві долоні, дві руки, а він лише одну, Райнгольд кинув його під машину з двома руками, а чому, а тому, хіба я не повинен убити цього типа, а все це через чінґдарада. Герберт так вважає, але я так не думаю, а чого ж мені хочеться? Нічого я не можу, зовсім нічого. Але ж я мушу, я ж хотів щось зробити, а все через чінґдарада, бумдарада, бум — і що я за чоловік такий, тьху, мокра курка! Франц зіщулився й знову почав тремтіти, випив залпом келишок шнапсу, потім ще один — не допомагає, аж тут Райнгольд і каже так тихесенько: «Франце, я хотів би… я хотів би на рану подивитися». А все через чінґдарада, бумдарада, бум. Франц розстебнув куртку — ось так узяв і розстебнув, ще й рукав підсмикнув і показує куксу, Райнгольд скривився: «Гидко виглядає». Франц застебнув куртку: «Спочатку було ще гірше». Дивиться Райнгольд на Франца, а той мов води у рота набрав, сидить і навіть пальцем не поворухне, а сам товстий, як кнур, і рота розтулити не може, Райнгольду кортить ще трохи познущатися над ним, стриматися не може.

«А ти завжди рукав отак у кишені носиш? Ти його щоразу туди засовуєш, чи він пришитий?» — «Ні, я його щоразу засовую». — «Іншою рукою дістаєш? Чи раніше, коли ще не вдягнувся?» — «І так, і так. Коли одягнешся, тоді не так зручно». Райнгольд стоїть поряд з Францом, смикає за рукав. «Гляди, не клади нічого в праву кишеню. А то звідти можуть легко поцупити». — «У мене не поцуплять». А Райнгольд усе розмірковує: «Слухай, а якщо ти одягаєш, скажімо, пальто? Певно, це дуже незручно, коли два порожні рукави». — «Зараз же літо. А взимку якось воно буде». — «Побачиш, буде не дуже добре. А чого б тобі не замовити штучної руки? От коли людині ногу відріжуть, то їй роблять штучну». — «Бо інакше ходити не зможе». — «Можна ж і штучну руку причепити, краще виглядатиме». — «Та ні, тільки тиснути буде». — «Я б собі все-таки штучну замовив або, може, в рукав чогось напхав. Ану йди-но сюди, зараз спробуємо». — «Та для чого, послухай, я не хочу». — «Чого ти маєш ходити з одвислим рукавом, ось побачиш, гарно виглядатиме, ніхто й не помітить, що руки нема». — «Та для чого це мені, я не хочу». — «Та йди сюди, цурпалок тут не годиться. А ми запхнемо туди кілька пар шкарпеток або сорочок — й усе буде чудово».

Райнгольд запалився ідеєю, витяг порожній рукав Франца з кишені, кинувся до комода й став засовувати у рукав все підряд: носовички, шкарпети. Франц відмагається: «До чого воно, все одно триматися не буде, вийде якась ковбаса, дай мені спокій». — «Ні, ні, маю тобі сказати, що то робота для доброго кравця, той підтягне де треба, й все чудово виглядатиме, не ходитимеш більше, як каліка, а так ніби просто тримаєш руку в кишені». Шкарпетки повипадали: «Так, тут таки треба кравця. А знаєш, я не переношу калік, для мене каліка — це людина, яка ні на що не годиться. Коли бачу каліку, то думаю собі: і навіщо такому на світі жити?»

А Франц слухає і слухає, та все головою киває. Мимоволі його знову проймає дрож. Нараз йому здається, що він знову на Алексі, йде на діло, потім усе кудись пропало, напевно, це все через той нещасний випадок, нерви розгулялися, треба опанувати себе. Але його далі трясе й морозить. Усе, геть звідси, спускається сходами вниз, бувай, Райнгольде, мушу йти, тримати крок, правою-лівою, правою-лівою, чінґдарада.

І ось огрядний Франц Біберкопф уже повернувся від Райнгольда додому, а рука й досі труситься, а ще морозить постійно, аж з рота сигарета випала. А вдома у нього Міца сидить зі своїм покровителем, вона чекала на Франца, бо збирається з тим паном на два дні кудись поїхати.

Франц відвів її вбік: «А я що від тебе матиму?» — «А що ж мені робити, Франце? О, Боже, Франце, що це з тобою?» — «Нічого, давай, збирайся». — «Я приїду сьогодні ввечері». — «Та й ти вже». Він ледь не зірвався на крик. Вона зиркнула на свого покровителя, хутко поцілувала Франца в потилицю — і гайда. А внизу подзвонила до Єви: «Слухай, як матимеш час, зайди до Франца. З ним щось негаразд. А що, я й сама не знаю. Просто зайди». Але Єва не змогла зайти, бо цілий день лаялася з Гербертом та за тією сваркою так і не вибралася з дому.

Тим часом сидить наш Франц Біберкопф, наша кобра-змія, наш залізний борець, сам-самісінький, сидить на своєму підвіконні, вчепився в нього своєю єдиною рукою й думає про те, яку він упоров дурницю, не інакше як лихий його поплутав, що він поперся до того Райнгольда. От ідіотизм, коли солдати містом марширують, повний ідіотизм, от телепень, щось треба робити, тільки не сидіти ось так. А потім думає собі: ні, я таки маю це зробити, маю знов туди піти, так цього не можна залишати, він мене зганьбив, напхав ганчір'я в рукав, про таке комусь навіть розказати соромно.

І Франц припав головою до підвіконня, зіщулився, соромно йому, до болю соромно: як я міг таке допустити, як дозволив, телепень такий, ще й тремтів перед тим негідником. Сором, який сором! Франц аж зубами скрегоче, ладен сам себе розірвати, я ж цього не хотів, і ніякий я не боягуз, навіть з однією рукою.

Мушу ще раз піти до нього. Та й заснув. Ось уже вечір, Франц нарешті прокинувся й підвівся зі стільця. Роззирнувся кімнатою, на столі стоїть пляшка шнапсу, Міца залишила, але пити не буду. Не хочу ганьбитися. Не буду очей ховати. Піду ще раз до нього. Рум ді бум, гармати гримлять, сурми сурмлять. Уперед, на вулицю, лише куртку накину, хотів мені в рукав ганчір'я напхати, от піду й сяду перед ним, і жилка в мене не здригнеться.

Берлін! Берлін! Берлін! Трагедія на морському дні, затонув підводний човен. Весь екіпаж задихнувся. Задихнулися й тепер усі мертві, сльозами горю не зарадиш, бо то вже кінець, то вже по всьому, забудь. Марш, марш! Зіткнулися два військові літаки. Зіткнулися і впали, пілоти загинули, ніхто про них і не згадає, мертві та й годі.

«Добривечір, Райнгольде. Ось бачиш, я знову прийшов». А той витріщився на Франца: «Хто тебе впустив?» — «Мене? Ніхто. Двері були відчинені, от я і ввійшов». — «Ага, а подзвонити в двері ти не міг?» — «Чого мені до тебе дзвонити, хіба я п'яний?»

Сіли один навпроти одного, курять, Франц Біберкопф уже не тремтить, сидить випроставшись і тішиться, що живий, це найкращий день відтоді, як він потрапив під колеса, і найкраще, що він відтоді зробив: прийшов сюди і сидить, хай йому біс! Це краще, ніж на зборах і навіть краще, ніж із Міцою. Так, це найкраще з усього: він мене не звалить з ніг.

Просиділи до восьмої вечора, Райнгольд зазирає Францові в обличчя й каже: «Франце, ти ж знаєш, що у нас із тобою давні порахунки? Скажи мені відверто, чого ти від мене хочеш». — «Які там у нас порахунки?» — «Ця справа з машиною». — «І що воно дасть? Рука в мене від того не виросте. А потім… — Франц гепнув кулаком по столу, — а потім, це, може, й на краще. Далі так не могло тривати. Щось таки мало статися». Го-го, ось так я думаю. Ось таким я тепер став. Райнгольд обережно запитує: «Це ти про вуличну торгівлю?» — «Так, і про неї також. Тоді у мене в голові немов щось зсунулося. Але тепер усе минуло». — «І руки нема». — «У мене ще одна є, я ще маю голову на плечах і дві ноги». — «А що ти поробляєш? Сам крутишся чи з Гербертом?» — «З одною рукою? Та я нічого не можу робити». — «Але ж послухай, сутенером бути — то страшенна нудьга».

Райнгольд поглядає на Франца й думає: «Який же він здоровий і товстий! Хочеться мені з ним іще трішки погратися. Такий на задніх лапках переді мною сидітиме. Тільки треба йому ще ребра перерахувати. Того, що він втратив одну руку, йому, мабуть, замало».

Тут вони заговорили про жінок, і Франц розповів про Міцу, яка раніше звалася Сонею, вона добре заробляє, а сама дуже чемна дівчинка. А Райнгольд думає собі: «Чудово! Я в нього її заберу і втопчу його у багно».

Хробаки жеруть землю й вивергають її, знову жеруть і знову вивергають. Ці тварючки жеруть, не знаючи втоми: щойно набили собі черево — і вже знову голодні, і знову напихаються, ковтаючи все підряд. А людина — як той вогонь: поки жере — горить, а коли їжі немає, тоді згасає.

А Франц Біберкопф тішиться із самого себе, що він ось тут сидить і зовсім не тремтить, радіє, ніби знову на світ народився. І коли він з Райнгольдом спускався сходами, також тішився. Коли солдати містом марширують, правою, лівою, яке гарне життя, всі, хто тут іде, то мої друзі, і ніхто мене нізвідки не викине, хай тільки спробує. А чому, а тому, їм дівчата усмішки дарують.

«Піду на танці», — каже він до Райнгольда. Той питає: «А твоя Міца з тобою піде?» — «Ні, вона зі своїм покровителем поїхала на два дні». — «Коли вона повернеться, я піду з вами». — «От і чудово, вона зрадіє». — «Невже?» — «Та кажу ж тобі. Не бійся, вона не кусається».

Франц страшенно розвеселився, щасливий протанцював цілу ніч, а сам ніби заново на світ народився, спершу був у Старій танцзалі[180], а потім у шинку в Герберта, і всі веселилися разом з ним, а він почувався найкраще. Коли танцював з Євою, думав про тих двох, яких любив найдужче: одна — це його Міца, як би було гарно, коли б вона зараз тут була, а другий — Райнгольд. Та він не наважується в цьому зізнатися. Всю чудову нічку, танцюючи то з тою, то з тою, він думає лише про цих двох, яких зараз немає і яких він любить понад усе, і був щасливий від того.

Кулак лежить на столі

Тепер кожен, хто дочитав аж сюди, бачить, який стався поворот: поворот навспак, і Франц його вже зробив. Франц Біберкопф, сильний як кобра-змія, знову з'явився на сцені. Нелегко йому довелося, але ось він знову тут.

Здавалося, він уже повернувся, коли став Міциним сутенером і походжав із золоченим портсигаром і в кашкеті веслярського клубу. Але тепер він таки повністю повернувся: ойкає на радощах і не знає ні страху, ні сумнівів. Дахи вже не сповзають донизу, а рука — то таке, нема, то й нема. Йому з голови повилітали всі химери. Зараз він сутенер і знову хоче стати злочинцем, але тепер це його зовсім не хвилює, якраз навпаки.

І все — як на початку. Але тут також цілком ясно, що перед нами вже не та, колишня, кобра-змія. Нашого давнього Франца Біберкопфа годі впізнати. Першого разу Франца обдурив його друг Людерс, і Франц втратив рівновагу та гепнув навзнак. Другого разу мав він стояти на атасі, та він не захотів, і тоді Райнгольд викинув його з машини просто під колеса іншого автомобіля. Тепер уже з Франца досить, та було б досить і для будь-якої іншої людини. Він не пішов у монастир, не звів порахунків з життям, він ступив на стежку війни, він хоче не просто бути сутенером і злочинцем, тепер він хоче бути таким усупереч всьому. Подивіться на Франца, він уже не просто танцює, наїдається й тішиться своїм життям, тепер він закружляв у шаленому танку, коли все навколо миготить, закружляв з чимось невідомим, і ми побачимо, настільки він сильний і хто кого здолає, хто вийде переможцем — Франц чи те, невідоме.

Коли Франц Біберкопф вийшов з Теґельської тюрми, то голосно заприсягнувся: буду порядним. Своєї клятви він не дотримав. Тепер він хоче дізнатися, чи він узагалі має право щось заявляти. Він хоче дізнатися, чому й за віщо йому відтяли руку. І хто зна, що там у Францовій голові робиться, можливо, він хоче одержати від Райнгольда свою руку назад.

Книга сьома

І тут просвистів молот, і молот падає на Франца Біберкопфа.

Пуссі Уль, наплив американців, а як правильно писати «Вільма», через W чи через V?

На Александерплац все копирсаються і копирсаються. На розі Кеніґштрасе та Нової Фрідріхштрасе хочуть знести будинок, той, де взуттєва крамниця «Саламандер»[181], сусідній будинок уже зносять. Під віадуком міської залізниці на вокзалі Алекс заледве можна проїхати: ставлять бики для нового залізничного мосту; згори можна зазирнути в старанно обмуровані заглибини, куди ляжуть основи биків. Той, кому треба потрапити на вокзал, спершу мусить піднятися, а потім спуститися вузькими дерев'яними сходами.

У Берліні стало прохолодніше, часто дощить, від чого потерпають авта й мотоцикли, вони постійно ковзають, і щодня відбуваються зіткнення, потім ідуть позови на відшкодування збитків, до того і люди ж часто ламають собі все, що завгодно, а все через погоду. А ви чули про трагічну долю пілота Безе-Арніма? Його сьогодні допитували в кримінальній поліції як головного обвинуваченого у справі про стрілянину у квартирі Пуссі Уль, старої потасканої повії, мир праху її. Безе, Едґар, влаштував у її квартирі шалену стрілянину, хоча, як кажуть криміналісти, в його поведінці й раніше простежувалися всілякі дивацтва. Якось під час війни його підбили на висоті 1700 метрів, з цього й почалася життєва трагедія пілота Безе-Арніма: спочатку його підбили на висоті 1700 метрів, потім обдурили зі спадком, врешті під чужим іменем він потрапив до в'язниці, але про останнє ми ще згадаємо. Після того, як його підбили, Безе приїхав додому, а там директор якогось страхового товариства видурив у нього всі гроші. Потім виявилося, що то був аферист; і таким найпростішим способом гроші перейшли від пілота до афериста, а пілот залишився з порожніми кишенями. Відтоді Безе прибрав собі ім'я Оклер. Йому було соромно перед власною родиною через те, що втрапив у таку халепу. В поліції все це сьогодні зранку з'ясували й занесли в протокол. У протоколі також було зазначено, що після цього Безе став на шлях злочину. Якось його вже засудили до двох з половиною років тюрми, а оскільки він тоді відрекомендувався Крахтовілем, то після відбування покарання його вислали до Польщі. Згодом він влип у якусь огидну й незрозумілу історію з Пуссі Уль. Ця Пуссі Уль з особливими церемоніями, про які краще не згадуватимемо, охрестила його фон Арнімом, і до всіх наступних витівок він вдавався під прізвищем Арнім. А у вівторок 14 серпня 1928 року фон Арнім всадив кулю в Пуссі Уль, а чому і яким чином, про це вся їхня банда вперто мовчить, такі люди вміють тримати язика за зубами, навіть коли стоять перед катом. І справді, чому вони мають розказувати щось поліції, коли вона є їхнім ворогом? Відомо тільки, що в цій історії якусь роль відіграє боксер на прізвище Гайн; і той, хто думає, ніби він великий знавець людських душ, одразу скаже — драма через ревнощі. Та я особисто ладен закластися, що ніяких ревнощів тут і близько не було. А якщо й були ревнощі, то в поєднанні з грішми, і саме в грошах уся річ. Безе, як стверджують у поліції, страшенно пригнічений; блажен, хто вірує. Та я вам кажу, той Безе, якщо він не симулює, то пригнічений лише через те, що тепер поліція дізнається про всі його темні справі, а ще він злий, що ледь не відправив на той світ стару Уль. З чого ж він тоді житиме? Не дай Боже те стерво і справді помре! Це все, що вам варто знати про життєву трагедію пілота Безе-Арніма: його збили на висоті 1700 метрів, через афериста він втратив спадщину і відсидів у в'язниці під чужим прізвищем.

Наплив американців у Берлін триває. Серед багатьох тисяч гостей німецької метрополії є чимало видатних особистостей, які відвідують Берлін у службових або приватних справах. Так, наразі тут [у готелі «Еспланада»] перебуває відповідальний секретар американської делегації при Міжнародній парламентській спілці доктор Колл із Вашингтона, за яким через тиждень прибудуть декілька американських сенаторів. Окрім того, ближчим часом в Берліні чекають на нью-йоркського брандмайора Кілона, який разом з колишнім міністром праці Девісом[182] зупиниться в отелі «Адлон».

З Лондона на з'їзд Світового об'єднання ліберально-релігійного єврейства, що відбуватиметься в Берліні з 18 до 21 серпня, прибув президент цього об'єднання Клод Монтефйоре[183]; разом зі своєю співробітницею, леді Лілі Г. Монтеґю, яка його супроводжує, він зупинився в готелі «Еспланада».

Оскільки погода просто мерзенна, ліпше зайти у приміщення, хоча б, приміром, потинятися Центральним критим ринком, але там страшенний галас і стільки візків, що треба пильнувати, аби з ніг не збили, і ніхто навіть не попередить, не гукне. То краще вже поїхати в суд з трудових спорів на Ціммерштрасе, там і поснідаємо. Той, хто часто мав справу з дрібним людом, — зрештою, Франц Біберкопф також не велике цабе, — той їде в західну частину міста, щоб подивитися, як там живуть люди.

У кімнаті № 60 суду з трудових спорів можна трохи підкріпитися; загалом це доволі маленьке приміщення з шинквасом та кавоваркою «Еспресо». На дошці висить меню: «Обід: заправлений рисовий суп, рисолі [забагато «р»], 1 марка». Огрядний молодик у рогових окулярах сидить за столом і наминає згаданий обід. Якщо поглянути на нього, то можна переконатися, що перед ним парує тарілка з рисолями, соусом та картоплею, і він якраз зайнятий тим, що все це, одне за одним, хоче стеребити. Його погляд бігає туди-сюди по тарілці, так наче в нього хтось збирається відібрати ту поживу, але ніхто не сидить поряд з ним, за столом він сам, та все одно чомусь хвилюється; він розрізає, підхоплює виделкою й запихає до рота шматок за шматком, і все так хутко, раз-раз-раз-раз, й поки він орудує виделкою, туди-сюди, туди-сюди, поки ріже, розминає картоплю, заковтує, сопе, плямкає, жує, сам тим часом не зводить очей з тарілки, спостерігаючи за тим, як їжі стає все менше; ті очі, як два сторожові пси, стережуть тарілку й оцінюють, скільки страви ще залишилося. Ще раз туди-сюди. Тепер з усім покінчено, молодик підводиться, такий млявий і огрядний, він усе гарненько підчистив, збирається розрахуватися. Сягнув рукою у внутрішню кишеню, дістав гаманець і питає: «Пані, скільки з мене?» Потім товстун виходить на вулицю, віддихується, розстібає ззаду на штанях хлястик, щоб животу було просторіше. Зараз у нього в шлунку добрі три фунти харчів. Тепер у животі закипіла робота, адже він має впоратися з усім тим, що напхав туди молодик. Кишки ворушаться, колихаються, скорочуються й звиваються, як дощові черв'яки, залози роблять те, що їм належиться — виділяють свої соки в оту масу їдла, впорскують, як пожежники з брандспойта, а згори навздогін котиться слина; хай би що ковтав молодик, усе воно потрапляє в кишківник, рідка їжа атакує нирки, ніби покупці універсальну крамницю в тиждень розпродажу, й повільно, крапля за краплею, просочується в сечовий міхур. Зачекай-но, хлопче, невдовзі ти повернешся тим самим коридором назад до дверей з написом «Чоловічий туалет». Так уже заведено на світі.

За дверима йде судове засідання. Хатня робітниця Вільма — як пишеться ваше ім'я, я думав, що через «V», ну тоді переправимо на «W» — стала дуже зухвало поводитися, навіть непристойно… Кажу їй, пакуйте свої речі й забирайтеся геть… я маю свідків… Я нічого такого не роблю, я порядна дівчина… До шостого числа, беручи до уваги різницю за три дні, я готовий заплатити десять марок… у мене дружина в лікарні лежить. Скільки ви вимагаєте, панянко? Позов подано на 22 марки 75 пфеніґів, проте я мушу зазначити… Не можу ж я дозволити, щоб зі мною так поводилися, коли постійно тільки й чуєш: «стерво», «підла тварюка»… Викличте мою дружину, коли вона одужає, позивачка сама стала поводитися нахабно… Сторони уклали таку угоду…

Справа шофера Папке проти кінопрокатника Вільгельма Тоцке. Що це за справа? Мені її щойно поклали на стіл. Отже, записуйте: особисто присутній відповідач кінопрокатник Вільгельм Тоцке, ні, я тільки за його дорученням, гаразд, ви працювали у нього шофером, ну працював, але недовго, машина постраждала в аварії, він звелів: принесіть мені ключі, тобто ви втрапили з машиною в халепу, що ви на це скажете? Двадцять восьмого числа, в п'ятницю, він мав забрати хазяйку з Адміральських лазень, що на Вікторіаштрасе; свідки можуть підтвердити, що той був п'яний як чіп. Та всі в окрузі знають, що він п'яниця… Поганого пива я в рот не беру… То була наша, німецька, машина, ремонт коштував 387 марок 20 пфеніґів. А як саме відбулося зіткнення? Машина почала ковзати, у мене немає гальма на всі чотири колеса, і я стукнув своїм переднім колесом у його багажник. Скільки ви випили того дня, адже за сніданком ви точно пили? Ні, я снідав у шефа, там мене годують, шеф дбає про свій персонал, він добра людина… Ми зовсім не хочемо від цього чоловіка відшкодування збитків, просто звільнили його без попереднього повідомлення; з ним і раніше через пиятику траплялися всілякі пригоди. Прийдіть за своїми речами, вони валяються на Вікторіаштрасе. А шеф ще сказав тоді по телефону: «Ця мавпа понівечила мою машину!» Як ви могли це почути?.. Та ви по своєму апарату так голосно говорите, думаєте, як ми неосвічені, то… а ще він сказав по телефону, що я запасне колесо вкрав, прошу допитати свідків… І не подумаю, ви обоє однаково винні… а ще він сказав чи то осел, чи то мавпа, і на ім'я його назвав… може, укладемо угоду й зійдемося на 35 марках? Зараз за чверть дванадцята, ще є час, можете йому зателефонувати, бажано, щоб він з'явився до першої години.

Біля дверей будинку на Ціммерштрасе зупинилася якась дівчина, вона просто тут проходила, підняла парасольку й кинула в поштову скриньку листа. У листі сказано: «Любий Фердинанде, обидва твої листи я з вдячністю отримала. Я дуже помилилася в тобі й не думала, що все так повернеться. Ти маєш сам розуміти: для того, щоб поєднати наші життя, ми ще занадто молоді. Гадаю, ти з цим урешті погодишся. Ти, може, думав, що я така, як усі дівчата? Але тут ти помилився, мій дорогенький. Чи, може, ти вважаєш, що я із заможної родини? Тоді й тут ти прорахувався. Я проста робітниця. Я кажу тобі це для того, щоб ти знав, як тобі вчинити. Якби я могла передбачити, що з того всього вийде, я б узагалі тобі не писала жодних листів. Отже, тепер тобі відома моя думка, тож маєш її врахувати, коли прийматимеш своє рішення. З привітом, Анна».

У тому самому будинку, у флігелі, на кухні сидить інша дівчина; мати пішла на закупи, й дівчина потай пише в своєму щоденнику, їй двадцять шість років, вона безробітна. Останній запис від 10 липня звучить так: «Учора після обіду мені стало краще; але погожих днів зараз так мало. Я ні з ким не можу поговорити так щиро, як би мені хотілося. Тому я й вирішила все записувати. Коли у мене місячні, я ні на що не здатна, найменші дрібниці створюють мені великі труднощі. Все, що я тоді бачу, викликає в мені тяжкі думки, і я не можу їх позбутися; я стаю страшенно нервовою, й мені досить важко змусити себе чимось зайнятися. Якийсь внутрішній неспокій змушує кидатися то до того, то до того, але я нічого не доводжу до кінця. Наприклад, рано-вранці, коли я прокидаюся, то зовсім не хочу вставати; але я таки змушую себе до цього і намагаюся всіляко себе підбадьорити. Проте одягатися для мене страшенно стомливо. Одягаюся я дуже довго, бо в мене знову голова йде обертом від різних думок. Мені завжди здається, що я роблю щось не так, і від того сама тільки шкода. Коли я кидаю в пічку вугілля й спалахують іскри, то часто буває так, що я лякаюсь, обдивляюся себе, чи не загорівся, бува, на мені одяг, чи не зіпсувала я чогось, й чи не спалахне пожежа непомітно для мене. І так цілісінький день; усе, що я роблю, здається мені не до снаги, й коли я таки змушу себе до цього, то, попри всі мої зусилля впоратися з усім якомога швидше, робота забирає у мене страшенно багато часу. Так минає день, а я знову нічого не встигла, бо повсякчас поринаю у різні думки. А як подумаю, що, всупереч усім моїм зусиллям, я не здатна налагодити своє життя, мене охоплює відчай, і я довго плачу. Такими мої місячні були завжди, вони почалися, коли мені було дванадцять. Мої батьки вважають все це дурницями, кажуть, що я прикидаюся. Коли мені було двадцять чотири, я намагалася накласти на себе руки, але мене врятували. Тоді я ще не мала статевих стосунків і покладала на них великі надії, на жаль, даремні. Я була дуже поміркованою в цьому сенсі, а останнім часом навіть чути про це не хочу, оскільки й фізично я дуже охляла.

14 серпня. Вже цілий тиждень я почуваюся дуже погано. Не знаю, що зі мною буде, якщо все так триватиме й далі. Думаю, що якби я не мала нікого на світі, то без вагань відкрутила б уночі газовий кран. Але я не можу завдати такого болю своїй мамі. Проте я дуже хотіла б підхопити якусь серйозну хворобу і померти від неї. Ось я й написала, як воно зі мною є, що у мене на душі».

Двобій починається! Надворі дощить

Правда, з якої б то причини [цілую вашу руку, мадам, цілую вашу руку[184]], з якої б то причини, треба подумати, Герберт у повстяних пантофлях походжає по кімнаті й думає, а за вікном дощ, мрячить і мрячить, неможливо вийти на вулицю, ще й сигари закінчилися, в домі також ні в кого не позичиш, з якої б то причини в серпні мусить постійно дощити, так цілий місяць уже поплив за водою, стік великими краплями, наче й не було, з якої б то причини Франц ходить до Райнгольда і тільки про нього й балакає? [Цілую руку, мадам, своїм співом радувала сама Зіґрід Онеґін[185], аж поки він не махнув на все рукою, поставив життя на карту і таким чином здобув перемогу.] А Франц, мабуть, знає чому, з якої причини, він таки напевне має знати, а дощ усе не вщухає, міг би й до нас зазирнути.

«Послухай, Герберте, і ти сушиш собі цим голову, та облиш, тішся, що він кинув бавитися в ту кляту політику, може, вони справді друзі?» — «Та що ти кажеш, Єво! Які друзі? Крапка на цьому, більше не хочу тебе слухати, дорогенька. Я краще за тебе знаю. Щось він хоче від нього, щось йому треба». [Але з якої причини? Угоду затвердило центральне управління, а отже, ціна цілком прийнятна.] «Він таки чогось хоче, але що йому потрібно, чому він туди постійно ходить і постійно про це говорить? Порішити когось з тієї банди хоче — ось чому! Прикинеться смирненьким, а коли втреться в довіру, то зробить «бах, бах» — ніхто й опам'ятатись не встигне». — «Ти так думаєш?» — «А хіба ж не так?» Зрозуміла річ. Цілую вашу руку, мадам, цілую вашу руку… Ну й дощ! — «Ти справді так думаєш, Герберте? Правду кажучи, мені все це також здалося підозрілим: через них людина руку втратила, а потім до них у гості ходить». — «Отож-бо! А я що кажу?» Цілую вашу руку… «То ти думаєш, Герберте, що не треба йому нічого казати; будемо вдавати, що нічого не помічаємо, що зовсім сліпі?» — «Ніби ми якісь верблюди, й з нами можна робити що заманеться». — «Так, Герберте, то буде найкраще, мусимо промовчати, а як з ним інакше, він же такий дивак». Акт продажу затверджено центральним правлінням, тож запропонована ціна… Але з якої б то причини, з якої причини? Треба подумати, подумати як слід… А тут цей дощ…

«Я тобі так скажу, Єво, мовчати — то одна справа, але нам треба бути насторожі. А що як у Плумса збагнуть, що справа нечиста? Що тоді?» — «Отож я й кажу, я зразу подумала, о Господи, і чого він туди преться з однією рукою?» — «Правильно робить. Тільки нам треба дуже добре пильнувати, і Міці також». — «Гаразд, я їй скажу, але що вона може зробити?» — «Очей не спускати з Франца, ось що!» — «Якщо тільки її покровитель дасть їй бодай одну вільну хвилинку». — «То нехай спровадить його». — «Та той уже про весілля говорить». — «Ха-ха-ха! Ой, не сміши мене! Він хоче одружитися? А Франц?» — «То все дурні балачки, хай собі старий патякає. Чом би й ні?» — «Їй би краще за Францом наглядати. Він вишукує з банди того, хто йому потрібен, і одного чудового дня з'явиться покійничок». — «Заради Бога, Герберте, припини». — «Ой, Єво, я ж не про Франца говорю. Одне слово, Міца має пильнувати». — «Я також простежу. Знаєш, це ще гірше, ніж політика». — «Ти цього не розумієш, Єво, такого взагалі жінки не розуміють, кажу тобі, Франц іще задасть жару. Він ще покаже!»

Цілую вашу руку, мадам, він, як то кажуть, добився свого у житті, поставив усе на карту й переміг, ну й серпень цього року, тільки поглянь, який дощ періщить.

«Та що йому треба в нас? Кажу тобі, він прибацаний, якийсь дурнуватий, я так йому й сказав: куди тобі з однією рукою на діло з нами йти. А він…» — «А що він? — питає Пумс. — Що він каже?» — «Що каже? Та шкіриться, придурок, що з нього візьмеш — йому, напевне, після того випадку в голові якоїсь клепки бракує. Спершу я подумав, що не розчув. Що, кажу, з однією рукою? А він сміється, каже, чом би й ні, мовляв, має досить сили і в одній руці, може піднімати гирі, стріляти, навіть лазити, якщо треба». — «І що, це правда?» — «Та мені байдуже. Не подобається він мені. Навіщо він нам здався? Хіба такі, Пумсе, тобі для роботи потрібні? І взагалі, коли я бачу його бичачу пику, мені гидко стає». — «Ну раз так, то мені, загалом кажучи, байдуже. Маю йти, Райнгольде, треба ще драбину дістати». — «Дивися тільки, щоб міцна була, зі сталі, чи щось таке. Щоб висувна або складана була. Але тільки не в Берліні». — «Та сам знаю». — «А ще газовий балон. З Гамбурга або Ляйпцига». — «Я все розвідаю». — «А як ми все сюди доправимо?» — «Це мій клопіт». — «А цього Франца я не візьму». — «Райнгольде, мені здається, що Франц буде для нас лише тягарем, а в нас і без того проблем вистачає, ти вже сам якось із ним розберися». — «Зачекай-но, а тобі подобається його фізія? Ти тільки подумай: я викинув його з машини, а він спокійненько приходить до мене, я, було, подумав, що вже у мене самого не всі дома, стоїть на порозі й тремтить, тільки уяви собі, хіба не осел, стоїть і тремтить, і чого він взагалі до мене приперся? А потім приходить ще раз, шкіриться й просить, щоб його із собою взяли». — «Одне слово, розбирайся з ним сам. А я пішов». — «Може, він нас закласти хоче?» — «І таке може бути. Знаєш, тримайся від нього подалі, так буде найкраще. Ну, бувай». — «Їй-бо закласти нас хоче. Або в темному закапелку прикатрупить когось із нас». — «Бувай, Райнгольде, мушу йти. Треба дістати драбину».

Ну і йолоп цей Біберкопф, але він таки чогось хоче від мене. Вдає з себе янгола. В друзі набивається. Не на того нарвався, я на таке не піддамся. Ти ще спіткнешся об мій каблук. Шнапсу, шнапсу, шнапсу, зігріває руки шнапсик, добре так зігріває. А тітка Паула томати наминала, Одна знайома їй дієту підказала[186]. Ти думаєш, я буду про тебе піклуватися, я що — страхова каса для інвалідів? Раз у тебе тільки одна рука, то пошукай собі підходящу роботу, марки на конверти клеїти чи щось таке. [Райнгольд пройшовся кімнатою, човгаючи ногами. Подивився на вазони з квітами.] Ось поставив собі вазони з квітами, ще й плачу дві марки на місяць, щоб та баба квіти поливала, і що, тільки подивися, земля в горщиках геть пересохла, один пісок. От же стара дурепа, лінива курка, тільки гроші дзьобає. Я виб'ю з тебе ту лінь! Ще чарочку. А це я в нього навчився. Може, таки візьму йолопа з собою, раз він так хоче, ну зачекай, ти ще в мене засмієшся на кутні. Напевне, думає, що я його боюся. Ну-ну, це ми ще побачимо, братику. А грошей йому точно не треба, хай мені не розказує, в нього Міца є, а потім ще той її покровитель, і ще нахаба Герберт, старий цап, сидить у своєму свинюшнику. Де це черевики поділися, от же ж комусь ноги повідбиваю. До грудей припади, моє миле серденько! Сюди, сюди підходьте, юначе, ось лава для покаяння, можете покаятися, тут є вільне місце.

Він знову прочовгав кімнатою, постукав пальцем по вазонах, дві марки, а вона не поливає. Сідай на лавку, хлопче, та покайся, чудово, що ти прийшов! Після Армії Спасіння справлюсь і з цим, йому треба на Дрезденерштрасе, сядеш там на лаві й почнеш каятися, кнур ти витрішкуватий, звідник, скотиняка ти така, справжня скотиняка, а я на тебе подивлюся. Ото сміхота!

А чому, власне, Францу Біберкопфу не піти та не покаятися? Хіба на лаві немає місця для нього? Хто це сказав?

А що можна сказати поганого про Армію Спасіння, чого це Райнгольд з неї посмішкується, адже він сам одного разу, та де там одного, разів із п'ять бігав на Дрезденерштрасе, та й ще в якому стані, а вони йому допомогли. Та він туди з висолопленим язиком прибігав, а вони його таки підрихтували, звичайно, не для того, щоб потім він став таким негідником.

Алілуя, алілуя, Франц уже знає цей спів, цей клич. Ніж приставлено до твого горла, Франце, алілуя. Він підставляє своє горло, він хоче віднайти своє життя, свою кров. Ось ринула кров моя, від самого серця. Довгим був мій шлях, але ось я тут, Боже, як мені було важко, і ринула кров моя, нарешті все позаду, чого ж я раніше не покаявся, чого раніше не прийшов сюди? Та тепер я тут, таки добрався сюди.

То чому Францу Біберкопфу не піти до покаяння, коли для нього настане благословенна мить, коли він кинеться додолу перед своєю жахливою смертю, розтулить рота й заспіває разом з багатьма іншими, що сидітимуть за ним:

«О, грішнику[187], йди до Ісуса скоріш, ти всі свої сумніви краще облиш, прокинься зі сну і на світло іди, і скоро врятуєшся ти від біди, і світло засяє, і радість прийде, і Божа тебе благодать віднайде». Хор: «Спаситель прийде, і кайдани впадуть, перстом він до щастя укаже нам путь! Музика, сурми гудуть, чинґдарадада: Спаситель прийде і кайдани впадуть! Трара, тратрі, трара! Бум! Чинґдарадада!»

Та Франц не піддається, не має він спокою, байдуже йому до Бога й до всього світу, так, ніби він п'яний. Разом з іншими Пумсовими хлопцями прослизнув він до Райнгольдової кімнати, але ті не хочуть, щоб він залишався з ними. Та Франц погрожує, розмахує єдиним своїм кулаком і кричить: «Що, не вірите мені? Думаєте, я хочу вас обдурити й здати поліції? Ну й дідько з вами! Я і без вас упораюся, якщо захочу якусь справу провернути. Я й до Герберта можу піти або куди завгодно». — «Ну, то і йди своєю дорогою!» — «Своєю дорогою! Не годиться тобі, дурна мавпо, так зі мною розмовляти! Подивися — де моя рука? Це мене отой ваш Райнгольд висадив з машини, правда, на повному ходу. Та я це стерпів, нікого не виказав, і тепер ось прийшов сюди, а ти мені кажеш «іди своєю дорогою»! Я прийшов до вас і хочу піти з вами на діло. Ви ще не знаєте, хто такий Франц Біберкопф. А Біберкопф ще нікого не зрадив, спитай у кого хочеш! Плював я на минуле — руки все одно не повернеш, а вас я знаю, тому і прийшов. Може, тепер нарешті до вас дійшло?» Та малий бляхар із Пумсових дружків так нічого й не второпав: «А все ж таки мені цікаво, чого це ти саме зараз прийшов? Коли ти бігав з газетами по Алексу, тоді до тебе не можна було навіть підступитися, приятелювати з нами ти не хотів».

Франц усівся на стілець і довго мовчав, ті також сиділи мовчки. Так, він заприсягся бути порядним, усі ж бачили, як він і справді намагався ним бути, тримався не один тиждень, але то була тільки відстрочка. Його знову затягло на злочинний шлях, він не хотів, пручався, та це було понад його сили, тож він піддався. Довго сидять вони і мовчать.

Нарешті Франц каже: «Якщо хочеш дізнатися, хто такий Франц Біберкопф, то сходи на Ландсберґерську алею на цвинтар, що за церковним двором, там лежить одна дівчина… За те я чотири роки відсидів. Тоді мені стала в пригоді права рука. А потім я торгував газетами. Думав стати порядним».

Франц тихо застогнав, глитнув слину: «Бачиш, яку я науку пройшов. Після такого швидко закинеш і газети, і багато чого іншого. Ось чому я до вас прийшов». — «То що, нам тобі руку назад пришити, раз через нас ти її втратив?» — «Цього ви зробити не зможете, Максе, мені вже досить того, що я тут сиджу, а не бігаю по Алексу з газетами. Райнгольду я нічого не закидаю, спитай в нього сам, чи я бодай слово йому про це прохопився. Якби я сидів у машині, а поряд зі мною був хтось підозрілий, я зробив би так само. Годі говорити про те, яким я був телепнем. І якщо ти, Максе, колись утнеш якусь дурницю, бажаю тобі, щоб ти також із того мав науку». Тут бере Франц свого капелюха й виходить з кімнати. Ось такі справи!

А Райнгольд налив собі з карафки шнапсу й каже: «Для мене це питання вирішене. Якщо я з ним тоді упорався, то впораюсь і тепер. Ви можете сказати, що зв'язатися з ним — то зайвий ризик. Але, по-перше, Франц уже й так добряче вгруз у різні темні справи — він же тепер сутенер, сам у цьому зізнався, тож з порядним життям давно покінчив. Тут тільки одне незрозуміло: чого він іде до нас, а не до свого друга Герберта. Цього я й сам не знаю. Маю лише деякі припущення. Однак ми були б справжніми нездарами, якби не могли справитися з паном Францом Біберкопфом. Нехай попрацює з нами. А буде хитрувати, отримає по голові. Отож я й кажу, хай іде з нами». От Франц і пішов.

Франц-розбійник. Цього разу він не під колесами, а в машині сидить, таки добився, чого хотів

На початку серпня панове нальотчики сидять тихо, зачаїлися, відпочивають та зайняті всілякими дрібними справами. Коли надворі більш-менш хороша погода, то, принаймні, спеціалісти й професіонали на справу не йдуть і не надто напружуються. У них робота починається взимку, тоді вони вилазять зі свого барлога. Ось, приміром, відомий фахівець зі зламування сейфів, Франц Кірш, два місяці тому, на початку червня, разом з товаришем утік із Зонненбурської в'язниці. Зонненбурґ[188] — красивна назва, та для відпочинку це місце не дуже годиться, а в Берліні він добре відпочив, провів тут вісім доволі спокійних тижнів, напевне, вже подумує про якусь роботу. Але, як це завжди в житті буває, трапилася з ним одна пригода. Треба було йому кудись на трамваї поїхати. Аж тут на зупинці Райнікедорф-Вест заходять поліцаї, знімають його з трамвая — і це на початку серпня! — і кінець відпочинку. Й нічого тут уже не вдієш. Та на волі залишилося багато інших, і незабаром вони візьмуться за роботу.

Але спершу я швиденько передам прогноз погоди від Берлінського метеорологічного центру. Загальний прогноз: антициклон, що рухається із заходу, поширить свій вплив аж до Середньої Німеччини, що зумовить повсюдне покращання погоди. В південній частині антициклон уже йде на спад. Тож треба чекати скорого погіршення погодних умов. У суботу погода в нас все ще визначатиметься антициклоном, буде доволі погідно. Тим часом циклон, який утворюється над Іспанією, у неділю досягне наших широт і чинитиме вплив на нашу погоду.

Сьогодні в Берліні й околицях: хмарно з проясненнями, вітер слабкий, поступове підвищення температури; в Німеччині: на заході та півдні — хмарно, на решті території — хмарно з проясненнями, на північному заході слабкий вітер, поступове потепління.

За такої дуже непевної погоди банда Пумса, до якої тепер пристав Франц, поступово взялася до справи; навіть панії, що входять до її складу, виступають за те, щоб кавалери трохи розім'ялися, а то паніям доведеться вийти на вулицю, а ніхто з доброї волі, коли нема доконечної потреби, цього робити не бажає. Але кавалери кажуть, що спершу треба вивчити ринок, знайти клієнтів для збуту, якщо готовий одяг не користується попитом, доведеться переключитися на хутряні вироби, панії гадають, що такі речі можна зробити за одну мить, самі вони постійно займаються тим самим, їхньому ремеслу довго вчитися не треба, а ось хай би спробували зреагувати на зміну кон'юнктури — на таке їхніх мізків не вистачить, тож говорити з ними про це марно.

Пумс познайомився з одним бляхарем, який тямить на різці автогеном, отже, мають тепер ще одного, а згодом до них прибився якийсь прогорілий крамар, з виду елегантний, працювати, ледар, не бажає, тож матір вигнала його з дому, але темні діла облагоджувати він навчився, до того ж він знає всі крамниці, його скрізь можна послати, він усе може роздивитися й підготувати чергову справу. Пумс каже ветеранам своєї банди: «Загалом, конкурентів нам боятися нічого, звичайно, конкуренція тут є, як і скрізь, але ми одне одному не заважаємо. Та якщо в нас не буде тямущих людей, які знають свою справу й обізнані з усім необхідним обладнанням, то можна добряче погоріти. Тоді вже краще красти поодинці, коли кожен сам за себе, а не працювати компаніями по шестеро чи восьмеро чоловік».

Банда спеціалізувалася на готовому одязі та хутрах, тож усі мали бігати містом, щоб знайти такі крамниці, де можна легко збути товар, щоб було без зайвих запитань і щоб кримінальна поліція туди не часто навідувалася. Все можна переробити, перешити, врешті просто спершу приховати. Але такі місця ще треба знайти.

Зі своїм перекупником у Вайсензее Плумс ніяк не домовиться. Той так працює, що з ним у жодній справі не можна дійти згоди. Живи й давай жити іншим. Добре. Але він каже, що буцімто минулої зими зазнав великих збитків, бо довелось йому із власної кишені доплачувати, і тепер він має борги, а Пумсові хлопці влітку байдикували й розважалися, тому він вимагає заплатити йому наперед і постійно нарікає, що прогорів, а якщо він прогорів, то сам винний. Раз прогорів, то він просто осел, комерсант з нього нікудишній, він нічого не тямить у ґешефті, тож із таким краще не мати діла. Треба знайти іншого. Але це легше сказати, ніж зробити, до того ж такими справами займається в банді лише старий Пумс. Дивна річ, але хоч кого спитаєш, усі переймаються тим, щоб збути товар, адже від самої крадіжки ситим не будеш. Але тільки в Пумсовій банді хлопці полюбляють розслабитися й кажуть: «Ну а Пумс для чого, він цим і займеться». Він, звичайно, цим займеться і справді все робить. А от коли Пумс більше не зможе? Пумс не вічний. З ним також може щось статися, він теж тільки людина. Тоді побачите, як то є, зрозумієте, що тільки від того, що вкрав, ще жодної користи немає. Сьогодні одним зубилом та автогеном не обійдешся, сьогодні ще й комерсантом треба бути.

Тож Пумсові доводиться думати не лише про автоген, і хоча надворі тільки початок вересня, але вже зараз треба зміркувати, куди прилаштувати товар, кому його збути. Свої пошуки він розпочав іще наприкінці серпня. І якщо хочете знати, хто такий Пумс, то скажу вам, що він має пай у п'ятьох хутряних крамницях та кушнірських майстернях. В яких саме? То байдуже. А ще він вклав гроші у кілька «американських прасувалень», це такі заклади з прасувальними дошками перед вітринами, біля яких стоїть кравець, він бере рукав сорочки, кладе на його дошку, притискає іншою — пара кужелем, а в задній кімнатчині висять костюми — власне, у цьому вся суть: як хто запитає, звідки вони, завжди можна сказати, що від клієнтів, якраз учора принесли, попросили випрасувати й перешити, а на той випадок, коли зазирне якийсь поліцай, — будь ласка, ось квитанції з адресами, все чисто. Так наш старий добрий Пумс підготувався до зими, тож, маємо сказати, що тепер уже можна й за діло братися. А коли що й трапиться, то даруйте, всього ніхто передбачити не може, у будь-якій справі потрібен ще й талан. Але не варто наперед перейматися такими речами.

Отже, далі за текстом. Зараз уже початок вересня, і ось наш елегантний аферист — він ще й голоси тварин уміє імітувати, та послухати його нагоди в нас не буде, а зветься цей пройдисвіт Вальдемар Геллер, він і справді геллер[189] — порознюхував у великих крамницях готового одягу на Кроненштрасе та на Новій Вальштрасе, де й чим можна поживитися. Він розвідав усі входи й виходи, дізнався, де передні й задні двері, хто живе згори, а хто знизу, хто зачиняє двері й де висить контрольний годинник. Усі затрати відшкодовує Пумс. Якось Геллеру довелося вдавати із себе представника щойно заснованої познанської фірми; працівники крамниці хотіли спершу навести довідки про цю фірму; ну й чудово, наводьте собі, а він лише хотів подивитися, якої висоти в них стелі, якщо доведеться залазити згори.

У цьому ділі, в ніч проти неділі, вперше бере участь і Франц. Він таки домігся свого. Франц Біберкопф сидить у машині, всі знають, що кому робити, у нього теж є своя роль, як і в кожного. Все йде по-діловому, цього разу на атасі має стояти хтось інший, тобто, власне, на атасі ніхто по-справжньому не стоїть, просто ще учора ввечері троє хлопців пробралися в друкарню, що була поверхом вище, драбину й автоген вони затягли туди в ящиках через чорний хід й заховали за рулонами паперу, ще один підігнав машину, об одинадцятій їм відчинили двері; в будинку ніякий біс їх не помітив, до того ж там майже одні конторські приміщення й крамниці. Потім всі спокійно взялися до роботи, один став біля вікна й дивиться то на вулицю, другий позирає у двір, бляхар нацупив захисні окуляри, увімкнув автоген й пропалив у підлозі квадратну дірку на півметра. А коли пройшов крізь стелю наскрізь, внизу загуркотіло, але то нічого, просто повідвалювалися великі шматки тиньку — від жару тріснула стеля, в маленький отвір вони пропхали тонку шовкову парасольку, куди безшумно посипалися шматки тиньку, тобто більшість шматків, всіх не зловиш. Але все обійшлося, внизу темінь і цілковита тиша.

О десятій починають пробиратися вниз, спершу елегантний Вальдемар, бо він уже знає це приміщення. Спускається мотузяною драбиною як кішка, він робить це вперше, але не має й краплі страху, таким вітрогонам завжди найбільше щастить, звичайно, поки не погорять. Потім спускається ще один, сталева драбина лише 2,5 м завдовжки, до стелі не дістає, внизу вони позсовували столи, поставили один на один, потім повільно спускають драбину, встановили на верхньому столі, от тепер у нас усе готово. Франц залишився нагорі, лежить на животі над діркою, хапає однією рукою, як рибалка гаком, зараз цілі паки тканини, які йому подають знизу, кладе позаду себе, їх забирає вже інший. Франц має добрячу силу. Райнгольд, який працює внизу з бляхарем, дивується з того, що витворяє Франц. Кумедна річ — піти на діло з одноруким. Францова рука працює як кран, це просто бомба, такий собі потужний гак. Потім почали перетягати кошики до виходу. І хоч унизу, в підворітті, пильнує один зі своїх, Райнгольд про всяк випадок сам обходить двір. Зачекали дві години, тепер усе чисто, сторож іде через будинок, чіпати його не треба, він і так нічого не помітить він же не цілковитий дурень, щоб за ті жалюгідні пфеніґи, які йому платять, ризикувати своїм життям, ось бачиш, він уже здимів, нормальний хлопець, залишимо йому синенького папірця біля контрольного годинника. Ось уже друга, о пів на третю під'їде машина. Тим часом вони нагорі гарненько попоїли, головне — не перебрати шнапсу, щоб ніхто не почав галасувати, ось уже нарешті й пів на третю. Сьогодні двоє з банди вперше пішли на діло, Франц і елегантний Вальдемар. Швиденько кинули монетку, Вальдемар виграв, отже, йому й ставити печатку на сьогоднішнє діло, він ще раз спустився драбиною в темний, сплюндрований склад, стягає штани, присідає, тужиться й залишає на підлозі «печатку».

А коли о пів на четверту вони вивантажилися, хутенько провернули ще одне дільце, бо молодість скоро мине, й хтозна, чи ще колись побачимося на зеленому березі Шпрее[190]. Все пройшло чисто й гладко. От тільки по дорозі назад переїхали собаку, це ж треба, щоб саме з ними таке трапилося, Пумс страшенно засмутився, він любить собак, і накинувся з лайкою на бляхаря, який вів машину, він же міг посигналити, бідного собаку вигнали на вулицю, щоб податку не платити, аж тут з'явився ти й задавив його на смерть. Райнгольд і Франц страшенно реготали з того, що старий так розійшовся через якусь шавку, в нього, мабуть, клепки в голові геть розсохлися. Та то просто собака глухий був, я ж сигналив, точно, один раз, та відколи це бувають глухі собаки, то, може, розвернемося й завеземо пса в лікарню, та не патякай багато, краще на дорогу дивись, терпіти цього не можу, буде з того якесь нещастя. Це він з котами переплутав, каже Франц, штовхаючи бляхаря під бік. Усі регочуть.

Два дні Франц нічого не казав удома про те, де він був. А коли Пумс передав йому дві сотки й записку, що коли йому вони не потрібні, то нехай поверне, Франц лише розсміявся — гроші завжди потрібні! Гербертові, до речі, треба віддати борг за Маґдебурґ. До кого ж він піде, кому він подивиться в очі, кому? Для кого, для кого зберіг я чистим серце своє? Для кого, для кого? Для тебе, для тебе одної. Нехай ця ніч нам щастя подарує, коли мене ти ніжно поцілуєш. У ніч сьогоднішню гарячу клятву дам тобі, що нерозлучні станем ми навік. Міцекен, серденько Міцекен, ти просто як фігурка з марципану, моя принцеса в туфельках золочених, ото стоїш ти й дивишся, як там Франц копирсається у своєму портмоне. Він затис його коліньми й витягає звідти гроші, дві купюри, кладе перед нею на стіл, усміхається, ластиться до неї, ніби велика дитина, гладить її пальчики, які в неї милі, тоненькі пальчики.

«Ну, Міцо, Міцекен!» — «Що, Францику?» — «Та нічого, просто милуюся тобою». — «Франце!» Як же вона дивиться, як ніжно промовляє його ім'я! «Просто милуюся, тішуся, й більше нічого. От бачиш, Міцо, якось воно все дивно влаштовано в цьому світі. У мене все не так, як у людей. Їм добре ведеться, вони собі бігають туди-сюди, заробляють, чепуряться. А що я? Я не можу так, як вони. Я мушу дивитися на свій цурпалок, на свою куртку, на порожній рукав, бракує мені руки». — «Францекене, хороший мій, любий Францекене!» — «Нічого не вдієш, Міцекен, так воно і є, й тут годі щось змінити, ніхто не може змінити, тож мусиш із цим ходити, як з тавром». — «Ну, Францику, чого це ти раптом знову згадав? Я ж тут, поряд, і все вже давно загоїлося. Що це з тобою?» — «Та нічого. У тім-то й річ, що нічого. Я нічого не роблю. Тобто якраз через те, що я нічого не роблю». Дивиться на неї й усміхається. А в неї таке гладеньке личко, таке ніжне, й такі гарні, жваві оченята: «Ану, поглянь, що то на столі лежить, бачиш купюри, я сам заробив, Міцо, то для тебе». О, що таке? Чого це ти так насупилася, чого раптом так дивишся на гроші, ніби вони кусаються, це добрі гроші. «Ти справді сам заробив?» — «Так, бачиш, таки зміг. Мушу працювати, а то не буде діла. Зовсім пропаду. Ти тільки нікому не розказуй, це я з Пумсом і Райнгольдом, у суботу вночі. І гляди не пробалакайся Герберту чи Єві. Вони як про це дізнаються, то для них я буду все одно що покійник». — «То звідки ти їх узяв?» — «Та кажу ж, одну справу провернули, моя мишко, кажу ж, із Пумсом, ну що таке, Міцо? І ці гроші тобі дарую. Ну, даси мені поцілуночок, ну, що скажеш?»

Вона опустила голову на груди, а потім притулилася щокою до його щоки, поцілувала, обхопила міцно й мовчить. Не дивиться на нього: «Це ти мені даруєш?» — «Ну так, а то кому ж?» Що це з нею, чого вона трагедію з цього робить? «Чому, чому ти хочеш мені гроші подарувати?» — «А що, тобі не треба?» Вона ворушить губами, відпустила його, тепер Франц бачить: зараз вона виглядає так само, як тоді, на Алексі, коли вийшла з Ашинґера, бліда як віск, так ніби зараз знепритомніє. Ось вона пересіла на стілець і втупилась у синю скатертину. Та що ж з нею таке, цих жінок ніколи не зрозумієш. «То що, ти справді не хочеш їх брати? А я так радів, ну поглянь на мене, на ці гроші ми можемо кудись поїхати, куди захочеш!» — «Справді, Францику».

Схилила голову на край столу і розплакалася, та що ж це з нею таке? Франц гладить її по голівці, такий ласкавий до неї, такий щиросердий, для кого, для кого беріг я серце своє, для кого, для тебе одної. «Міцо, люба, давай справді кудись поїдемо, ти хочеш зі мною поїхати?» — «Так», — вона підвела голову — миле гладеньке личко заплакане, пудра змішалася зі слізьми в якийсь соус, обхопила Франца за шию, притислася обличчям до його обличчя, а потім різко відсахнулася, ніби її хтось вкусив, і знову розплакалась, уткнувшись у скатертину, але цього разу зовсім тихо, з боку й не видно. Що це я знову зробив не так? Вона не хоче, щоб я працював. «Ходи-но сюди, підніми голівку, люба. Чого ти знову плачеш?» — «Ти хочеш… — вона раптом випросталася, — ти хочеш позбутися мене, Франце?» — «Та що ти, Бог з тобою!» — «То чому тоді стараєшся? Хіба я не досить заробляю? Я ж заробляю достатньо!» — «Міцо, я просто хотів зробити тобі подарунок». — «А я не хочу таких подарунків».

І знову схилила голову на твердий край столу. «То що, Міцо, я взагалі нічого не маю робити? Не можу я так жити». «Та я ж не кажу, щоб ти нічим не займався, просто не треба щось робити заради грошей. Я їх не хочу».

Міца випросталася на стільці, обійняла Франца, блаженно дивиться на нього, сокотить різні милі дурниці та все приказує: «Не хочу тих грошей, не хочу». Все питає, чого той нічого не каже, коли йому щось потрібно, але ж послухай, Міцо, я все маю, мені нічого не треба. «То що, мені взагалі нічого не робити?» — «Та я ж сама все роблю, для чого я тоді тут потрібна, Францику?» — «Але ж я… я…» Вона знову обіймає його. «Тільки не залишай мене». Вона лепече, обціловує, лащиться до нього: «Передаруй їх комусь, віддай Герберту, Франце». Францу так добре з цією дівчинкою, яка в неї шкіра, тут нічого не скажеш, а про Пумса — то було дурне, не варто було їй розповідати, все одно в таких речах вона нічого не тямить. «Пообіцяй мені, Франце, що ти більше ніколи так не робитимеш». — «Але ж послухай, Міцо, я це роблю не заради грошей».

Аж тут Міці пригадалося, що Єва казала наглядати за Францом.

Тут їй трохи прояснилось, отже, він справді робить це не заради грошей, а перед цим він про руку говорив, постійно про руку думає. І це правда — те, що він про гроші говорить, гроші для нього не важливі, він достатньо від неї має. Вона все думає і думає, не випускаючи його з обіймів.

Печалі й радощі кохання

А вона, коли Франц її всю обцілував, — у двері й побігла до Єви. «Франц приніс мені двісті марок. Зна'ш звідки? Від тих, ну, як там їх…» — «Від Пумса?» — «Так, він сам мені сказав; і що мені тепер робити?»

Єва покликала Герберта, розказує йому, що Франц у суботу з Пумсом на діло ходив. «А він сказав, куди?» — «Ні, але що ж мені робити?» Герберт дивується: «Це ж треба, просто взяв і пішов з ними!» А Єва: «Ти щось розумієш, Герберте?» — «Ні. От дає!» — «То що робитимемо?» — «Дамо йому спокій. Думаєш, він на таке пішов заради грошей? Дідька лисого! От бачиш, я ж казав. Він за справу всерйоз узявся, незабаром почуємо про нього». Єва стоїть перед Міцою, якою вона була бліденькою проституточкою, коли вони підібрали її на Інваліденштрасе; вони обоє згадують про те, як тоді зустрілися: у кнайпі перед готелем «Балтикум». Єва сиділа так з якимось провінціалом, власне, їй то було ні до чого, але вона полюбляла такі додаткові походи, ще там було багато дівчат і троє-четверо хлопців. А о десятій з'явився поліцейський патруль, і всіх потягли до відділка на Штеттинському вокзалі, рушили один за одним, народ попався бувалий у бувальцях, ідуть собі, сигаретами димлять. Попереду і позаду крокують поліцаї, а на чолі процесії, як зазвичай, — стара Ванда Губріх, п'яна як чіп, ну а потім, як завжди, був скандал у відділку, і Міца, тобто Соня, ридала в Єви на грудях, адже тепер у Бернау про все дізнаються, а потім один із поліцаїв вибив у п'яної Ванди з руки сигарету, а та сама пішла в камеру, ляснула дверима, лаючись останніми словами.

Єва і Міца дивляться одна на одну, Єва знову намовляє: «Тепер тобі пильнувати треба, Міцо». А Міца благально: «Що ж мені робити?» — «Він твій, тож сама маєш знати, що слід робити». — «Але я не знаю!» — «Тільки, прошу тебе, не реви». А Герберт сяє: «Кажу ж вам, з хлопцем усе гаразд, і я радий, що він нарешті всерйоз узявся за справу. Напевне, вже все як слід обміркував, добра пройда!»— «О Боже, Єво!» — «Та годі вже плакати, годі, кажу тобі! Я також за ним наглядатиму». Ні, ти таки справді не варта Франца. Куди тобі! Не можеш себе опанувати. Чого ти, дурепко, рюмсаєш? От же ж курка! Так би й дала їй кілька ляпасів!

Сурми сурмлять! Бій гримить, полки марширують, трара, трарі, трара, артилерія і кавалерія, піхота, а ще авіація, трарі, трара, вперед на ворога! Наполеон у таких випадках казав: «Уперед, вперед, не зупинятись, хоч сніг, хоч дощ — не озиратись, а як розвіється сірий туман, ми завоюємо місто Мілан, на вас чекають ордени, солдата доля хоч куди, трара, трарі, трара, йдемо вперед, уже нам близько. То добре діло — буть у війську».

Міці недовго довелося плакати й роздумувати над тим, що їй робити. Все вирішилося саме собою. А Райнгольд сидить то у своїй буді, то у своєї розкішної подруги, ходить по крамницях, які Плумс організував для збуту, та має час поміркувати про те, про се. Все його нудьга бере, а то йому на шкоду. Те, що він гроші має, його не тішить, уже й спиртне йому не дуже йде, вже краще в шинку стирчати, слухати, хто що говорить, попивати каву та справи вирішувати. А тепер хай куди прийдеш — до Пумса чи деінде, — скрізь стовбичить той йолоп Франц, сидить у нього перед носом зі своєю одною рукою, вдає із себе великого пана, так ніби йому ще не досить було, прикидається святенником, наче цей осел ніколи й мухи не зобидив. І цей клятий телепень точно щось хоче від мене. Це ясно, як двічі два чотири. Постійно він задоволений, і хоч куди зазирну — а він уже там. Треба трохи розрядити атмосферу.

А що ж тим часом робить Франц? Хто, Франц? А що йому робити? Ходить білим світом, поглянеш на нього — мир та спокій на душі. Можете робити з ним що завгодно, а він усе одно на плаву тримається. Бувають же такі люди, не часто, але бувають.

Ось у Потсдамі, тобто під Потсдамом, був один такий, його потім живим трупом назвали. Такий собі Борнеман. Ну й утнув чоловік! Здавалося, що він уже зовсім на пси зійшов, відсиджував свої п'ятнадцять років у тюрмі, аж раптом утік, отак узяв чоловік і втік. Перепрошую, він був не з-під Потсдама, а з-під Анклама, є там таке містечко Ґорке. Отже, йде наш Борнеман дорогою до Нойґарда, де він раніше жив, аж бачить потопельника, той пливе собі по річці Шпрее, тоді Нойґард, тобто Борнеман з Нойґарда, й каже собі: «Я вже, правду кажучи, все одно що мертвий для світу», витяг потопельника, забрав його папери, а йому підсунув свої; ось так і став покійником. А його дружина, коли дізналася про це, каже: «Що вже тут вдієш? Померла людина — та й по всьому, і слава Богу, що це мій чоловік, а не хтось інший, втратити такого чоловіка — невелика біда. Яка була з нього користь? Він півжиття просидів у тюрмі, так що нема його — то й добре». Ой, божечки, та наш любий Отто насправді не помер. Прийшов він у Анклам, а оскільки він помітив, що вода — то щось хороше, до того ж вода йому завжди подобалася, то вирішив стати торговцем рибою. От і торгує він рибою в Анкламі та зветься Фінке. А Борнемана більше немає. Але його все одно запопали. А як і чому, зараз розповім, тільки тримайтеся міцніше, щоб зі стільця не впасти.

Треба ж було такому статися, щоб його пасербиця приїхала найматись у прислужниці до Анклама. Подумати тільки — світ такий великий, а вона опинилася саме в Анкламі й зустріла там воскреслого торговця рибою, а той чоловік уже сто років тут живе, він про Нойґард і думати забув. А дівчина тим часом виросла і випурхнула з родинного гніздечка. Звичайно, він її не впізнав, а от вона його одразу впізнала й каже: «Скажіть, будь-ласка, ви часом не наш батько?» А він: «Тобі що, клепки бракує?» Але вона не вірить, тоді він погукав свою нову дружину й аж п'ятьох дітей, і всі вони в один голос засвідчили: «Він — Фінке, торговець рибою». Так, Отто Фінке, його кожен у селі знає. Його звати Фінке, а Борнеман уже давно як на тім світі.

І хоч він нічого поганого тій дівчині не зробив, вона не заспокоїлась і жодні свідчення її не переконали. Пішла вона собі, а що насправді в дівочій душі коїлося — того ніхто не знає, проте думка про вітчима міцно засіла у неї в голові. Взяла вона і написала листа до кримінальної поліції Берліна, відділ 4 а: «Я часто купувала рибу в пана Фінке, але хоч я його падчерка, він не вважає себе моїм батьком і обманює мою матір, бо в нього п'ятеро дітей від іншої». Все скінчилося тим, що свої імена діти ще змогли зберегти, а от із прізвищем справа вийшла кепська. Тепер вони звуться Гундт[191], та ще й із «дт» у кінці — таке було дівоче прізвище матері, до того ж вони враз стали позашлюбними дітьми; про таких сказано в Громадянському кодексі: «Позашлюбна дитина та її батько не вважаються родичами».

І так само, як той Фінке, живе собі наш Франц Біберкопф — у мирі та спокої. Напав був на нього хижий звір і руку йому відгриз, а потім він того звіра приструнив, тож звір тепер і сичить, і гарчить, і за ним плазує. Ніхто з тих, що товаришує із Францом, не бачить, як він того звіра приструнив, лише один чоловік знає. Франц ходить твердим кроком і свою вперту голову не схиляє. Він усе по-своєму робить й очі щирі має. А один чоловік, якому він нічого лихого не зробив, той усе загадується над питанням: «Чого йому треба? Чого ж йому треба від мене?» Він бачить усе те, чого інші не бачать, і все розуміє. Яке йому діло до м'язистої потилиці Франца, до його міцних ніг, до доброго сну? Але все це його чогось дратує, він не знаходить собі спокою. Цього він Францові не попустить. Але як же то буде?

А так, як порив вітру ворота відчиняє, як виривається з обори схарапуджене стадо. Як ото муха дратує лева, а той хоче дістати її своєю лапою і страшенно реве.

Так, як ото наглядач бере маленький ключик, трошки смикне засув, і ціла зграя злочинців виривається на волю, і бродить світом убивство, смертельний удар, зло, крадіжка, розбій.

Цілими днями походжає Райнгольд своєю будою туди й сюди або сидить у кнайпі на Пренцлауер-Тор та все щось мізкує, розмірковує, обдумує, метикує. І одного дня, коли він знає, що Франц разом із бляхарем пішли готувати нове діло, подався до Міци.

І ось вона вперше його побачить. А там немає на що особливо дивитися, Міцо, але загалом він хлопак нічогенький, щоправда, трохи похмурий, млявий, жовтуватий якийсь, мабуть хворий. А так — непоганий із себе.

Та ти придивися до нього краще, дай йому ручку і, будь ласкава, спробуй уважно розгледіти його обличчя. Це обличчя, Міцекен, для тебе важливіше за всі інші обличчя, які тільки є на світі, важливіше за Євине, навіть важливіше за обличчя твого коханого Францика. І ось цей чоловік підіймається до тебе сходами, сьогоднішній день — найзвичайнісінький, 3 вересня, четвер, ану ж бо зосередься, невже ти нічого не відчуваєш, нічого не підозрюєш, не передчуваєш своєї долі?

І що ж то таке, маленька Міцо з Бернау, — твоя доля? Ти здорова, заробляєш гроші, кохаєш свого Франца, і саме тому до тебе піднімається сходами, постає перед тобою й тисне тобі ручку Францова доля, а відтепер — і твоя також. Зрештою, уважно розглядати його обличчя не варто, достатньо поглянути на руки, на обидві його руки, дві непримітні руки в сірих шкіряних рукавичках.

Райнгольд вдягнув свій найкращий костюм, і спершу Міца не знає, як себе з ним тримати, може, то Франц його підіслав, хоче налаштувати якусь пастку, та ні, не може бути. Аж тут він і сам каже: Франц не повинен знати, що він тут був, він такий помисливий. Річ у тому, що він хотів би з нею поговорити, з Францом доволі тяжко працювати, адже в нього лише одна рука, і всіх нас цікавить, чи йому так уже потрібна та робота. Аж тут Міца доп'яла, куди той хилить, вона пам'ятала, що їй Герберт казав про те, чого Францу насправді треба, то вона й каже: «Та ні, заробляти гроші, якщо вже про це мова, йому конче не треба, є люди, які йому допоможуть. Але може, йому того замало, чоловік таки хоче якусь справу робити». А Райнгольд на це: «Цілком правильно, працювати треба. Просто наша робота доволі складна, навіть для хлопців з двома руками, не кожен впорається». Ось так балакають про те, про се, Міца ніяк не може второпати, чого йому треба, аж тут Райнгольд просить налити йому чарку коньяку, він, мовляв, хотів лише про фінансове становище розпитати, тож раз воно так, як каже Міца, то, звичайно, він сам та його колеги підуть Францу назустріч. А потім випив він і другу чарчину та й питає: «А ви, фройляйн, мене, мабуть, вже знаєте, еге ж? Франц же розповідав про мене?» — «Та ні», — каже вона, і чого йому треба, якби ж тут була Єва, вона краще розуміється на таких речах, ніж я. «Ми, власне, з Францом уже давно знайомі, ще відтоді, як він вас не мав, а була в нього інша, звалася Циллі». То ось куди він хилить, хоче обмовити Франца, от же ж гад потаєнний! «А хоч би й мав іншу? Я також раніше іншого мала, але тепер Франц мій».

Отак сидять вони собі одне навпроти одного, Міца на стільці, а Райнгольд на канапі, обоє зручно вмостилися. «Та певно, що ваш, але, фройляйн, ви ж не думаєте, що я збираюся відбити вас у нього, у мене такого й на гадці не було. Але у нас з ним усілякі кумедні історії траплялися, він вам нічого не розказував?» — «Кумедні? Це ж які?» — «Дуже кумедні, фройляйн. Скажу вам щиру правду: Франца взяли в нашу компанію тільки завдяки мені, через оці от історії; адже ми завжди тримали язик за зубами. Ну так, я міг би вам розказати кілька цікавих історій». — «Он як? А у вас що, ніякої іншої роботи немає, крім як сидіти тут та всілякі байки розказувати?» — «Фройляйн, навіть Господь Бог часом влаштовує собі вихідний; тож нам, людям, можна мати й два». — «Мені здається, ви маєте аж три». Обоє розсміялися. «Ви не дуже й помилилися; я економлю сили, лінощі подовжують життя, а часом буває, що витрачаєш забагато сил». Вона посміхається до нього: «Тож треба бути економнішим». — «О, ви розумієтеся на цьому, фройляйн. Одному це вдається краще, іншому — гірше. Знаєте, фройляйн, я з Францом постійно жінками мінявся, ну, що ви на це скажете?» І схилив голову набік, пригубив чарчину й чекає, що на це відповість мала. Мила особа, скоро ми її запопадемо, як би оце підкотитися до неї?

«Про те, як ви жінками мінялися, розкажіть своїй бабусі. Хтось мені розповідав, що так у Росії роблять, може, ви звідти прибули, а от у нас так не заведено». — «Та кажу ж вам, що саме так і було». — «Що це за дурниці ви городите?» — «А ви у Франца запитайте». — «То, певно, знамениті жіночки були, по п'ятдесят пфеніґів за одну, де ви їх знайшли, в нічліжці?» — «Легше, фройляйн, хіба ж ми з такими водимося?» — «Скажіть-но мені, будь ласка, а навіщо ви все це розказуєте? Чого ви хочете цим добитись?» Ти ба, яка штучка! Але ж яка мила, і так кохає Франца, просто дивовижно! «Та нічого я не добиваюся. Просто хотів вас трохи розпитати [Мила жабко, Панко, Панко, кіле-кіле, гопсаса![192]], Пумс мені прямо доручив, ну, гаразд, тоді буду прощатися; може, ви до нас якось зазирнете?» — «Щоб ви і там мені такі історії розказували?» — «Та тут же нічого такого, фройляйн, я думав, ви й самі все знаєте. Тут ще одне делікатне питання: Пумс мені сказав, що коли оце я до вас прийду й почну розпитувати про гроші й таке інше, а ви ж знаєте, Франц такий чутливий, коли заходить мова про його руку, тож краще буде, якщо ви йому нічого не розповідатимете про нашу розмову. Не треба йому про це знати. Я міг би й сусідів про це розпитати, але подумав, навіщо всі ці секрети? Ви якраз удома, то краще зразу до вас піти й відверто запитати». — «Тобто йому нічого не казати?» — «Так буде ліпше. Але якщо ви все-таки захочете розказати, ми вам заборонити не можемо. Зрештою, це ваша справа. Ну, до побачення». — «Не туди, вихід праворуч». Гарненька дамочка, я цю справу проверну, тільки б не зурочити!

А мала Міцекен сидить за столом у кімнаті й нічого не помітила, нічого не зауважила, тільки думає, поглянувши на порожню чарку, а що ж це вона думає, прибрала чарку, ні, сама не знає. Я така схвильована, той тип так мене рознервував, мною аж тіпає. До чого це він мені ці історії розказував? Чого йому треба, чого ж він урешті хотів? Поглядає на чарку, що стоїть у шафі, остання праворуч. А сама вся тремтить, треба сісти, ні, не на канапу, там він був розлігся, краще на стілець. Сідає на стілець і дивиться на канапу, на якій він сидів. Така знервована, що це з нею таке, руки тремтять і серце бухає в грудях. Але ж Франц не така свиня, щоб жінками мінятися. Що той тип Райнгольд таке робив, у це я повірю, але Франц, навіть якщо це правда, то певно його, як завжди, в дурні пошили.

Вона гризе нігті. А якщо це правда… Адже Франц такий простак, його може будь-хто використати. Тому його і з машини викинули. Ось такі у нього друзі. І з такою компанією він злигався.

Вона все гризе і гризе нігті. Сказати Єві? Навіть не знаю. Францу сказати? Не знаю. Краще нікому не скажу. Так ніби ніхто й не приходив.

Їй стало соромно, вона поклала руки на стіл, прикусила вказівний палець. Нічого не допомагає, в горлі пече. А потім вони і зі мною так само вчинять — візьмуть і продадуть.

Надворі заграла катеринка: «Я серце в Гайдельберзі загубив[193]». Я також, я також серце заіубила, було і нема, та й заридала, схилившись на стільці, немає серця, загубила його, що ж мені тепер робити, втопчуть мене в багно, а мені й подітися нема куди. Але мій Франц не робив такого, він же не росіянин, щоб жінками мінятися, ні, то все вигадки.

Вона стоїть перед відчиненим вікном, на ній синій картатий халатик, підспівує катериннику: «Я серце в Гайдельберзі загубив [То погане товариство, він правильно робить, що винюхує в них], то було в теплий вечір літом [коли ж він прийде додому, піду йому назустріч по сходах]. Там дівчину до смерти полюбив, [не скажу йому ні слова, такі гидкі речі не буду переказувати, жодного слова, жодного слова. Я так люблю його. Ось що, одягну свою нову блузку]. Трояндовим її уста пашіли квітом. З останнім поцілунком зрозумів, коли біля воріт ми попрощались [Це правда, що Герберт і Єва кажуть: вони щось помітили й хочуть у мене вивідати, чи це справді так, можуть довго старатися, не на ту напали], що серце в Гайдельберзі загубив, на річці Некар, там, де ми розстались».

Сподівання на чудовий урожай, та часом можна й прорахуватися

А Франц ходить собі білим світом і ходить, поглянеш на нього — тихомирний, безтурботний. Можете робити з ним що завгодно, а він усе одно на плаву тримається. Бувають же такі люди! Ось і в Потсдамі був такий, тобто в Ґорке біля Анклама, був такий чоловік, Борнеман звався, так ось, він втік із тюрми, добрався до річки Шпрее. Аж бачить: у воді потопельник.

«Гей, Франце, ану сідай біля мене і скажи, як твою наречену звати?» — «Міца, та я ж тобі вже казав, Райнгольде, а раніше Сонею звалася». — «Он як, а що ж ти її нам не показуєш? Надто гарна для нас?» — «Та в мене ж не зоопарк якийсь, щоб когось там показувати. Вона вільно по місту ходить. Має покровителя, заробляє добрі гроші». — «А показати ти її все-таки не хочеш». — «Ну, що значить показати, Райнгольде. Дівчина вся у справах». — «Міг би принагідно із собою взяти, напевне ж, гарна із себе». — «А таки справді гарна». — «Хотілось би її побачити, ти не проти?» — «Знаєш, Райнгольде, то раніше ми з тобою такі ґешефти робили, з чоботами та хутряним коміром». — «Та ні, такого вже не буде». — «Ні, не буде. На таке свинство я більше не пристану». — «Добре, добре, то я тільки так спитав». [От сучий син, «свинство» каже, постійно про «свинство» згадує. Ну зажди, хлопче!]

А Борнеман наш до води підступає, а там потопельник якраз пропливає. Аж тут йому враз щось на думку спадає. Папери він в того усі забирає й свої до кишені йому запихає. Про це ми раніше уже розказали, але може, не все ви запам'ятали. І ось потопельника він прив'язав, щоб він за водою кудись не злиняв, а сам він на потязі їде в Штеттин, а звідти прямує собі на Берлін. Послав він за жінкою, й стрілись вони, та гроші принесла і нові штани, на вушко він щось їй тихенько сказав, а сам попрощався і знов на вокзал. А та обіцяла той труп упізнати, а він їй за це — грошенят надіслати, та їх довелось дуже довго чекати.

«А ось що мені хотілось би знати, Франце, ти її дуже кохаєш?» — «Та дай мені спокій, облишмо ці балачки про дівчат». — «Та я просто так запитав. Що тобі з того?» — «Та мені нічого, Райнгольде, а ось ти відомий бабій». Франц сміється, інші також.

«Ну то як з твоєю малою, покажеш мені її? [Ну ти й жартівник, Райнгольде, спершу мене з машини викинув, а тепер клинці підбиваєш.] «Та що тобі від неї треба, Райнгольде?» — «Та нічого! Просто подивитися на неї». — «Хочеш знати, чи вона мене любить? Кажу тобі, вона віддана мені від голови до п'ят, віддана всім серцем. Вона вся тільки любов’ю та коханням живе, а більше нічим. Ти собі навіть уявити не можеш, як вона дуріє від мене. Адже ти знаєш Єву?» — «Певна річ». — «Так ось, Міца хоче, щоб вона… та ні, краще не буду тобі казати». — «Та в чому річ? Давай уже, кажи!» — «Ні, ти не повіриш, але така вона вже є! Ти такого й не чув ніколи, Райнгольде, мені теж такого з жінками ще ніколи не траплялося». — «Про що, власне, йдеться? І до чого тут Єва?» — «Гляди ж, не розпатякай! Так ось, ця дівчина, Міца, хоче, щоб у Єви була від мене дитина».

Бумм! Сидять обоє й дивляться один на одного. Франц ляснув себе по нозі й зайшовся сміхом. А Райнгольд ледь посміхнувся, хотів розсміятись, однак стримався.

Отже, тепер той тип зветься Фінке, він оселився в містечку Ґорке і став торгувати рибою. Та якось одного чудового дня з'явилася там його падчерка, вона напитувала місце прислужниці в Анкламі, й захотілося їй купити риби, ось іде з кошиком у руці, заходить до крамнички Фінке й каже…

А Райнгольд ледь посміхнувся, хотів розсміятись, однак стримався: «То, може, вона лесбійка?» Франц усе ляскає себе по ногах і хихоче: «Ні, вона мене кохає». — «Неймовірно!» [Це ж треба, буває ж таке, просто важко повірити, той бевзь має таке щастя й сидить собі, гигоче.] «А що ж Єва на це?» — «Та що, вони ж подруги, вона її добре знає, та й з Міцою мене саме Єва познайомила». — «Ну, Франце, ти мене розохотив! Послухай, а хіба не можна на неї бодай оддалік подивитися, десь метрів з двадцяти або через огорожу, чи що, коли ти вже так боїшся!» — «Та зовсім я не боюся! Це таке золотко вірне мені до смерти, ще й така мила, ти навіть уявити не можеш. Пам'ятаєш, я колись казав тобі, щоб ти припинив стільки дівчат заводити, цим ти тільки здоров'я собі гробиш, такого жодні нерви не витримають. Від такого може й шляк трафити. Маєш зупинитися, то було б найкраще для тебе. Ти мав би її справді побачити, щоб переконатися, що я правду кажу. Якось покажу тобі Міцу». — «Але не треба, щоб вона мене бачила». — «А то чому?» — «Просто не хочу. Покажеш мені — і все». — «Що ж, нехай буде по-твоєму, воно тобі на користь піде».

Аж ось уже третя пополудні, Франц і Райнгольд ідуть вулицею, емальовані вивіски на будь-який смак, емальовані товари, німецькі та справжні перські килими, в кредит на 12 місяців, килимкові доріжки, скатертини, накидки для диванів, перини, портьєри, штори «Лайснер і Ко», читайте журнал «Мода для всіх», не хочете забирати товар, вимагайте безкоштовної доставки поштою, обережно, не вилазь — уб'є, висока напруга. Вони йдуть до Франца додому. Ось тепер ідеш до мене додому, мені добре ведеться, мене так просто не візьмеш, зараз побачиш, що я міцно стою на ногах, ось який я — Франц Біберкопф. «А тепер тихіше ступай, я зараз відчиню, подивимося, чи вона вдома. Нема. Ну ось, тут я й живу, а Міца зараз прийде. А тепер слухай, як ми це зробимо, то буде справжній театр, але щоб сидів тихо, як миша». — «Не бійся, я буду обережний». — «Найкраще — щоб ти ліг на ліжко, Райнгольде, ми тим ліжком удень все одно не користуємося, а я вже зроблю так, щоб вона до нього не підходила; ти все бачитимеш крізь тюлеве запинало. Ану ляж, тобі добре видно?» — «Та видно. Але треба чоботи зняти». — «Таки справді, зніми, я виставлю їх за двері в коридор, а ти, як будеш іти, просто там їх і взуєш». — «Слухай, Франце, боюся, щоб з цього не вийшло якихось неприємностей». — «Ти що, злякався? А от я ніскілечки не боюсь, навіть коли вона щось помітить, знав би ти її!» — «Але я не хочу, щоб вона мене помітила». — «Та давай, лягай уже. Вона в будь-який момент може зайти». Емальовані вивіски, емальовані товари на будь-який смак, німецькі та справжні перські килими, вимагайте безкоштовної доставки.

А в Штеттині комісар поліції Блум запитує у дівчини: «Звідки ви знаєте цього чоловіка? Як ви його впізнали, за якими прикметами?» — «Та це ж мій вітчим». — «Ну, тоді давайте з'їздимо в Ґорке. І якщо це правда, то одразу й затримаємо його».

Клацнув замок вхідних дверей. Франц вискочив у коридор: «Що, Міцо, налякалася? Маленька, та це я. Заходь. На ліжко нічого не клади. Там у мене сюрприз для тебе». — «То я зразу піду погляну». — «Ні, спершу маєш дати клятву, Міцо. Підніми руку, зараз будеш присягатися, всім встати, а тепер повторюй за мною: Клянуся…» — «Клянуся…» — «Що не підійду до ліжка…» — «Що не підійду до ліжка…» — «Поки я не скажу». — «Поки я не підбіжу». — «Та ні, стій. Ще раз: клянуся…» — «Клянуся, що не підійду до ліжка…» — «Поки я сам тебе туди не покладу».

Тут Міца раптом притихла, а потім кинулася йому на шию і так застигла. Він відчуває: щось із нею не те, хоче спровадити її в коридор, сьогодні нічого не вийде. Але вона стоїть як укопана: «Та не підійду я до ліжка, не бійся». — «Що це з тобою, Міцекен, що трапилося з моєю Міцою-кицею, з моєю Муллекен?»

Вона тягне його до канапи, сіли собі разом, обнялися, а вона нічого не каже. Потім пробурмотіла щось незрозуміле, смикнула Франца за краватку та й каже: «Францику, я тобі хочу щось сказати». — «Ну то кажи, Міцекен». — «Маю неприємності зі старим». — «Та що ти, Муллекен!» — «Так і є». — «То в чому ж річ, Муллекен?» А вона далі тягне за краватку, що з дівчиною сталося, а ще той на ліжку лежить!

А комісар поліції й питає: «А чого це у вас прізвище Фінке, ви маєте якісь документи?» — «Сходіть до відділу реєстрації, там усе записано». — «Те, що у відділі реєстрації записано, нас не обходить». — «У мене є документи». — «Чудово, ми їх у вас тимчасово заберемо. До речі, на вулиці стоїть один чоловік, який працює наглядачем у Нойґардській тюрмі. Так ось, у його відділенні, в одній із камер, свого часу сидів такий собі Борнеман з Нойґарда. Зараз ми запросимо того чоловіка зайти сюди…

«Останнім часом до старого постійно навідувався його небіж, якого той зовсім не запрошував, він сам весь час приходив». «Зрозуміло», — пробурмотів Франц, а сам аж похолов. А вона притислася до його щоки. «Ти його знаєш, Франце?» — «Та звідки?» — «Я подумала… Одне слово, він постійно там товкся, а одного разу пішов мене проводжати». Франц увесь тремтить, в очах у нього потемніло: «Чого ж ти мені нічого не сказала?» — «Я думала, що й сама позбудуся його. Та й що тут такого, якщо він просто поряд іде». — «Ну, і що далі?» Її губи затремтіли ще сильніше, щось потекло йому на шию, вона щосили притислася до Франца, ач як вчепилася в мене, і що це в неї за звичка — затнутися й мовчати, спробуй зрозумій її, чого вона ридає, а тут ще той лежить на ліжку, взяти б зараз якогось кия та огріти його добряче, щоб і не підвівся більше, от бісова дівка, так мене зганьбила! А сам тремтить. «Ну, і що ж далі було?» — «Нічого, Францику, не хвилюйся, тільки не бий, нічого ж не було. Він потім ще раз прийшов, весь ранок прочекав на мене під будинком, аж поки я не пішла від старого, і раптом стоїть переді мною, хоче, щоб я з ним кудись поїхала, і просить, і просить». — «А ти одразу й погодилася?» — «Я? Та я мусила погодитись, що ж мені залишалося робити, Франце, коли він так благав? Такий молоденькиий. А потім…» — «І де ж це ви були?» — «Спершу просто каталися по Берліну, потім поїхали до Ґрюневальда, потім іще кудись, я вже й не пригадаю, а я все прошу його, щоб він дав мені спокій. А він плаче й канючить, як дитина, падає на коліна, такий молоденький, слюсар». — «А чого ж він не працює, лінтюх, а тільки шастає сюди-туди». — «Сама не знаю. Ти тільки не сердься, Францику». — «Та я й досі ще не знаю, що трапилося. Чого це ти плачеш, га?»

А вона знову мовчить, тільки припала до нього й смикає за краватку. «Не сердься, Франце». — «Закохалася в того хлопця, чи що?» Вона мовчить. А йому страшно стало, аж морозом сипнуло поза спиною, холод до кісток пробирає. І забувши про Райнгольда, він шепоче їй у волосся: «Закохалася в нього?» Тут вона обвилася навколо нього, притислася всім тілом, він відчуває її усю, а з її уст чутно: «Так». О, о! Вона це сказала! Намагається відштовхнути її, хотів ударити, аж тут перед очима Іда, бреславець, от зараз станеться, але його рука стала млявою, він ніби весь закляк, а вона вхопилася за нього, як звірятко, чого вона хоче, мовчить, тільки притискається до нього міцно, сховала обличчя у нього на грудях, а він немов закам'янів, застиглим поглядом дивиться у вікно.

Нарешті Франц опам'ятався, почав термосити її за плечі, закричав: «Чого ти хочеш? Відпусти мене нарешті!» Для чого мені ця сучка? «Але я ж з тобою, Францику, я ж не пішла від тебе, я тут». — «То йди собі геть, не хочу тебе знати». — «Та не кричи так, о Боже, що я такого зробила?» — «Біжи до нього, раз ти його любиш, паскудо!» — «Я не паскуда, ну заспокойся, Францику, я йому сказала, що це неможливо, що я не піду від тебе». — «Та не потрібна ти мені, така». — «Я ж тільки тобі належу, я йому так і сказала, а потім втекла від нього, думала, ти мене втішиш». — «Слухай, та ти при своєму розумі? Пусти! Геть здуріла! За те, що ти в нього закохалася, я тебе маю втішати?» — «Так, Францику, я ж твоя Міцекен, і ти мене любиш, значить, маєш втішити, а той тепер ходить туди-сюди, такий молоденький і…» — «Знаєш що, Міцо, давай із цим покінчимо. Хочеш до нього, то йди собі!» Тут Міца як заверещить і ще міцніше вп'ялась у нього. «Іди до нього і дай мені спокій!» — «Ні, не піду. Ти що, мене не любиш, не хочеш мене, що ж я такого зробила?»

Нарешті Францу вдалося вивільнити свою руку й вирватися з її обіймів, вона кинулася за ним, але тої ж миті Франц обертається і б'є її в обличчя, так сильно, що вона аж відлетіла назад, потім штовхає її у плече, вона падає, а він накидається на неї й лупить її куди прийдеться однією рукою. Вона скімлить, корчиться від болю — ой, ой! — а той б'є, а той б'є, вона перевертається на живіт, прикриває обличчя руками. Франц зупиняється, щоб перевести подих, кімната вся ходором ходить, а вона лепече: «Тільки не палицею, Францику, досить уже, тільки не палицею».

Сидить вона на підлозі в розірваній блузці, одне око запливло, з носа юшить кров, стікає по лівій щоці та підборіддю. А Франц Біберкопф — Біберкопф, Ліберкопф, Циберкопф, нема вже в нього імени — кімната крутиться в нього перед очима, тільки ліжко стоїть на місці, він учепився в нього. А там же Райнгольд, лежить собі в чоботах і бруднить ліжко. Що він тут забув? У нього що, немає своєї кімнати? Зараз я його дістану, зараз я його викину звідси, зараз зробимо, і тільки «з-з-з» промовив. І ось уже Біберкопф, Циберкопф, Ніберкопф, Відеркопф підскакує до ліжка, хапає Райнгольда за голову, тягне разом із ковдрою, а той відбивається, ковдра сповзла — і ось він уже сидить на ліжку. «Ану, геть звідси, Райнгольде, подивися на неї — і вшивайся».

Міца роззявила рота, землетрус, блискавка й грім, підірвана залізнична колія, рейки погнуті, вокзал, будка стрілочника перекинулася, щось гуркотить, котиться, навколо дим, сморід, нічого не видно, все пощезло, ніби його вітром здуло, все стало сторч і впоперек.

«Що, що сталося?»

І тільки крик, крик виривається з її рота, невгамовний, болісний крик, відгородитися криком від того, що ніби в диму підіймається з ліжка, стіна з крику, списи з крику, щоб захиститися від того, що там, каміння крику.

«Заткни пельку, ну що таке, що сталося? Припини репетувати, а то зараз увесь дім збіжиться».

Болісний крик, цілі гори крику, проти того, що там, зник час, немає ні години, ні року.

Аж ось хвиля крику захлеснула Франца. Невтримний потяг бити, бити, бити. Він заніс над ліжком стільця, той випадає з руки, розбивається на друзки. Потім кинувся до Міци, а та верещить і верещить на одній ноті, голосить і голосить, він ззаду затуляє їй рота, перекидає на спину, схиляється над нею, налягає грудьми на її обличчя. У-у-у-б'ю її!

Крик припинився, вона дриґає ногами. Райнгольд намагається відтягти Франца: «Що ти робиш, вона ж задихнеться». — «Все через тебе!» — «Ану вставай, вставай».

Відтяг Франца вбік, Міца лежить долілиць, відкинула голову, стогне й хрипить, відбивається руками. Франц затинається: «Подивися на цю наволоч, кого це ти бити збираєшся, га?» — «Давай, Франце, піди трохи пройдись, одягни куртку, прийдеш, коли трохи заспокоїшся». Міца стогне знизу, розплющила очі, права повіка почервоніла, розпухла. «Іди собі, Франце, іди, а то до смерти заб'єш її. Одягни куртку і йди. Ось». Франц сопе, відхекується, дав одягти на себе куртку. Тут Міца сперлася на лікоть, відхаркує кров, намагається щось сказати, потім випросталася, сіла на підлозі й прохрипіла: «Франце». А той уже в куртці. «Ось ще капелюха візьми».

«Франце… зачекай! — Міца вже не кричить, у неї вже й голосу немає, вона лише хрипить. — Я… я… я… з тобою». — «Ні, ні, краще залишайтеся, фройляйн, я вам допоможу». — «Францику, я з тобою!» А той стоїть, поправляє на голові капелюха, плямкає губами, відкашлюється, спльовує, йде до виходу. Бах! Захряснув за собою двері.

Міца стогне, спинається на ноги, відштовхує Райнгольда, майже навпомацки шкандибає до дверей. У коридорі знесилено зупиняється, Франц пішов, уже спустився сходами. Райнгольд переніс її до кімнати, вкладає у ліжко, вона кашляє, підводиться, спльовує кров, вказує на двері й хрипить: «Геть звідси! — повторює раз за разом. — Геть, геть!»

Одним оком уп'ялася в нього. Спустила ноги. З рота — кривава слина. Райнгольду гидко на це дивитися, так, треба мені звідси вшиватися, а то зараз люди набіжать, подумають, що це я так її віддухопелив. Навіщо мені цей клопіт? Прощавайте, фройляйн, залишайтеся здорові! Капелюха на голову — й за двері.

Унизу зупинився, стер кров з лівої руки — як усе обслинила! — і розсміявся: «І для цього він затяг мене нагору, ну й комедія, от же телепень! Та ще й вклав мене в чоботах на своє ліжко. Тепер він їй-бо від злости лусне. Добрячий хук у щелепу пропустив! І де це його нечиста сила носить?»

І йде собі. Емальовані вивіски, емальовані товари на будь-який смак. Гарно було там нагорі, гарно. Ні, але який бевзь, ти все добре зробив, синку, красно дякую, давай і надалі так. Луснути зі сміху можна.

А Борнеман у Штеттині знову опинився в буцегарні. Покликали його дружину, справжню. Пане комісар, дайте спокій бідній жінці, вона свідчила під присягою, бо думала, що все так і є. Ну що ж, накинуть мені ще два роки, ото великий клопіт…

Аж ось уже й вечір, Францова кімната. Обоє сміються. Лежать, обнялися, цілуються, відірватися не можуть. «Міцо, я ж тебе ледве не вбив. Боже, як я тебе відлупцював!» — «То нічого. Головне, що ти повернувся». — «А той Райнгольд зразу пішов?» — «Так». — «А ти не хочеш запитати мене, як він тут опинився?» — «Не хочу». — «Що, не хочеш знати?» — «Ні, не хочу». — «Ой, Міцо…» — «То ж усе неправда…» — «Що неправда?» — «Ніби ти хочеш мене йому продати». — «Що?» — «Це ж неправда?» — «Та що ти, Міцекен!» — «Ну то й добре, я знала, що то все дурниці». — «Хоча він і мій друг, Міцо, але з дівчатами поводиться як справжня свиня. Я лиш хотів йому показати, як виглядає порядна дівчина. Хай, думаю, побачить». — «Ну, то добре». — «А ти ще любиш мене? Чи тільки того молодого?» — «Я твоя, Франце!»

Середа, 29 серпня[194]

І ось уже два дні Міцин покровитель чекає на неї, а вона весь час присвячує своєму коханому Францу, догоджає йому в усьому, з'їздила з ним у Еркнер[195] і Потсдам. Але й досі вона має від Франца одну таємницю, це мале бісеня зараз приховує навіть більше, ніж раніше, і вже не переймається тим, що Франц прокручує справи з Пумсовими дружками: вона теж хоче діяти. Їй самій кортить познайомитися з ними, щоб знати, хто вони такі, десь на танцях чи в кегельбані. Чомусь Франц ніколи не бере її туди, хоча Герберт часто буває з Євою в таких місцях, а Франц каже: «То компанія не для тебе, я не хочу, щоб ти зналася з такими негідниками».

Але наша Сонечка, наша Міцочка, хоче допомогти Францу, наша маленька кицюня хоче для нього щось зробити, це приємніше, ніж заробляти гроші. Вона все вивідає і зуміє його захистити.

І ось на черговій танцювальній вечірці, в Рансдорфі[196], куди Пумсова банда приїхала з друзями, — а сторонніх туди не пускали, — з'явилася новенька, якої ніхто не знав, її привів бляхар, каже, то його дівчина, а вона весь час була в масці, одного разу вона навіть з Францом танцювала, але тільки раз — боялася, щоб він не впізнав її за запахом парфумів. То було в парку Мюґґельгорт, увечері в саду засвітили лампіони, відчалив останній напхом напханий відпочивальниками річковий пароплав компанії «Штерн», у цей момент оркестр грає прощальний туш, але весела компанія танцює й пиячить аж до третьої ночі.

А Міцекен пропливає в танку з бляхарем то туди, то сюди, а той пишається, що має таку гарну наречену; вона бачить Пумса з його благовірною і Райнгольда, що з похмурим виглядом сидів у кутку, — постійно в нього кепський настрій, — а також елегантного крамаря. О другій вона з бляхарем від'їхала на таксі; він іще встиг в автівці з нею націлуватися, а що такого, зате вона багато про що дізналася, а від поцілунків шкоди нема. А що ж Міцекен розвідала? А те, які всі ці Пумси з вигляду, тож хай той бляхар обціловує її, вона все одно залишиться вірною Францу, моєму золотку, ось вони мчать серед ночі, такої самої ночі вони викинули її Франца з машини, а тепер Франц хоче з ними поквитатися, він точно знає, хто то був, а вони всі його бояться, недаремно ж Райнгольда підсилали, цього нахабу, мій Францику, золотко, я б цього бляхаря до смерти зацілувала, так сильно я кохаю Франца, цілуй, цілуй, язика тобі відкушу, ну дає шофер, жене, як божевільний, чого доброго перекине нас у канаву, який чудовий був вечір, а тепер куди, праворуч чи ліворуч, та їдьте куди хочете, яка ж ти мила, Міцо, якщо, Карле, я тобі до вподоби, тоді бери мене з собою частіше, гоп-ля, той дурний водій точно п'яний, він ще втопить нас у Шпрее!

Ні-ні, так діло не піде, мені не можна тонути, я маю ще стільки справ, я хочу допомогти своєму любому Францу, я не знаю, що він зібрався робити, а він не знає, що я намислила, але нам треба поки що мовчати — про те, що він хоче зробити, а чого хоче він, того хочу і я, так хочу, що аж знемагаю, ох, я вся паленію, цілуй, цілуй мене, Карле, я тану, тану, о Боже!

О, Карлхен, Карлхен, ти мій найгарніший, уздовж алеї чорні дуби миготять попри нас, я дарую тобі 128 днів у році, й кожен з ранком, полуднем і вечором.

Якось на цвинтар прийшли двоє поліцаїв. Розсілися на могильному камені й питають усіх, хто проходив повз них, чи не бачив хто такого собі Казимира Бродовича. Той тридцять років тому порушив закон, що вже він там утяв, точно невідомо, але знову може щось утяти, хтозна, на що він здатен, а ми хочемо зняти в нього відбитки пальців, виміряти його зріст, а найкраще одразу затримати, ви лишень скажіть нам, де його шукати, а ми вже тра-рі, тра-ра!

Райнгольд сновигає по своїй норі, раз по раз підтягуючи штани, і нема йому радости ні від відпочинку, ні від грошей. Свою останню кралю він уже спровадив, а тієї, розкішної, також більше не хоче.

Треба чимось іншим зайнятися. Він хотів би щось із Францом затіяти. А то той дурний верблюд ходить скрізь із задоволено пикою і вихваляється своєю нареченою, ніби вона щось особливе. Може, таки справді відібрати її у Франца? Минулого разу була така заслинена, що аж гидко було дивитися.

Бляхар на ім'я Маттер, відомий поліції під іменем Оскар Фішер, витріщив від здивування очі, коли Райнгольд запитав його про Соню. Ось так прямо й спитав, ну раз ти знаєш, то так уже й буде, і Маттер розповів йому про все. Райнгольд обняв Маттера за талію і питає, чи той не міг би йому поступитися нею для невеличкої прогулянки. Аж тут з'ясувалося, що Соня подружка Франца, а не Маттера. Та менше з тим, Маттер міг би вмовити її проїхатися з ним, Райнгольдом, на машині до Фраєнвальде[197]?

«Про це ти у Франца питай, а не в мене». — «Франца я не можу спитати, у мене з ним давні порахунки, а вона мене недолюблює, я це помітив». — «Ну, тут я тобі нічим не допоможу. Може, я сам би хотів мати таку подружку». — «Хочеш — то будь ласка. Мені лише на одну поїздку». — «Про мене, Райнгольде, то можеш мати хоч усіх дівок. Але як до неї підступитися?» — «Так вона ж із тобою гуляє. Слухай, Карле, а якщо я тобі коричневого папірчика[198] за це відвалю?» — «Що ж! Давай сюди свого папірчика».

Двоє поліцаїв сіли собі на камінь й запитують кожного, хто проходить повз них, ще й усі автомобілі зупиняли: чи не бачив хто, бува, чоловіка з жовтим обличчям і чорним волоссям. Саме його вони і розшукують. Що він зробив чи збирається зробити, поліцаї не знають, а як комусь кортить дізнатися, то хай прочитають у газеті, в рубриці кримінальної хроніки. Але того чоловіка ніхто не бачив, а якщо й бачив, то не зізнається в тому. Тож довелося тим поліцаям піти по алеї далі, в глиб цвинтаря, а за ними пішли двоє агентів у цивільному.

У середу 29 серпня 1928 року, після того як рік уже втратив 242 дні й лишалося в нього тих днів небагато, — всі ті дні незворотно проминули, за цей час була поїздка до Маґдебурґа, були операція та одужання, Райнгольд пристрастився до шнапсу, з'явилася Міца, Пумсова банда вперше у цьому році виходила на діло, а Франц знову випромінює мир і безтурботний спокій, і ось тепер бляхар поїхав з крихіткою Міцою на природу. Вона сказала йому, тобто Францу, що їде зі своїм покровителем. Чому вона погодилася на цю поїздку, й сама не збагне. Вона хоче лише одного — допомогти Францу, але як це робити, не знає. Вночі їй наснився сон: її та Францове ліжка стоять у вітальні господині просто під лампою, аж раптом портьєра на дверях заворушилася і щось сіре, якесь привиддя, повільно виповзло звідти й посунуло до кімнати. Ох, зойкнула вона, прокинулася й сіла в ліжку, а Франц спокійно собі спав біля неї. Я йому допоможу, з ним нічого не трапиться, вона знову лягла, дивно, наші ліжка — і раптом опинились у господині.

Шух! І ось вони вже у Фраєнвальде, гарно тут, у Фраєнвальде, це такий курорт, тут є чудовий парк, доріжки посипано жовтою рінню, там гуляє багато людей. Кого ж це вони зараз зустрінуть після того, як пообідали на терасі поряд з парком?

Землетрус, блискавка, блискавка й грім, підірвана залізнична колія, вокзал у друзки, гуркіт, їдкий дим, дим, усьому кінець, курява, нічого не видно, курява, розпачливі крики… Я твоя, я ж твоя.

Хай собі підходить, хай сідає поряд, я його не боюся, чого мені його боятися, я спокійно дивитимусь йому в обличчя. «Це фройляйн Міца; ви вже знайомі, Райнгольде?» — «Трохи знайомі, дуже приємно, фройляйн».

І ось вони вже у кнайпі, що в парку Фраєнвальде, хтось гарно грає на фортепіано. Сиджу я тут, у Фраєнвальде, а той сидить навпроти мене.

Землетрус, блискавка, курява, всьому кінець, але добре, що ми ще його зустріли, я його про все порозпитую, що там було у Плумса і що Франц поробляє, від нього можна всього домогтися, лише треба трохи роздрочити; тоді він почне смикатися й опиниться у мене в руках. Міца замріялась, як же їй щастить! А піаніст співає: «Мені ти «oui» скажи, так буде по-французьки, мені ти «так» скажи хоч по-китайськи, скажи, як хочеш, то мені байдуже, любов інтернаціональна, любий друже. Хоч квіткою скажи, хоч ароматом, скажи тихесенько або в екстазі, скажи ти «так», скажи ти «yes», скажи ти «oui», і все, що хочеш матимеш тоді!»

Аж тут пішло чаркування, кожен хильнув по келишку шнапсу. Міца зізналася, що була на тій танцювальній вечірці, з цього зав'язалася захоплива бесіда. Маестро за фортепіано на замовлення публіки зіграв «У горах Швейцарії, в горах Тиролю», текст Фріца Роллера та Отто Штранскі, музика Антона Професа. «У Швейцарії й Тиролі почуваєшся на волі, бо в Тиролі, бо в Тиролі, від корови молоко є, а в Швейцарії є Діва, то така гора красива, а у нас, як не крути, годі щось таке знайти. Ой дозволь, ой дозволь, ми поїдемо в Тироль! Го-ло-ро-ї-ді!» Продається в кожній нотній крамниці. Го-ло-ро-ї-ді! Міцекен сміється, Франц думає, що зараз я у свого старого, а я — разом із ним, просто він мене не бачить.

А чи не проїхатися нам на автівці по тутешніх місцях? Усі «за» — Карл, Райнгольд і Міца, або навпаки — Міца, Райнгольд і Карл, а ще можна так: Райнгольд, Карл і Міца, загалом — усі згодні. Аж тут дзвонить телефон, підходить кельнер і каже пану Маттеру, що того просять до телефону; то ось чого, Райнгольде, ти все підморгував, ну гаразд, я тебе не викажу. Міца й собі усміхається, можна буде провести чудове післяобіддя. Карлхен повернувся від телефону, о, Карлхене, Карлхене, ти мій найгарніший, що, хтось захворів, та ні, мені треба терміново до Берліна, ти, Міцо, залишайся, а я мушу їхати, ніколи не знаєш, як складеться, поцілував на прощання Міцу, дивись, не пробовкайся, Карле, та що ти, моє мишенятко, як підвернеться путяща справа, проґавити її не маєш права, до побачення, Райнгольде, гарно посвяткувати — Паску, Трійцю чи що там у нас! Зняв капелюха з вішалки — і як не було його.

І ось тепер сидимо вдвох. «І що ви на це скажете?» — «А що, фройляйн, хіба варто було вам так кричати того разу?» — «Та я просто злякалася». — «Мене злякалися?» — «Та з часом звикаєш до будь-якої людини». — «Дуже люб'язно з вашого боку». Ач як вона бісики очима пускає, чортеня таке, гарна, яка мила сучка, б’юся об заклад, ти ще сьогодні моєю будеш; не так швидко, хлопче, я хочу, щоб ти трохи посмикався, а потім розкажеш мені, все, що задумав. А як той баньки витріщає. Ніби селери об'ївся.

І ось уже піаніст відспівав, фортепіано стомилося, також хоче поспати, а Райнгольд і Міца піднялися на пагорб, їм ще кортить трохи лісом прогулятися. Балакають собі про те, про се, йдуть попід руку, а він незлецький хлопець. А коли о шостій вони повернулися до кнайпи в міському саду, там на них чекає уже Карл, він машиною повернувся з Берліна. Не додому ж повертатися в такий чудовий вечір, сьогодні місяць уповні, то, може, сходимо до лісу, там має бути чудово, ну що, згода? І ось о восьмій вони утрьох ідуть гуляти до лісу, але Карл ще має заскочити до готелю, щоб замовить кімнати й перевірити, що там з машиною. Давай пізніше зустрінемось у міському саду.

У лісі багато дерев, багато пар ходять попід руку, тут є й досить глухі стежки. Замріяно йдуть вони поряд. Міца все поривається щось запитати, але не знає, що саме, так гарно йти з кимось попід руку, спитаю його іншим разом, сьогодні такий гарний вечір! О Боже, що подумав би про мене Франц, тут так гарно, але треба швидше вертатися. Райнгольд тримає її попід руку, він іде ліворуч, адже має обидві руки, а у Франца тільки ліва, тож він і йде завжди з правого боку, незвично так іти, така міцна, сильна рука, оце чоловік! Вони йдуть поміж дерев, земля м'яка, у Франца гарний смак, відіб'ю її в нього, поживу з нею місяць, а він хай як хоче. Почне комизитися, то за першої ж нагоди так одержить по довбешці, що більш не підведеться. А дівка таки гарна, славна дівка, ще й вірна йому!

Йдуть собі та балакають про се, про те. Вже й стемніло. Краще балакати, ніж іти мовчки; Міца зітхає, небезпечно йти мовчки, відчуваючи близькість іншого. Вона весь час позирає навсібіч, намагаючись запам'ятати дорогу. Ніяк не пригадаю, чого мені від нього треба; зрештою, що ж мені було потрібно від нього? Вони майже весь час ходять колами. Але ось Міца непомітно повернула в бік шосе. Розплющ очі, приїхали.

На годиннику восьма. Райнгольд дістав кишенькового ліхтарика, прямують до готелю, ліс залишився позаду, а пташечки, пташечки, як же гарно вони цвірінькали, як гарно! У нього ясні очі. Йде собі мирно поряд з нею. Бляхар самотньо чекає їх на терасі.

«Ну що, замовив кімнати?» Райнгольд роззирається, де це Міца? Її немає. «А де наша пані?» — «Пішла до себе». Стукає до неї. «Пані просила передати, що вже лягла».

У ньому аж затремтіло щось. Як же було гарно! Темний ліс, пташечки… Чого мені, власне, треба від неї? Яка ж у Франца славна подружка; хочу її собі. Райнгольд сидить на терасі разом із Карлом; курять товсті сигари. Посміхаються один до одного: «Що ми, власне, тут робимо? З таким самим успіхом можна й дома поспати». Райнгольд досі ще дихав глибоко й повільно, раз по раз пихкав своєю сигарою, темний ліс, ми ходимо колами, вона веде мене назад. «Як хочеш, Карле, я на ніч тут залишуся».

Потім крокують обоє до узлісся, сіли собі й дивляться на машини, що шугають попри них. У цьому лісі стільки дерев, земля така м'яка, стільки людей гуляють тут, взявшись за руки, який я все-таки скурвий син!

Субота, 1 вересня

То була середа, 29 серпня 1928 року.

А через три дні все повторилося. Бляхар під'їхав на машині; та й до Міци, а Міца одразу погодилася, коли він запитав її, чи не хоче знову поїхати до Фраєнвальде, Райнгольд також буде з ними. Цього разу я не піддамся, думає вона, сідаючи до авта, не піду з ним до лісу. А погодилася вона так швидко, бо Франц увесь вчорашній день був такий похмурий і не каже, в чому річ, а я мушу дізнатися, мушу вивідати, в чому річ. Вона ж дає йому гроші, він має все, йому нічого не бракує, то що ж його так гризе?

Райнгольд сидить у машині поряд з нею, зразу обійняв за стан. Усе вже вирішено: сьогодні ти назавжди покидаєш свого любого Франца, сьогодні ти лишишся в мене і зоставатимешся так довго, як я того захочу. Ти в мене п'ятисота чи тисячна, й дотепер усе йшло добре і без проблем, то й цього разу обійдеться без проблем. Вона собі сидить і не знає, що буде далі, а я знаю, і це добре.

Машину вони залишили у Фраєнвальде перед готелем, Карл Маттер іде з Міцою погуляти по Фраєнвальде, сьогодні субота, 1 вересня, четверта по обіді. Райнгольд залишився в готелі, щоб з годинку поспати. Після шостої Райнгольд виповз зі своєї кімнати, поколупався в машині, потім перехилив чарчину й пішов.

У лісі Міца така весела! Карл такий милий, і стільки їй всього понарозказував, він мав патент, а фірма, в якій він працював, привласнила той патент, ось так там дурять працівників, вони мали б зразу про це письмово повідомляти, а фірма заробила на цьому мільйони, а в Пумса він так, між іншим, підробляє, зараз Карл конструює нову модель своєї машини, тож попередня буде застарілою, і фірма з того патенту більше нічого не матиме. Така штука коштує купу грошей, він не може Міці сказати, це великий секрет, адже якщо ця модель йому вдасться, то все на світі зміниться — трамваї, пожежні машини, сміттєвози — буквально все, його винахід скрізь стане у пригоді, будь-де. Потім вони почали згадувати свою поїздку на автівці після тієї танцювальної вечірки, коли Міца була в масці, коли обабіч дороги миготіли дуби… Дарую тобі 128 днів, і кожен з ранком, полуднем і вечором.

«Агов, агов!» — гукає Райнгольд у лісі. Це, звичайно, він. А вони відповідають: «Агов, агов!» Карл одразу кудись здимів, а коли з'явився Райнгольд, Міці вже було не так весело.

Тут обидва поліцаї підвелися з каменя й пішли собі геть. Кажуть, що спостереження не дало жодних результатів; нічого не вдієш, тут трапляються лише дрібні пригоди, про що ми й напишемо у рапорті для начальства. А коли трапиться щось серйозніше, то всі й так про те дізнаються, прочитавши оголошення на рекламній тумбі.

А лісом ідуть Міца з Райнгольдом, ніде ані лялечки, лише пташки стиха цвірінькають та дерева у верховітті затягли свою пісню.

Заспівало одне дерево, потім друге, ось уже співають усі гуртом, а потім знову все вщухло, й нарешті пісня зазвучала просто над їхніми головами.

Ось той жнець, що зветься Смерть, від Бога має сили вщерть. Нині він ніж свій нагострить — стинатиме краще колосся. «О, я така рада, Райнгольде, що знову приїхала до Фраєнвальде. Минулого разу було так гарно, еге ж?» — «Лише дуже швидко все закінчилося, фройляйн. Ви, напевне, втомилися, я до вас постукав, але ви не відчинили». — «Та то все свіже повітря, а ще поїздка в машині, загалом — усе докупи». — «Хіба це не мило?» — «Звичайно, а що ви маєте на увазі?» — «Я маю на увазі, що мило ось так гуляти. Та ще й з такою милою фройляйн». — «З милою фройляйн? Що це ви вигадали? Я ж не кажу: з милим кавалером». — «Мило, що зі мною гуляєте». — «А це до чого?» — «Та ось я думаю, що на мене й дивитися особливо не варто. А ви зі мною гуляєте, фройляйн, повірте мені, я дуже тішуся з того». Який хлопець, просто золотко! «А у вас що, подружки немає?» — «Подружки, та які сьогодні подружки?» — «Ого!» — «Та що там казати, різні траплялися. Ви про таке навіть не знаєте, фройляйн. У вас є друг, надійний чоловік, який все для вас робить. А дівчина що? Вона лише розважитися хоче, а серця в неї нема». — «То вам не щастить». — «Бачте, фройляйн, ото відтоді так воно й повелося, від часу обміну жінками. Але ви ж про це й чути не хочете». — «О, та розкажіть вже. Як же воно було?» — «Я зараз вам усе, як є, розкажу, і ви все зрозумієте. Чи змогли б ви, бувши чоловіком, жити кілька місяців чи хоча б кілька тижнів з жінкою, яка путнього слова не варта? Га? З жінкою, яка з усіма волочиться, або ні до чого не здатна, нічого не тямить, скрізь пхає свого носа, а то ще й пиячить?» — «Як це гидко!» — «Ось бачите, Міцо, так було зі мною. Таке буває з людьми. Самі лише покидьки, негідь, шушваль. Наче зі смітника підібрав. Хіба можна з такою одружуватися? Я не міг би й години витримати. Ну ось, потерпиш її трохи, може, кілька тижнів, бачиш, що нічого доброго з того не буде, то ж краще, якщо вона піде собі геть, і ось знову я сам. Це не дуже приємно. Але тут вельми приємно». — «Але ж, певно, трохи й новенького кортить?» Райнгольд сміється: «Що ви маєте на увазі, Міцо?» — «Ну, як захочеться вам ще й з іншою побути». — «А чому ні, всі ми люди».

Міца сміється, вони йдуть попід руку, надворі перше вересня. А дерева співають і співають. Ніби довгу молитву.

Для всього свій час, і година своя кожній справі під небом, час родитися і час помирати, час садити і час виривати посаджене, для всього, для всього свій час, час душити і час лікувати, час руйнувати і час будувати, час шукати і час розгубити, час збирати і час розкидати, час дерти і час зашивати, час мовчати і час говорити. Для всього свій час. Тож бачу я, що нічого немає кращого, як тільки радіти. Радіти, нумо радіти. Немає нічого кращого під сонцем, як тільки радіти[199].

Райнгольд іде ліворуч, веде Міцу попід руку. Така сильна рука! «Знаєте, Міцо, власне, я ніяк не наважувався вас запросити через те, що було, ну, ви знаєте».

Потім ідемо ми отак з півгодини, майже не говоримо. Небезпечно так довго йти мовчки, ще й відчуваючи його праву руку.

Де б це мені примоститися з цією кралею, бач яка, особливого ґатунку, може, приберегти її на потім, щоб не псувати собі насолоди, чи все-таки затягти її до готелю, а вночі, а вночі, коли місяць засвітить…

«У вас стільки шрамів на руці, а ще й татуювання, і на грудях також?» — «Так, хочете подивитись?» — «А для чого вам татуювання?» — «Ну, це дивлячись на якому місці, фройляйн». Міца хихоче й розгойдує його руку: «Можу собі уявити, у мене колись був один, ще до Франца, і чого він тільки не понамальовував на собі, всього й не розкажеш». — «Воно, звісно, боляче, зате гарно виглядає. Хочете подивитися, фройляйн?» Він вивільнив руку, розстебнув сорочку на грудях, показує. Там витатуюване ковадло в лавровому вінку.

«Та застебніться, Райнгольде». — «Поглянь, не бійся». В ньому спалахнув вогонь, сліпа пристрасть, він хапає її голову, міцно притискає до своїх грудей. «Цілуй, давай, цілуй, чуєш?» Вона не цілує, а він затис її голову руками. «Та відпустіть мене!» Він відпускає: «Та я ж нічого». — «Я йду геть». От стерво таке, я ще візьму тебе за горло, як це гівно зі мною розмовляє! Він застібає сорочку. Чи ти ба яка! Тільки спокійно, хлопче, спокійно, ніжненько. «Я ж тобі нічого не зробив. Дивися, уже й застебнувся. Ось. Ти що, чоловіка ніколи не бачила?»

Господи, і навіщо я зв'язалася з цим типом, усю зачіску мені зіпсував, хуліган, треба швидше забиратися звідси. Для всього свій час. Для всього свій час…

«Та що це ви, фройляйн? Усього одна мить. Моменти, знаєте, в людському житті завжди бувають такі моменти». — «Але для чого було мене за голову хапати?» — «Не будем сваритися, Міцо». Зачекай, я тебе ще не так схоплю! Дикий вогонь знову підступив. Я ще до тебе доберуся! «Міцо, ну давайте помиримося». — «А ви поводьтесь пристойно». — «Домовились». Ідуть попід руку. Він усміхається до неї, вона опустила голову й усміхається до трави. «Нічого ж страшного не сталося, правда, Міцо? Ми тільки гавкаємо, але не кусаємося». — «Я все думаю, чого це у вас на грудях ковадло? У інших на грудях жінка, чи серце, чи щось такого типу, але не ковадло». — «А як ви думаєте, Міцо?» — «Не знаю, я ж кажу, що не знаю». — «Це мій герб». — «Ковадло?» — «Так, на нього завжди можна щось покласти». Сміється до неї. «Яке свинство. В такому разі ви б уже краще ліжко накололи». — «Ні, ковадло краще. Ковадло краще». — «Ви що, коваль?» — «Трохи є. Ми все можемо. Тільки ви, Міцо, мене не так зрозуміли, про ковадло. До мене нікому не вільно надто близько підходити, фройляйн, а то можна обпектися. Але не думайте, що я зразу кусатися буду, а вас — так взагалі ніколи. Ми ж тут так мило гуляємо, я ще хотів би десь сісти й трохи відпочити». — «А у Пумса всі такі, як ви?» — «Як сказати, Міцо, нам пальця до рота не клади». — «І чим же ви займаєтеся?»

Як би затягти тебе в якийсь видолинок? Тут же взагалі ні душі. «Ой, Міцо, ти краще свого Франца спитай, той усе знає не згірш за мене». — «Але він нічого не каже». — «То й добре. Правильно робить. Краще про це мовчати». — «А ти мені скажеш?» — «А що ж ти хочеш знати?» — «Що ви робите?» — «А поцілуєш мене?» — «Ну, якщо скажеш».

І ось він уже тримає її в обіймах. У хлопця дві руки. Як сильно він стискає! Для всього свій час, час садити і час виривати посаджене, час шукати і час розгубити. Ой, немає чим дихати. Не відпускає. Як жарко. Та пусти. Ще кілька разів так притисне, і мені кінець. О Боже, він же мусить мені спершу сказати, що там з Францом, що, власне, Франц хоче, і як усе було, і що вони про це думають. «Годі, Райнгольде, пусти». — «Отож-бо». І відпускає, стоїть перед нею, падає на коліна, цілує туфельки, вже зовсім здурів, цілує панчохи, піднімається вище, її сукню, руки, для всього свій час, аж до шиї. Вона сміється, відбивається руками: «Відчепися, йди геть, ти зовсім здурів!» Бач, як розпалився, тобі холодний душ не зашкодив би. Він тяжко дихає, сопе, притис обличчя до її шиї, щось лепече, годі розібрати, нарешті підняв голову — справжнісінький тобі бик! Узяв за руку, йдуть далі, а дерева співають. «Поглянь, Міцо, який гарний видолинок, наче спеціально для нас. О, та тут на вихідних уже хтось побував, вогонь розводив. Зараз це все ми приберемо. А то ще штани забруднити можна». Чи й справді тут сісти та перепочити? Може, він тоді швидше розговориться. «Ну, гаразд, якщо тобі так хочеться. Тільки якби щось підстелити». — «Зачекай, Міцо, я зараз піджак скину». — «Так значно краще, дякую».

І ось лежать вони в неглибокому видолинку, на схилі, порослому травою, Міца відкинула ногою якусь консервну бляшанку, перевернулася на живіт і поклала руку Райнгольду на груди. Так би й одразу! Усміхається до нього. А коли він розстебнув сорочку і з-під неї визирнуло ковадло, вона вже не відвертається. «А тепер розказуй, Райнгольде». Він притискає її до грудей. Так би й одразу! Ось вона тут, таке гарненьке дівча, все йде як годиться, розкішне дівча, просто дивовижне, потримаю її подовше, і нехай там Франц здіймає бучу хоч до небес, раніше, ніж я захочу, назад він їх не отримає. Райнгольд сповз трохи нижче, притягнув Міцу до себе, стис в обіймах, упився в її уста, в голові жодної думки, лише пристрасть, сліпа й дика жага, тепер кожен рух відомий наперед, нехай тільки спробує хтось завадити! Розтрощить усе, розіб'є на друзки, жоден буревій, жоден каменепад його не зупинять! Немов снаряд, випущений з гармати, все, що трапиться йому на шляху, проб'є, проламає, відкине вбік, і полетить далі — вперед.

«Та не так сильно, Райнгольде!» Аж розімліла від нього, якщо не зберуся на силі, він опанує мною. «Міцо!» Він дивиться на неї, не відпускає. «Ну, Міцекен!» — «Що, Райнгольде?» — «Чого ти мене так розглядаєш?» — «Слухай, ти недобре зі мною чиниш. А Франца ти давно знаєш?» — «Твого Франца?» — «Так». — «Твого Франца? А хіба він ще твій?» — «А чий же він іще?» — «Ну а я тоді чий?» — «Ти?» Вона хоче сховати обличчя в нього на грудях, але він із силою підняв її голову. «То чий же я?» Вона притислася до нього, долонею затуляє йому рота. О, він знову розпалився, я таки справді йому подобаюся, бач, як припадає до мене, як горнеться, а сам так і горить, так і горить… Не допоможуть жодні брандспойти й забракне води, щоб загасити полум'я, яким охоплений весь будинок, яке вже виривається назовні.

«Та пусти вже мене!» — «Чого ж ти хочеш, крихітко?» — «Нічого, бути з тобою». — «Ось бачиш. Я також твій, еге ж? А ти що, посварилась із Францом?» — «Ні». — «Та зізнайся, що посварилася». — «Та кажу тобі, що ні. Краще розкажи мені щось про нього, ти ж його вже давно знаєш». — «Та про нього й розказати особливо нічого»». — «О!» — «Нічого не розкажу, Міцо!» Хапає її, перекидає на спину, вона пручається: «Ні, не хочу». — «Чого ти комизишся, дорогенька?» — «Відпусти, дай мені підвестися, а то ще забруднюся тут». — «А якщо я тобі розкажу дещо?» — «О, це вже інша розмова». — «А що я за це одержу, Міцо?» — «А що ти хочеш?» — «Усе!» — «Ну, побачимо». — «То все чи ні?» Їхні обличчя так близько одне до одного, аж пашать; вона мовчить, сам не знаю, що мені робити, якась думка промайнула й одразу щезла, і знову в голові порожньо, немов згасла свідомість.

Він підвівся із землі — фе, помити б обличчя, що це за ліс, і справді добряче забруднився. «Гаразд, розкажу тобі дещо про Франца. Я давно його знаю. Це насправді рідкісний тип. Ми з ним познайомилися у кнайпі на Пренцлавській алеї. Минулої зими. Він торгував газетами і знався тоді з одним чолов'ягою… як же пак його звали? О, згадав, Мек, саме так. Там я з ним і познайомився. Потім ми з ним часто сиділи разом у кнайпі, а про дівчат я тобі вже розповідав. «То це правда?» — «Звісно! Тільки телепень цей Біберкопф, справжнісінький телепень, хвалитися йому тут нічим, усе йшло від мене. А ти думала, що то він мені своїх дівок збував? Господи, та які там у нього дівки! Куди йому! Як його послухати, то мені пряма дорога до Армії Спасіння, щоб я зміг виправитися». — «Та ти ніколи не виправишся, Райнгольде». — «Ні, як бачиш. Зі мною годі щось зробити. Який є, таким уже й залишуся. Це так само зрозуміло, як «амінь» у церкві, й нічого тут не зміниш. Але у твого, Міцо, у твого Франца варто було б дещо змінити. Він же твій сутенер, а ти ласий шматочок. Крихітко, і де ти тільки відкопала такого, з одною рукою? Ти ж така гарненька, тільки помани, і до тебе по десять хлопців на кожен палець прибіжить». — «Не мели дурниць!» — «Звісно, як відомо, любов сліпа на обидва ока, але щоб такого покохати… А знаєш, чого твій Франц постійно у нас товчеться? Корчить із себе кайзера Вільгельма. І перед ким? Перед нами! Спершу хотів послати мене каятися до Армії Спасіння, та це йому не вдалося. А тепер…» — «Навіщо ти паплюжиш його? Я не хочу цього чути». — «Що, не подобається? Знаю, твій Францекен любий, твій Францекен милий. Не набрид він ще тобі? Га?» — «Та що він тобі зробив, Райнгольде?»

Для всього свій час, і година своя. Це страшний чоловік, тільки б відпустив мене, нічого не хочу від нього знати й слухати його більше не хочу.

«Та ні, нічого він нам не зробив, хай би тільки спробував, Міцо. Він розказував тобі, наприклад, про свою руку? Що, не розказував? Та ти ж його наречена чи, принаймні, була нею! Ану, ходи сюди, Міцекен, моя солоденька, золотко моє, я ж тобі нічого поганого не зроблю». Що мені робити, не хочу його. Час садити і час виривати посаджене, час зашивати і час дерти, час плакати і час танцювати, час оплакувати і час сміятись. «Та йди вже до мене, Міцо, навіщо він тобі здався, такий телепень. Будь моєю, солоденька. Чого ти вперлася? Ти що, графинею стала від того, що з ним разом живеш? Радій, що позбулася його». Радій? Чого це я маю радіти? «А тепер нехай собі скавулить, що була в нього Міца, та загула». — «Ну годі вже, не стискай мене так, я ж не залізна». — «Та ні, не залізна, а з плоті, з м'якенької плоті, Міцо, дай-но мені свій писочок». — «Та що ж це таке, врешті-решт? Припини мене стискати. Ще й дурниць усіляких понавигадував. Відколи це я твоєю Міцою стала?»

Геть із цього видолинка! Капелюшок лишився лежати на землі. Він ще й побити може, швидше звідси. І кричить — він ще навіть не встиг підвестися — кричить: «Франце! Франце!», і бігом. Аж ось і він схопився на ноги, кинув піджака, побіг за нею й за мить наздогнав, обоє попадали біля дерева, лежать. Вона пручається, а він наліг на неї й затуляє їй рота: «То тобі кричати заманулося? Кричати, сволото ти така?! Чого ти кричиш, що я тобі зробив? Ану, замовкни, чуєш? Думаєш, як він тобі кістки не переламав, то і я залишу тебе цілою? Але у мене все по-іншому!»

Відняв руку від її рота. «Я не буду кричати». — «Ото інша річ. А зараз підводься і йди забери свого капелюшка. Я жінок не ґвалтую. Скільки живу, такого ще не було. Але краще мене не доводь. Ну, хутко підводься!»

Він іде слідом.

«Що ти із себе корчиш разом зі своїм Францом, ти ж просто його хвойда». — «Краще я піду». — «Що значить «піду», ти що, з глузду з’їхала, не знаєш, з ким говориш? Ти так зі своїм телепнем розмовляй». — «Чого ти хочеш від мене?» — «Іди назад і будь чемною».

Коли забивають телятко, спочатку накидають на шию зашморг і ведуть до лави. Потім телятко піднімають, кладуть на лаву і міцно прив'язують.

Обоє повертаються до видолинка. Він наказує: «Лягай». —  «Що?» — «Тільки спробуй закричати. Дорогенька, ти мені подобаєшся, інакше я не приїхав би сюди. Скажу тобі ще раз: ти просто його хвойда, тож нема чого із себе графиню корчити. Чого це ти рейвах здіймаєш? Я цього нікому не попущу. Мені байдуже, чоловік то, чи жінка, чи дитина — нікому не попущу. Можеш при нагоді свого Франца поспитати. Він тобі дещо розкаже. Якщо не посоромиться, звичайно. Але я й сам тобі розкажу, щоб ти знала, що то за один. І де ти опинишся, коли почнеш мені перечити. Він також якось спробував, не знаю, що там було у нього в голові. Може, хотів здати нас. Якось, коли ми пішли на діло, то поставили його на атасі. Аж тут каже, що він людина порядна й такого не робитиме. Можна подумати, ніби ніколи не бруднився. А я кажу: ні, таки поїдеш. Тож довелося йому в авто залізти, я вже й не знав, що з цим типом робити, він і раніше носа задирав, аж бачу, за нами женеться якась машина, ну, думаю, зараз, хлопче, ти дізнаєшся, почім ківш лиха, боком тобі вилізе твоя дурна порядність. І на повному ходу виштовхнув його з машини. Тепер ти знаєш, як він позбувся своєї руки». У Міци враз похололи руки й ноги — то ось хто це був! «А тепер лягай і будь чемна, як і належить хорошій дівчинці». Так це ж убивця! «Ах ти ж сучий син, покидьок!» А той сяє: «Ага, нарешті дійшло! А тепер спробуй покричи». Будеш тепер слухняна. Вона кричить, плаче: «Сучий сину, ти хотів його вбити, ти зробив його нещасним, а тепер ще й мене хочеш, мерзотнику». — «Так, хочу». — «Ах ти ж паскудо, я тобі в пику плюну». Він затис їй рота: «Ану ж, спробуй!» Вона вся посиніла, виривається з його рук: «Убивають, рятуйте! Франце, Францику, де ти?»

Для всього свій час, для всього свій час, час душити і час лікувати, час руйнувати і час будувати, час дерти і час зашивати, для всього свій час. Вона кинулася на землю, щоб вивернутись, вони борються у видолинку. Франце, порятуй!

Зачекай, ми влаштуємо твоєму Францу гарну розвагу, вистачить йому на цілий тиждень. «Відпусти мене, я хочу піти геть! Мені потрібно додому!» — «Ти диви, вона хоче піти геть, уже один хотів».

Він уперся коліном їй у спину, стиснув руками горло, схрестивши великі пальці в неї на потилиці, її тіло судомно забилося, судомно забилося, її тіло судомно забилося… Час родитися і час помирати, для всього свій час…

То, кажеш, убивця, ти ж сама мене сюди заманила, ще й, певно, хочеш за носа водити, от сука, погано ти Райнгольда знаєш.

Насильство, насильство, ось той жнець, що зветься Смерть, від Бога має сили вщерть. «Відпусти мене!» Вона ще борсається, ще смикається, ще дриґає ногами. Зараз ми заколишимо дитинку, а потім хай приходять собаки і жеруть те, що від тебе залишиться.

Її тіло знову судомно забилося, тіло судомно забилося, тіло крихітки Міци. То, кажеш, убивця? Гаразд, нехай буде вбивця, тепер ти спізнаєш усе на собі. Це тебе, напевне, твій милий Франц намовив…

Потім тварині завдають удару довбнею по потилиці й ножем з обох боків шиї відкривають артерії. Кров цебенить у металевий цебер.

Восьма година, у лісі вже посутеніло. Дерева погойдуються, шумлять. Тяжка була робота. Ну що, чого мовчиш? І не пікне, падло. Ось чим кінчаються прогулянки за місто, якщо береш із собою таке стерво.

Прикидав її гіллям, на сучку найближчого дерева повісив носову хустинку, щоб одразу знайти місце, так, з нею я розібрався, а де ж це Карл, треба його сюди притягти. Шукав того добру годину, а коли повернувся разом з ним, той слабак геть розкис, весь тремтить, на ногах не встоїть, і з такими жовторотими доводиться працювати! Вже зовсім смеркло, вони присвічують собі з ліхтариками, ага, ось і хустинка. Лопати, які були в машині, вони прихопили із собою. Труп закопали, засипали яму піском, закидали хмизом, тепер ще треба все зарівняти, щоб не було видно ніяких слідів, усе, годі, та опануй же нарешті себе, Карле, а то здається, ніби ти сам зібрався помирати.

«На, тримай мій паспорт, Карле, він цілком надійний, ось тобі гроші, змивайся звідси й сиди тихо, поки все вляжеться. Гроші ще одержиш, не хвилюйся. Пиши завжди на адресу Пумса. Назад я сам поїду. Мене тут ніхто не бачив, а до тебе ніхто не стане прискіпуватися, бо ти маєш алібі. Ну, домовились? Тоді гайда!»

Дерева погойдуються, шумлять. Для всього свій час, для всього свій час.

Непроникна темрява. Її обличчя вбито, її зуби вбито, її очі вбито, її рот, її губи, її язик, її шию, її тіло, її ноги, її лоно, я твоя, ти маєш мене втішити, поліцейський відділок Штеттинського вокзалу, біля Ашинґера, мені погано, ходімо, зараз будемо вдома, я твоя.

Дерева гойдаються, здійнявся вітер. Гу-гуа-гу-у-у-у-у! Ніч пливе своїм звичаєм. Її тіло вбито, її очі, її язик, її рот, ходімо, зараз будемо вдома, я твоя. Одне дерево затріщало, воно стоїть на краю. Гу-гуа-гу-у-у-у-у! Це буря, вона налетіла з тріском барабанів і завиванням флейт, шугнула згори на дерева, кинулася донизу — стогін розлігся лісом. Кущі гнуться і жалібно квилять. Здається, ніби хтось шкребеться у двері, виє, як замкнений собака, скімлить і скавчить, ніби хтось копнув його носаком, ось уже затихає.

Гу-гуа-гу-у-у-у-у, знову налетіла буря, глупа ніч, ліс стоїть незворушно, дерево попри дерево. Вони зростали в тиші й, ніби стадо, збилися докупи, бурі нелегко до них дістатися, скрутно тільки тим, що скраю, а також слабким. Ми тримаємося всі гуртом, струнко стояти, глупа ніч, сонце сховалося. Гу-гуа-гу-у-у-у-у! Знову заревіла буря, вона внизу, вона вгорі — вона скрізь. На небі жовто-червоний спалах і знову ніч, жовто-червоний спалах, ніч, виття і свист наростають. Дерева, що стоять скраю, знають, що чекає на них, тому й стогнуть. Добре траві — бадилинки гнуться, стеляться за вітром, а що буде з ними, віковими деревами? Аж раптом вітер ущух, а дерева все ще стогнуть і скриплять — хтозна, що в того вітру на думці.

Якщо потрібно знести будинок, голіруч це зробити не вдасться, треба взяти копер або динаміт закласти. А вітру нічого такого робити не доводиться — варто лише груди випростати. Дивися, ось він вдихнув, а тепер видихає: гу-гуа-у-у-у-у-гу-у, потім знову вдихає і знову видихає: гу-у-гуа-у-у-у-у-гу-у! Кожен видих важкою горою котиться на ліс: гу-у-гуа-у-у-у-у-гу-у, а вдихнув вітер — і та гора покотилася назад: гу-у-гуа-у-у-гу-у. Так і ходять ходором ті повітряні гори. Подих вітру важким тараном б'є по деревах, величезною кулею котиться через ліс. І навіть якщо дерева на пагорбі збилися докупи, як стадо, вітер порозкидає їх і проб'є собі шлях уперед.

Ось знову: вумм-вумм, барабани більше не гримлять, флейти не завивають. Дерева хитаються вправо і вліво. Вумм-вумм! Але вони ніяк не можуть втримати такту. Нахилилися вони ліворуч, а вітер, вумм, хилить їх уліво ще дужче, дерева згинаються, скриплять, тріщать, стогнуть, гудуть. «Вумм!» — гукає буря, наліво хились! Гу-у-гу-а-а-у-у-гу-у! Вітер відкотився назад, затих, але треба пильнувати. І знову вумм-вумм, знову налетів вітер. Стережіться! Вумм, вумм, вумм — немов бомби кидає на ліс, хоче його знищити, повиривати з корінням дерева, рознести на тріски.

Дерева гнуться, скриплять, тріщать, стогнуть, гудуть — вумм, боротьба йде не на життя, а на смерть — вумм, вумм, глупа ніч, сонця немає, важенні гирі падають вниз — вумм, вумм.

Я твоя, ходімо, скоро будемо вдома, я твоя.

Вумм вумм.

Книга восьма

Ніякої користи. Й досі ніякої користи. Франц Біберкопф одержав удар молотом по голові, він знає, що програв, та досі не розуміє чому.

Франц нічого не помічає, а світ іде далі

Друге вересня. Франц, як завжди, прогулявся містом, з'їздив з елегантним крамарем на пляж у Ваннзее. Третього, в понеділок, дивується він, що Міцекен досі не повернулася, нічого не сказала, господиня також нічого не пригадує, вона й не телефонувала. Напевне, вирушила за місто зі своїм поважним другом і покровителем, і той невдовзі доправить її додому. Що ж, почекаємо до вечора.

Пообідня пора, Франц сидить удома, аж тут дзвінок у двері — лист для Міці від її покровителя, надісланий пневматичною поштою. Що ж це таке? Я гадав, що Міца у нього. Ану ж відкрию листа: «…я здивований, Соню, що ти мені навіть не подзвонила. Учора й позавчора я чекав на тебе в конторі, як ми й домовлялися». Та в чому річ? Куди ж це вона запропастилася?

Франц схопився, роззирнувся за капелюхом, вискочив на вулицю. Нічого не розумію, треба гайнути до старого пана. Гей, таксі!

«Як, її не було у вас? Коли ж вона востаннє сюди приходила? У п'ятницю? Ага». Обмінялися поглядами. «У вас же є небіж, може, вона з ним?» Старий пан розлютився: «Ану, сюди його негайно! А ви залишіться поки що тут». Сидять, цмулять потроху червоне вино. З'явився небіж. «Це Сонин наречений. Ти знаєш, де вона зараз?» — «Я? А що сталося?» — «Коли ти її востаннє бачив?» — «То все плітки, я вже два тижні її не бачив». — «Мабуть, таки правда, бо так вона і мені казала. А відтоді не зустрічався з нею?» — «Ні». — «І нічого не чув про неї?» — «Анічогісінько. А що сталося?» — «Ось цей пан зараз тобі сам розповість». — «Вона пропала, від суботи її немає, нікому нічого не сказала, всі її речі на місці, і нікому жодного слова». А старий пан: «Може, вона нове знайомство завела?» — «Навряд чи». П'ють червоне вино, вже утрьох. Пригнічений Франц замовк, не знає, що й думати, лиш промовив: «Мабуть, треба ще трохи зачекати».

Її обличчя убите, її зуби убиті, її очі убиті, її губи, її язик, її шия, її тіло, її ноги, її лоно убите.

І наступного дня її немає. Нема — і все. Дома все так, як вона залишила. А її немає — і все. Може, Єва щось знає? «Ти посварився з нею, Франце?» — «Ні. Сварка, щоправда, була, але два тижні тому, і ми помирилися». — «Якесь нове знайомство?» — «Та ні, вона розповідала мені про небожа свого старого, але той нічого не знає, я з ним бачився». — «Може, треба за ним поспостерігати, раптом вона все-таки в нього?» — «Думаєш?» — «Не зайве було б перевірити. З Міцою ні в чому не можна бути певним. У неї дуже мінливий настрій».

А її все нема. Два дні Франц нічого не робить, думає: не буду за нею бігати. Але про неї так нічого й не чути, тоді він цілий день вистежує небожа, а наступного дня в обід, коли господиня помешкання пішла у справах, Франц з елегантним крамарем хутко залізли до нього в квартиру, скориставшись відмичкою, двері легко піддалися, в його кімнаті повно книжок, але жодних слідів перебування жінки, на стінах гарні картини, скрізь книжки, ні, її тут не було, я знаю аромат її пудри, тут пахне геть інакше, гайда звідси, не чіпай нічого, господиня — бідна жінка, вона здає кімнати, з того тільки й живе.

У чому ж річ? Франц сидить у себе дома. Сидить година за годиною. Де Міца? Пропала й не озивається. Що тут сказати? Перевернув усе в кімнаті догори дриґом, навіть постіль стягнув, але потім знов застелив. Кинула мене? Такого бути не може. Не може такого бути! Кинула! Що я їй зробив? Я ж нічого поганого не зробив. А ота історія з небожем, вона ж мені пробачила.

Хто це прийшов? Єва. «Чого це ти в темряві сидиш, Франце? Увімкнув би світло». — «Міца мене кинула. Хіба таке можливо?» — «Та не журися, Міца скоро вернеться. Адже вона тебе кохає, тож нікуди від тебе не втече, повір, я в людях розбираюся». — «Та знаю. Я й не журюся. Звісно, що повернеться!» — «От бачиш, напевне, у неї якась там пригода, може, зустріла когось із колишніх, вирішила трішки прокататися, я її давно вже знаю, ще коли ти з нею не був знайомий, у неї таке буває, перепади настрою». — «Все одно якось воно дивно. Не знаю, що й думати». — «Вона ж тебе кохає. Подивись краще сюди, Франце, помацай мій живіт». — «А що таке?» — «Дитятко, від тебе. Пам'ятаєш? Це вона, Міца, так хотіла». — «Що?» — «Так, дитятко».

Франц приклав голову до Євиного живота: «Міца, кажеш, хотіла? Дай-но я сяду. Не може бути!» — «От побачиш, Франце, як вона зрадіє, коли повернеться». Аж тут Єва сама розплакалась. «Єво, та ти ще більше за мене хвилюєшся!» — «Та не кажи, я від цього просто хвора! Не розумію, що це вона таке втяла». — «От бачиш, тепер я маю тебе втішати». — «Та то все нерви, напевне тому, що я вагітна». — «Дивись, от Міца повернеться, то тобі через це ще бучу влаштує». А Єва плаче й ніяк не може заспокоїтися.

«Що нам тепер робити, Франце, це так на неї не схоже!» — «Слухай, спершу ти кажеш, що з нею таке вже бувало й раніше, що їй просто закортіло з кимось покататися, а тепер: на неї це не схоже». — «Та я вже й сам не знаю, Франце».

Єва обохопила руками Францову голову. Дивиться на нього, згадує: лікарня в Маґдебурзі, йому відтяли руку, Іду забив до смерти, о Господи, постійно кудись устрягає. Не має щастя чоловік. І Міци, мабуть, вже на світі нема. До нього всі біди чіпляються. А з Міцою таки справді щось сталося. Єва упала на стілець й у відчаї заломила руки. Франц аж перелякався. А вона все схлипує і схлипує. Єва відчуває, що з Міцою трапилося щось лихе. Він до неї, допитується, та вона нічого не каже. Потім нарешті опанувала себе: «Дитини я нізащо не позбудуся. Нехай Герберт хоч на голові стоїть». — «А він про щось здогадується?» Думки перескочили на шість миль. «Та ні, думає, що від нього. Але я збережу дитину». — «Добре, Єво, буду хрещеним». — «Ось бачиш, Франце, в тебе вже й настрій поліпшився». — «Бо мене голими руками не візьмеш. Не журись, Єво. Хіба я Міци не знаю? Вона під автобус не потрапить. Все проясниться». — «Дай Боже, щоб ти був правий. Бувай, Францекене». — «А поцілувати?» — «Добре, Франце, що ти трохи повеселішав».

У нас є ноги, у нас є зуби, у нас є очі, у нас є руки, нехай лише хтось прийде, нехай лиш спробує нас укусити, нехай лиш прийде. Він має дві руки, він має дві ноги, має сильні м'язи, що горбами під шкірою. Ще спізнаєте, хто такий Франц, то вам не тюхтій якийсь. Уже стільки має позаду, а ще стільки попереду, нехай тільки хтось поткнеться, хильнемо чарку, хильнемо другу, хильнемо дев'яту.

Немає ніг у нас, о горе, не маємо зубів, не маємо очей, не маємо і рук, і кожен може прийти і вкусити Франца, бо він тюхтій, не може захиститись він, лиш чарку піднімає він.

«Треба щось робити, Герберте, я не можу на це дивитися». — «Що ж ти хочеш зробити, дорогенька?» — «Не можу я більше на це дивитися, він до всього збайдужів, нічого не помічає, лиш сидить собі й знай торочить: вона прийде, вона неодмінно повернеться, а я щодня газети переглядаю, чи немає там чогось про неї. Може, ти щось чув?» — «Ні». — «А ти не міг би порозпитувати, може, хтось щось чув?» — «То все дурниці, Єво. Ця історія, яка здається тобі незрозумілою і викликає у тебе тривогу, для мене ясніша за Божий день. Що, власне, трапилося? Дівчина просто його кинула. Подумаєш! Не на стіну ж від цього дертися? Знайде собі іншу». — «Ти і про мене так говоритимеш?» — «Та ти що, Єво, але ж раз вона така…» — «Зовсім вона не така. Я ж її сама йому привела, я вже і в морг ходила, слухай, Герберте, з нею таки точно щось сталося. Постійно біда з цим Францом. Якась доля в нього нещаслива. Ти справді нічого не чув?» — «Та що я мав би чути?» — «Ну, буває, хтось із ваших хлопців щось розкаже. Може, хтось її бачив? Не могла ж вона крізь землю провалитися. Якщо найближчим часом вона не знайдеться, я піду, піду до поліції». — «Слушна думка, так і зроби, піди заяви в поліцію». — «Не смійся, я справді так зроблю. Я мушу її знайти, Герберте, з нею щось негаразд, вона не могла пропасти просто так! Мене б вона не кинула, і Франца також. А він не бере собі того до голови й нічого не робить». — «Ох і набридло мені слухати всі ці дурниці, давай краще в кіно сходимо, га, Єво?»

Сидять у кіно, дивляться фільм.

Коли у третій частині шляхетний герой загинув від руки бандита, Єва зітхнула. Герберт лише встиг подивитися на неї, як вона сповзла зі стільця й знепритомніла. Згодом, взявшись за руки, вони мовчки гуляють вулицями. Герберт дивується: «Твій старий ще натішиться тобою, коли ти така вразлива». — «Той же його застрелив, Герберте, ти бачив?» — «Та то ж було лише про людське око. Шахер-махер! А ти й повірила! І ще й досі тремтиш». — «Герберте, треба щось робити, далі так тривати не може». — «Тобі треба кудись поїхати, скажи своєму старому, що занедужала». — «Та ні, ти маєш щось робити. Прошу тебе, Герберте, зроби щось, ти ж поміг Францу, коли в нього та історія з рукою сталася, зроби щось і зараз. Я тебе прошу!» — «Та що я можу зробити, Єво?»

Вона плаче. Довелося посадити її в машину.

Франц не мусить жебракувати: то Єва йому трохи грошей підсуне, то Пумс підкине, а на кінець вересня запланувати провернути одну справу. Під кінець вересня знову з'явився бляхар Маттер. Каже, був за кордоном, працював десь на монтажі чи щось таке. А коли зустрівся з Францом, то сказав, що їздив на лікування, з легенями, мовляв, у нього негаразд. Виглядає він кепсько і, здається, зовсім не вилікувався. Франц каже йому, що від нього пішла Міца, яку він, мабуть, також знав; але попросив нікому про це не розповідати, а то ще сміятимуться, коли почують, що його кинула дівка.

«Так що Райнгольду нічого не кажи, з ним у мене раніше були неприємності через жінок, і він просто лусне зі сміху, коли таке почує. А іншої я ще не маю, та й не дуже хочеться», — сумовито усміхається Франц.

На чолі й біля рота в нього залягли смутні складки. Але голову він тримає високо, міцно стиснувши губи.

У місті велике пожвавлення. Тані[200] зберіг титул чемпіона світу, але американці з того не надто тішаться, не люблять вони цього хлопця. У сьомому раунді він був у нокдауні до рахунку 9. Але потім його супротивник Демпсі геть видихався. То був останній видатний удар Демпсі. Бій закінчився о 4 годині 58 хвилин 23 вересня 1928 року. Про нього тепер скрізь говорять, так само як і про рекордний переліт Кельн — Ляйпциґ, а окрім того ходять чутки про можливу економічну війну «помаранчів проти бананів»[201]. Зрештою, до них не надто дослухаються, лише глузливо мружать очі.

Яким чином рослини захищаються від холоду? Чимало рослин не витримують навіть невеликого морозу. Інші виробляють у своїх клітинах засоби захисту — певні хімічні сполуки. Найдієвішим способом захисту від холоду є перетворення крохмалю, що міститься в клітинах рослини, на цукор. Щоправда, внаслідок утворення цукру споживча цінність таких рослин значно знижується, найкращим прикладом тут є картопля, яка в підмерзлому стані стає солодкою. Проте є й інші випадки, коли деякі рослини чи фрукти можна споживати лише тоді, коли в них під впливом холоду зростає вміст цукру, як, до прикладу, в дичок. Якщо залишити такі плоди на деревах чи кущах до перших легких морозів, то цукор, який утвориться в їхніх клітинах, змінить і суттєво поліпшить їхній смак. Це також стосується й плодів шипшини.

Ну й що особливого в тому, що двоє берлінських веслярів утопилися в річці Дунай або що біля Ірландії розбився Нунґессер[202] зі своїм «Білим птахом». А ті все кричать на вулицях, купиш таку газетку за десять пфеніґів та й викинеш або десь забудеш. Або ось хочуть лінчувати угорського прем'єр-міністра, бо він переїхав автомобілем якогось сільського хлопчика. От якби справді лінчували, тоді газета вийшла б із заголовком: «Лінчування угорського прем'єр-міністра поблизу Капошвара», ото було б галасу, освічені читачі замість лінчування прочитали б «ланчування» й почали б змагатися з цього приводу в дотепах, інші 80 відсотків сказали б: шкода, що тільки його, або: ну то й що, мене це не обходить, або: було б непогано і в нас таке влаштувати.

У Берліні люблять посміятися. У Добрина[203], що на розі Кайзер-Вільгельмштрасе, сидять за столиком троє: веселий товстун, його подружка — така собі славна пампушечка, яка надто верескливо сміється; і з ними ще один — приятель товстуна, якийсь непоказний чоловічок, за нього платить товстун, а він має лише слухати та сміятися за компанію. То все поважні клієнти. Пухкенька хвойдочка що п'ять хвилин цмокає в губи свого товстопузика й вигукує: «Ну ти й вигадав!» А той присмоктується до її шиї, і все це триває добрі дві хвилини. А що собі думає той інший, який на них дивиться, то їм байдуже. Товстопуз розповідає: «Аж тут вона каже до нього: «Що це ви зараз робите зі мною?» А потім знову: «А зараз що ви робите зі мною? Ну а третього разу було лише лясь-лясь по пиці». Товариш посміхається. «На такі штучки ти майстер». А товстопуз вдоволено відповідає: «Еге ж, не заперечуватиму, а ось ти неабиякий тугодум».

П'ють бульйон, а товстий знову взявся розповідати:

«Приходить рибак до ставка, а там сидить дівчина, от він їй і каже: «Ну що, фройляйн Фішер, коли підемо з вами рибалити?» А вона каже: «Я не Фішер, я Трахер»[204]. «О, то ще краще!» Усі троє аж ревуть від сміху. Товстун пояснює: «Сьогодні у нас буде фірмовий суп». А хвойдочка: «Ну й придумав!»

«Послухай, а цей знаєш? Каже фройляйн: «Скажіть, будь ласка, а що таке а propos[205]?» — «А propos? Це коли вставляють те, що пасує». — «От бачите, — каже вона, — я так і думала, що це щось непристойне. Хи-хи-хи». Всім затишно, весело, фройляйн уже шість разів збігала до вбиральні. «Курка каже до півня: «У нас різні смаки, може, краще тепер навпаки?» Офіціанте, візьміть за три чарки коньяку, два бутерброди з шинкою, три бульйони і три ґумові підошви». — «Ґумові підошви? А, це ви так про грінки». — «Ви кажете: «грінки», а я кажу: «ґумові підошви». А дріб'язку у вас не буде? Знаєте, у нас вдома немовля в колисці лежить, то я йому замість соски даю монетку посмоктати. Так. Ну що, мишеня, ходімо. Година сміху скінчилася, до каси і поїдемо на Кассель».

Александерштрасе та площею проходять також чимало жіночок і дівчат, що носять під серцем зародок, який перебуває під захистом закону. І поки на вулиці жіночки й дівчата мліють від спеки, зародок сидить в своєму закутку, у нього приємна температура, він гуляє по Александерплац, але деяким зародкам опісля буде кепсько, тож хай зарано не радіють.

А ще там тиняються інші люди, які цуплять усе, що погано лежить; одні ситі, інші ще тільки розмірковують, як би й собі чимось набити черево. Універмаг Гана знесли до цурки, але крамниць не бракує, вони ледь не в кожному будинку, принаймні так виглядає, ніби то все крамниці, а насправді там ні до чого прицінитися, сама лише реклама, заклики, приманки-щебетанки, обіцянки-цяцянки — справжнісінький тобі пташиний ґвалт.

І знов я побачив усі утиски, що чинились під сонцем, — і сльоза ось утискуваних, та немає для них потішителя, і насилля з руки, що їх гноблять, і немає для них потішителя. І я похвалив тих померлих, що давно повмирали[206].

Похвалив померлих. Для всього свій час, час зашивати і час дерти, час збирати і час розкидати. Похвалив померлих я, що лежать під деревами й сплять[207].

Єва знову забігла до Франца: «Франце, ти збираєшся нарешті щось робити? Адже минуло вже три тижні. А якби я жила з тобою, ти б і про мене так мало дбав?» — «Та я ж нікому навіть сказати про це не можу, оце лише ти, Єво, знаєш та Герберт, і ще бляхар, а більше ніхто. Про таке нікому й не скажеш, бо на глум здіймуть. А заявити в поліцію також не випадає. А на рахунок грошей — не переймайся, Єво. Можеш мені більше нічого не давати, якось обійдуся. Я — знову — піду — на роботу». — «Щось ти геть не засмучений, і сльозинки не зрониш. Уже навіть і не знаю, як тебе розворушити, а я сама нічого не можу зробити». — «Я теж не можу».

Справа йде до розв'язки, злочинці гризуться між собою

На початку жовтня у банді дійшло до суперечки, якої так побоювався Пумс. Йшлося про гроші. Пумс, як завжди, вважав, що головною справою для банди є збут товару, тоді як Райнгольд та інші, а з ними й Франц, навпаки, головним вважали добування товару. Вони вимагали, щоб виручка розподілялася залежно від кількости здобутого, а не від збутого, Пумсові закидали, що той бере собі надто велику частку, зловживаючи монополією своїх зв'язків зі скупниками, а надійні скупники не бажали мати справи ні з ким іншим, окрім Пумса. І хоча Пумс погоджувався на значні поступки й всі можливі форми контролю, банда стояла на своєму: щось треба міняти. Вони виступають за кооперативну форму їхнього підприємства. Та Пумс вважає, що вони й так її мають. Але цьому ніхто не вірить.

Аж тут нагодилася одна справа: крадіжка зі зламом на Штралауерштрасе. І хоча Пумс уже давно не виходив на діло, цього разу він іде разом з усіма. Йдеться про фабрику перев'язувальних матеріалів, розташовану в одному з дворів на Штралауерштрасе. Вдалося рознюхати, що у приватній конторі в сейфі зберігаються гроші. То мав бути випад проти Пумса: не товар, а гроші. Коли ділитимуть гроші, ніякого шахрайства вже не буде. Тому Пумс і вирішив взяти у справі особисту участь. По двоє вони піднімаються пожежною драбиною, спокійно розбирають замок на вхідних дверях до контори. Бляхар узявся до роботи. Тим часом було зламано замки на всіх конторських шафах: там виявили лише дріб'язок та кілька поштових марок; у коридорі знайшли дві каністри з бензином — може стати в пригоді. Потім усі чекають, поки Карлхен закінчить свою роботу. І треба ж було такому трапитися, що він обпік собі автогеном руку й більше не може продовжувати працювати. Райнгольд спробував сам узятися до діла, та через брак досвіду в нього нічого не вийшло. Тоді Пумс забрав у нього автоген, але і в нього справа не пішла. Кепсько! Треба кидати все і вшиватися, поки не з'явився сторож.

З досади вони схопили каністри й пообливали бензином усі меблі й навіть клятий сейф, а потім кинули сірника. Невже Пумс тепер може зловтішатися? Де там! Цього вони не допустять. Трішки зарано кинули сірника й трішки підсмалили Пумса. А чого він взагалі з ними поперся? У того вся спина горить, а хлопці кинулися до сходів, подають знаки, мовляв, сторож іде. Пумс заледве встиг ускочити в машину. І поготів йому, буде Пумсові наука! Але ж де взяти грошей?

Пумс посмішкується. Все-таки товар краще за гроші. Тут треба бути спеціалістом. Що ж робити? Пумса називають і експлуататором, і капіталістом, і аферистом. Але слід бути обережними, щоб не перегнути палиці, а то він може скористатися своїми зв'язками й збити нову банду. А на черговому засіданні клубу він скаже: я роблю все, що можу, якщо хочете, можу показати оригінали рахунків; одне слово, йому нічого не закинеш, а коли відмовитися з ним працювати, тоді в клубі скажуть: а що ми тут можемо зробити, якщо ви не хочете з ним працювати, то ваш клопіт, чоловік робить, що може, і якщо йому трохи більше перепадає, то тут нема чого нарікати, у вас ще є дівки, які також заробляють, а в нього лише стара, ото й усе. Так що доведеться і надалі мати з ним справу, з цим клятим експлуататором і капіталістом.

Усю злість зігнали на бляхареві, який завалив справу на Штралауерштрасе, через що вони спіймали облизня. Такий попсуй-майстер нам узагалі не потрібен. А тому прикро, обпік руку, мусить тепер її лікувати, завжди працював добре, а тепер має постійно вислуховувати образи.

Звісно, вони можуть збиткуватися наді мною, похмуро думає Карл. Була в мене майстерня, а через них довелося її закрити. Варто мені трохи випити, як жінка починає лементувати. А сама? На Новий рік повертаюся додому, гукаю її, гукаю, а тої й близько нема. От курва! Приперлася аж о сьомій ранку, ясно, що з іншим була, зрадила мене. Ось так, тепер ні майстерні, ні жінки у мене. А крихітка Міца? От же сучий син, той Райнгольд! Вона ж зі мною гуляла, про нього не хотіла й чути. Зі мною на вечірку пішла, а як ми з нею цілувалися, поки алеєю їхали, а він узяв і забрав її у мене, бо зі мною можна робити що завгодно. І який же він покидьок, просто взяв і вбив її, клятий душогуб, бо вона його не захотіла, а тепер корчить із себе великого пана, а я примудрився обпекти собі руку, ще ж і помагав йому труп переносити. А він закінчений бандит, справжнісінький убивця. Ще й міг би все на мене звалити, довелось би тоді страждати за цього негідника. Який же я осел!

Пильнуйте за Карлом-бляхарем, з чоловіком явно щось коїться

А Карл-бляхар усе шукає когось, з ким міг би щиро побалакати. От сидить якось він у шинку Александерквелле, що навпроти Тіца, а поряд двоє вихованців із сиротинця і ще якийсь тип, каже, що займається різними ґешефтами — всім, що під руку підвернеться, а взагалі за фахом він стельмах. Сидять вони разом за столиком, їдять сосиски. Молодий стельмах уміє добре малювати, він дістав свого записника й малює там різні сороміцькі картинки — голих дівчат, чоловіків і всяке таке. Хлопці із сиротинця у захваті, а Карл-бляхар зазирає через стіл у записник й думає: справді добре малює. Трійця постійно регоче, а ті двоє із сиротинця аж надто збуджені, виявляється, вони перед цим були на Рюкерштрасе, а туди якраз облава наскочила, але вони встигли вислизнути через задні двері. От бляхар підвівся й пішов до шинквасу.

Аж тут якраз поміж столами повільно йдуть якісь два типи, поглядають праворуч і ліворуч, заговорили з одним, той показав свої папери, вони щось там перевірили, обмінялися кількома словами, й ось уже ці двоє стоять перед столиком, за яким сидить наша трійця, ті перелякалися, але не дають взнаки, а поліцаї спершу мовчать. За столиком далі балакають, ніби нічого не сталося, ну ясно, це поліцейські агенти, ті, що були у кнайпі «Рюкерділе», вони нас тоді помітили. А стельмах знай малює свої сороміцькі картинки, не звертаючи уваги на тих двох, аж ось один із них прошепотів йому на вухо: «Кримінальна поліція!», відгорнув полу піджака, а на камізельці в нього жетон. А другий тип так само звернувся до двох із сиротинця. Ті не мають жодних паперів, а у стельмаха лікарняний листок та лист від якоїсь дівчини, тож усі троє мусять пройтися до відділка на Кайзер-Вільгельмштрасе. Хлопці одразу зізналися, звідкіля вони, але потім вражено витріщили очі, коли їм сказали, що ніхто їх на Рюкенштрасе не помітив, а у кнайпі до них підійшли цілком випадково. То якого біса ми розпатякали про те, що втекли із сиротинця? Всі розсміялися. Поліцай поплескав їх по плечу: «Ото вже директор зрадіє, що ви знайшлися». — «Та він у відпустці». Стельмах стоїть у відділку разом з поліцаями, йому вдалося легко викрутитись, адресу вказав правильну, лише руки в нього надто м'які як для стельмаха, один із агентів ніяк не міг зрозуміти, в чому тут справа, крутив його руки так і сяк, а той каже, що вже цілий рік сидить без роботи, знаєте, що я про вас думаю, каже поліцай, думаю, що ви один із «теплих братів», одне слово, голубий, а той, мовляв, і знати не знає, що то воно таке.

І вже за годину стельмах повернувся до кнайпи. А Карл-бляхар усе ще сидить там за столом, тож стельмах одразу й підсів до нього. Вже була дванадцята, коли Карл почав його розпитувати: «А з чого ти живеш?» — «Та з чого доведеться. А ти чим займаєшся?» — «Що підвернеться, тим і займаюся». — «Не довіряєш мені, боїшся сказати?» — «Але ж і ти не стельмах». — «Я такий самий стельмах, як ти бляхар». — «Оцього вже не скажи. Подивися на мою руку: бачиш, як попік? Я й слюсарною справою займаюся». — «На цій справі ти, напевне, й обпікся?» — «Та з тої справи нічого не вигоріло». — «А з ким же ти працюєш?» — «Ач який хитрун, усе хочеш знати». І Карл далі розпитує стельмаха: «А ти в якій спілці?» — «Шенгаузерський квартал». — «То ти ходиш до «Кеґельклубу?» — «А ти що, також там бував?» — «Та хто ж не бував у «Кеґельклубі»? Можеш поспитати, чи знають тамтешні завсідники Карла-бляхаря. До речі, там у вас ще є Пауль-каменяр». — «А ти його знаєш? Так це ж мій друг!» — «Ми колись разом із ним у Бранденбурзі[208] сиділи». — «Точно. Він там справді був. Послухай, а ти можеш п'ять марок позичити, бо у мене ні гроша, моя господиня погрожує викинути на вулицю, а в Авґустівський притулок я не піду, там постійно в якусь халепу втрапиш». — «П'ять марок? Тільки й усього? Та будь ласка». — «Красно дякую. Ну так, може, нарешті про ґешефт поговоримо?»

Стельмах виявився спритним хлопцем, тягається то з дівками, то з хлопами. А коли опиниться на мілині — позичає або краде. Тож він, бляхар і ще один з Шенгаузерської спілки вирішили діяти самостійно, швиденько взялися до роботи й прокрутили кілька справ. А що й де можна потягти, стельмаху підказали у спілці. Спершу вони поцупили два мотоцикли, тож у них з'явилася можливість вільно пересуватися й добутись навіть до околиць міста. Тепер вони не були прив'язані до Берліна, і якби трапилася нагода, могли б попрацювати й у передмістях.

Діло, яке вони вирішили провернути, виявилося доволі кумедним. На Ельзасерштрасе є крамниця готового одягу, а в спілці знайшлося кілька кравців, через яких можна було вигідно збути весь товар. І от підійшли вони до тієї крамниці десь близько третьої ночі, стоять біля дверей, аж тут — сторож, який саме робив обхід. А стельмах і питає його, що то за крамниця в цьому будинку, тут інші пристали до балачки, зайшла мова про крадіжки, мовляв, зараз дуже небезпечні часи, багато хто ходить на діло з револьвером, і якщо таких хтось застукає, запросто й пристрелити можуть. Ні, кажуть інші, вони самі на таке ніколи б не пішли, та й хіба у тій крамниці, що нагорі, є що брати? Ще б пак, там повно речей: чоловічі костюми, пальта, чого лиш душа забажає. Ну то було би незлецьки піднятися туди й оновити гардероб. «Та ви з глузду з'їхали, чи що? Навіщо ж завдавати чоловіку таких неприємностей?» — «А хто тут каже про неприємності? Які ще неприємності? Наш сусід також людина, та й грошей у нього, мабуть, не густо, а що вони тобі платять за сторожування, га, колего?» — «Знаєте, такий мізер, що краще й не питати. Коли людині шістдесят і вона одержує всього кілька пфеніґів пенсії, тоді з нею можуть робити, що захочуть». — «От я й кажу, стоїть тут старий чоловік серед ночі, ще й ревматизм підхопити може, ви ж, напевне, й на війні були?» — «Аякже, служив у ландштурмі в Польщі, лиш не подумайте, що був на земляних роботах, я воював на самій передовій, у шанцях сидів». — «Можете й не розказувати, самі добре знаємо: якщо голову не тримаєш під пахвою, то женуть в окопи, а тепер ти стоїш тут, колего, й наглядаєш, щоб ніхто нічого не поцупив у тих поважних панів. Ну то що, сусіде, може провернемо разом одну добру справу? А де ти сидиш?» — «Ні, ні, знаєте, то мені завеликий ризик, навпроти квартира господаря, а що як він почує, в нього такий легкий сон». — «Та ми тихо, як миші, кажу ж тобі. Давай вип'ємо з тобою кави, у тебе ж є на чому її приготувати? Посидимо, побалакаємо. Навіщо тобі так старатися, дбаючи про добро того жирного кнура?»

І ось сидять собі вчотирьох у сторожа в конторці, попивають каву; стельмах, як найхитріший, щось стиха розказує сторожу, а тим часом двоє інших прослизнули нагору й тягнуть все підряд. Сторож усе хоче підвестися, йому ж треба обхід робити, в жодне діло він встрявати не бажає, аж ось стельмах і каже: «Та нехай уже ті двоє закінчать свою справу, а раз ти нічого не помітив, то які до тебе можуть бути претензії?» — «Тобто як це, нічого не помітив?» — «Знаєш, що ми зробимо? Я зв'яжу тебе, ніби на тебе напали: ти ж старий чоловік, як мав опиратися? Ось якби я зараз тобі на голову скатерку накинув, ти не встиг би й спам'ятатися, як сидів би з кляпом у роті ще й зі зв'язаними ногами». — «Ти жартуєш?» — «Звісно, жартую. Але тобі все ж не варто кобенитися і за той дріб'язок, що тобі платять, важити своїм життям, боячись отримати дірку в голові. І заради кого? Заради того вгодованого кнура? Давай-но вип'ємо ще кави, а післязавтра розрахуємося. Напиши ось тут, де живеш, поділимося з тобою чесно. То що, згода?» — «А скільки ж мені перепаде?» — «Це залежить від того, скільки ми візьмемо товару. Але сто марок точно одержиш». — «А двісті?» — «Гаразд, нехай буде двісті».

Вони закурили, допили каву. Тим часом хлопці спакували товар. Тепер залишилося знайти надійну машину, бляхар кудись зателефонував, їм пощастило, за пів години під дверима вже машина стоїть.

А потім почалася розвага: старий сторож сів у своє крісло, стельмах узяв шмат мідного дроту і зв'язав йому ноги, але не дуже туго, у старого варикозне розширення вен, і внизу особливо відчувається, телефонним дротом стягнув руки, а потім уже втрьох взялися вони дражнити старого, питають його, скільки він хоче, може, триста чи триста п'ятдесят? А потім принесли дві пари дитячих штанців і дешевеньке літнє пальто. Штанцями прив'язали старого до крісла, сторож каже, що вже досить. Але ті все дражнять його, ніяк не вгамуються, він почав було огризатися, та замовк, отримавши кілька ляпасів. Не встиг він опам'ятатися, як йому на голову накинули пальто ще й обв'язали рушником. Перенесли товар у машину. Стельмах ще написав на картоні два оголошення: «Обережно! Свіжо зв’язано1[209]», які причепили сторожу на груди і спину. А потім спокійнісінько забралися геть. Так легко вони вже давно не здобували грошей!

А сторожу стало страшно, та й розлютився він не на жарт. Почав борсатися у своїх путах. Як же мені виплутатися, а вони ще й двері залишили відчиненими, і сюди, чого доброго, можуть й інші залізти та ще щось поцупити. Руки розв'язати йому не вдається, але дріт на ногах таки вдалося розплутати, якби ж іще можна було щось бачити! Старий зігнувся в три погибелі й подріботів маленькими крочками разом з кріслом на спині, ніби слимак зі своєю хаткою, дибає наосліп коридором, руки міцно прив'язані до тіла, ніяк їх не вивільнить, та й товсте пальто годі з голови скинути. Ось так, наштовхуючись головою на стіни, він навпомацки дошкандибав аж до передпокою, але просунутися крізь двері не може, тут його охопив страшенний гнів, він розвернувся задом і почав гатити кріслом об двері, то спиною вперед іде, то боком. Крісло тримається, але двері тріщать, відлуння по всьому будинку. Сторож і далі нічого не бачить й знавісніло гатить у двері — має ж таки хтось прийти, нічого не видно, от сволота, я ще вам це пригадаю, якось треба це пальто з голови стягти, кличе на допомогу, але пальто висить перед носом. Не минуло й двох хвилин, як прокинувся власник крамниці. З другого поверху набігли люди. Тут старий упав назад у крісло, звісився набік і зомлів. Нараз здійнявся страшенний ґвалт, пограбували, сторожа зв'язали, чого ж можна вимагати від такого старого, хотіли, бач, зекономити, постійно економлять там, де не слід.

А тим часом новоспечена банда святкує свій успіх.

На біса нам той Пумс із Райнгольдом і всі їхні чвари?

І справа в них пішла, але не зовсім так, як вони на те сподівалися.

Справа пішла, Карл-бляхар засипався і виклав усе, що знав

Райнгольд зустрів бляхаря у кнайпі на Пренцлауерштрасе, підійшов до нього й каже, щоб той повернувся до них, вони, мовляв, шукали іншого слюсаря, але не знайшли, тож нехай Карл повертається. Вони зайшли у задню кімнату, і Райнгольд запитує: «Чому ти не хочеш до нас іти? Чим ти взагалі займаєшся? До нас уже дійшли деякі чутки». — «Тому що не хочу, щоб ви збиткувалися з мене». — «Отже, ти маєш іншу роботу?» — «Те, що я маю, вас не обходить». — «Та я бачу, що в тебе грошенята водяться, але так не піде: спершу ти разом з нами працював, сяку-таку копійчину заробляв, а потім — прощавайте, любі друзі? Так не годиться». — «Нічого собі «не годиться», спершу ви кричите, що я нічого не вмію, аж тут раптом: Карл має повернутися». — «І повернешся, бо в нас заміни нема. А не хочеш, тоді вертай гроші, які одержав за попередню роботу. Гастролерів нам не потрібно». — «Ну то спробуй забрати ті гроші, Райнгольде, я їх уже давно потратив». — «Значить, мусиш з нами працювати». — «Я вже тобі сказав, що не буду». — «Карле, ти ж знаєш: ми тобі всі кістки переламаємо, і ти подохнеш з голоду». — «Не сміши людей! Ти що, перебрав? Думаєш, я — та маленька сучка, з якою ти робив усе, що заманеться?» — «Он як ти заговорив? Ну то йди під три чорти! Сучка ти чи ні, мені байдуже. Подумай про те, що я тобі сказав, гарненько подумай. Ми ще поговоримо про це». — «Небезпремінно».

Ось той жнець…

Райнгольд порадився з іншими, що їм робити. Без слюсаря їм гаплик, а зараз якраз вигідний сезон. Райнгольд має замовлення від двох скупників, яких він успішно переманив у Пумса. Всі зійшлися на думці, що Карла-бляхаря треба прибрати до рук, а коли ні, то цей пройда вилетить зі спілки.

Бляхар помітив, що проти нього в банді щось затівають. Пішов до Франца, а той цілими днями у своїй хаті сидить. Сподівався щось вивідати у Франца або й навіть заручитися його підтримкою. А Франц на це: «Спершу ти підвів нас там, на Штралауерштрасе, а потім й узагалі пішов від нас геть, то про що мова?» — «Це тому, що я з Райнгольдом більше не хочу мати жодних справ. Він останній покидьок, просто ти його не знаєш». — «Та він нормальний хлопець». — «Ну ти і йолоп, не знаєш, що на світі робиться, в тебе що, очей нема?» — «Не забивай мені баки, Карле, годі вже, нам потрібно працювати, а ти нас підводиш. Дивися, Карле, тобі все це боком вилізе». — «Від кого це вилізе, від Райнгольда? Ну й насмішив ти мене, живіт надірвати можна, передай йому, як я сміявся, коли ти про це казав. У мене достатньо сили, щоб упоратися з ним. Він має мене за ту маленьку сучку, яку… ну, гаразд, нема про що балакати. Нехай тільки спробує мене зачепити». — «Та забирайся вже, але я тобі кажу — начувайся!»

І треба ж було такому трапитися, щоб через два дні бляхар разом з двома своїми товаришами пішов на діло на Фріденигграсе і засипався. Стельмаха також спіймали, лише третій, той, що стояв на атасі, встиг утекти. В поліцейському управлінні швидко докопалися, що Карл брав участь у пограбуванні крамниці на Ельзасерштрасе, достатньо було порівняти відбитки його пальців з відбитками, залишеними на кавовій філіжанці.

Чого ж це я засипався, думає Карл, яким чином лягаві могли про все пронюхати? Це точно був той скурвий син, Райнгольд, це він їм доніс! На зло! Бо я не хотів з ним працювати. Негідник хоче мене завалити, от же ж наволоч, зумисне у пастку нас заманив. Такої погані ще світ не бачив! Карл потай передав стельмаху записку, що в усьому винен Райнгольд, то він їх підставив, я скажу, що він з нами був. У коридорі стельмах кивнув йому. Карл попросився до слідчого і в управлінні каже: «З нами ще був Райнгольд, але він встиг змитися».

Райнгольда взяли того ж дня в обід. Він усе заперечує, каже, що має алібі. Він аж побілів од люті, коли побачив тих двох під час очної ставки, яку влаштував слідчий, а ті гади дали свідчення, що він і на Єльзасерштрасе з ними був. Слідчий усе це вислухав, дивиться на їхні обличчя, бачить: щось тут нечисто, надто вже люті вони один на одного. І справді, через два дні з’ясувалося, що Райнгольд таки має алібі, він хоч і сутенер, але до цієї справи непричетний.

Уже початок жовтня.

Райнгольда випустили на волю, але лягаві знають, що за ним водяться грішки, і тепер стежать за ним особливо пильно. А їм обом, стельмаху і Карлові, слідчий вичитав, щоб ті більше не мололи дурниць, бо алібі Райнгольда підтвердилося. Обом залишалося тільки промовчати.

Карл сидить у своїй камері й аж кипить від злости. Якось до нього навідався шваґер, брат його розлученої дружини, з яким він і досі у приязних стосунках. Через нього Карл найняв адвоката — попросив підібрати досвідченого у карних справах. Такий знайшовся. Карл трохи його порозпитував, щоб дізнатися, наскільки той тямущий, а потім поцікавився, що тому буде, хто допомагав поховати труп убитого.

«А про що, власне, йдеться?» — «Ну, коли знайдеш людину, а вона вже мертва, і закопаєш її?» — «Може такого, кого ви хотіли сховати, кого застрелила поліція чи щось таке?» — «Ну, десь так, у всякому разі такого, якого не сам убив, але не хочеш, щоб його знайшли. То що за це буде?» — «А ви знали померлого, мали якусь вигоду з того, що поховали його?» — «Та ніякої вигоди, просто по дружбі, просто поміг, лежить собі мертвий, просто не хочеться, щоб його знайшли». — «Щоб поліція знайшла? Тоді це просто приховування знахідки. А за яких обставин загинула ця людина?» — «Не знаю, я не був при тому присутній. Просто говорю про чужу справу. Я й не помагав зовсім. Та й не знав нічого про це, зовсім нічого. Просто лежить людина, мертва. А мені кажуть: поможи перенести, треба закопати». — «А хто це вам каже?» — «Що? Щоб закопати? Ну, каже один. Я лише хочу знати, що мені за це буде? Чи я зробив якийсь злочин, коли поміг закопати?»

Знаєте, так, як ви мені зараз усе описали, це, власне, ніякий не злочин або, принаймні, не тяжкий. Звичайно, якщо ви самі не причетні до вбивства і не зацікавлені в ньому. Але чому ви тоді допомагали?» — «Та ж кажу, по дружбі. Ну, та це байдуже, у будь-якому разі до вбивства я не маю жодного стосунку, та й не мав особливого інтересу до того, знайдуть цей труп чи ні». — «Отже, ту людину вбили за вироком якогось вашого судилища, чи що?» — «Нехай буде так». — «Ну і ну, тримайтесь подалі від таких справ. Я ще й досі не знаю, чого ви домагаєтеся». — «То нічого, пане адвокате, все, що я хотів узнати, я вже взнав». — «А ви не хотіли б мені розказати про цю справу детальніше?» — «Ще подумаю до ранку».

І ось лежить наш Карл-бляхар у ліжку, хоче спати, та не спиться йому, не може заснути, злиться на самого себе: це ж треба бути таким несосвітенним дурнем, хотів засипати Райнгольда, а той тепер збагнув, куди вітер віє, і давно вже п'ятами накивав. Дурень я, дурень! А той негідник, покидьок підставив мене! Ну та нічого, я до тебе ще доберуся.

Ніч для Карла тягнеться безкінечно, коли ж нарешті той підйом, мені тепер байдуже, за допомогу у похованні нічого не буде, ну, може накинуть кілька місяців, а він одержить пожиттєво, більше не викрутиться, а то ще й голова з пліч полетить. Коли ж нарешті слідчий з'явиться, котра зараз година, а Райнгольд уже десь у потязі сидить, тікає. Такого покидька ще пошукати, а Біберкопф з ним дружить, з чого ж він тепер житиме, з однією рукою, навіть з інвалідами війни зараз не надто панькаються.

Аж ось у паноптичній будові[210] чути якийсь рух, Карл зразу вивісив свій сигнальний прапорець, і об одинадцятій він уже в слідчого. Той, звичайно, витріщив очі. «Щось ви надто озлобилися на цього Райнгольда. Вже вдруге свідчите проти нього. Дивіться, щоб самі на слизьке не втрапили».

Та Карл дає такі точні показання, що відразу по обіді викликали машину, до якої сіли сам слідчий, два кремезні кримінальні поліцаї, а між ними Карл зі зв'язаними руками. І помчали у Фраєнвальде.

Їдуть знайомою дорогою. Добре їхати. Хай йому біс, якби ж знаття, як з тої машини вискочити. Зв'язали, сучі діти, нічого не вийде. Ще й револьвери мають. Нічого тут не вдієш, нічого не вдієш. Їдуть вони, ідуть, за вікном пролітає алея. Сто вісімдесят днів дарую тобі, Міцо, сядь до мене на коліна, мила дівчинко, а той покидьок, Райнгольд, іде по трупах, ну постривай, хлопче! Ще раз згадав Міцу, як вона казала: вкушу тебе за язик, а як вона вміла цілуватися, то що, куди поїдемо, праворуч чи ліворуч, мені байдуже, така мила дівчинка.

Вони спустилися пагорбом, а тут уже й ліс.

Гарно тут, у Фраєнвальде, це курорт, невеличкий курорт. Доріжки в саду, як завжди, акуратно посипані жовтою рінню, а он там, у глибині, ресторан із терасою, де ми тоді втрьох сиділи. У Швейцарії й Тиролі почуваєшся на волі, бо в Тиролі, бо в Тиролі, від корови молоко є, а в Швецарії є Діва, то така гора красива…

А потім він з нею подався до лісу, а мене спровадив, за кілька сотень продав я бідолашну дівчину тому покидьку, а тепер через нього й сиджу.

Ось і ліс, він осінній, він сонячний, верхівки дерев ані шелесть.

«Нам треба сюди, у нього був кишеньковий ліхтарик, не так легко знайти, але якщо я побачу це місце, то зразу впізнаю, там була галявина, і ще одна ялинка росла, зовсім крива, і видолинок». — «Тих видолинків тут багато». — «Зачекайте, пане комісаре. Ми задалеко зайшли, це було хвилин за 20 чи 25 пішки від готелю. Так далеко ми не заходили». — «Ви ж казали, що бігли». — «Але тільки в лісі, дорогою бігти було небезпечно, ми привернули б до себе увагу». Аж ось і галявина, і крива ялинка, все так само, як і того дня. Я твоя, її серце вбите, очі вбиті, рот убитий, може, ще трішки пройдемо, не тисни так сильно. «А ось і чорна ялинка, це те саме місце».

Тим краєм їхали вершники на низькорослих гнідих конях, їхали здалеку. Вони все напитували дорогу, аж поки дісталися до великого озера, там вони й спішилися. Прив'язали коней до крислатого дуба, вклякли на березі на коліна і стали проказувати молитви, а потім дістали човна й перепливли на другий бік озера. Вони оспівували це озеро, промовляли до нього. Ті вершники не збиралися шукати там скарбів, вони хотіли лише вклонитися великому озеру, бо в його глибинах лежав їхній вождь. Ось чому прийшли сюди ці люди[211].

Поліцаї прихопили із собою лопати, Карл-бляхар обійшов місцину і показав, де треба копати. Вгородили в землю лопати й одразу помітили, що земля м'яка, копають глибше, ще глибше, викидають землю з ями, тут уже хтось копав, у землі траплялися ялинові шишки, Карл-бляхар стоїть і дивиться, дивиться і чекає. Це ж тут було, точно, що тут, саме тут вони й закопали дівчину. «А як глибоко ви закопали?» — «Чверть метра, не більше». — «Тоді ми її уже знайшли би». — «Я точно знаю, що це тут. Копайте далі».

«Та що ж копати, якщо тут нічого нема?» Усе довкола перерили, з глибини ями викопали ще зелену траву, отже, тут нещодавно хтось копав — учора, а може, й сьогодні. Вона от-от має з'явитися, Карл весь час затискає рукою носа, вона, напевне, вже геть розклалася, стільки місяців минуло, ще й дощі. Один із тих, що копав у ямі, раптом запитує: «А в що вона була вбрана?» — «У темну спідницю й рожеву блузку». — «Шовкову?» — «Може й шовкову, в усякому разі тканина була ясно-рожева». — «Як оця?» — поліцейський тримає в руці клапоть мереживної шлярки, на ній земля, і хоча той клапоть брудний, але видно, що він рожевий. Поліцейський показує його слідчому: «Мабуть, від рукава». Працюють далі. Ясно, що тут щось було закопано. Вчора або навіть сьогодні тут хтось рився. Карл завмер на місці; таки справді той Райнгольд відчув, що запахло смаленим, викопав її і, напевне, кинув десь у воду. Ну й спритний! Слідчий відійшов убік і переговорюється з комісаром, розмова була довга, комісар щось занотовував у своєму записнику. Потім вони втрьох повертаються до машини; один поліцейський залишився на місці.

По дорозі слідчий запитує Карла: «Отже, коли ви прийшли, дівчина вже була мертва?» — «Так». — «Як ви можете це довести?» — «А що?» — «Ну, а коли ваш Райнгольд скаже, що це ви її вбили або допомагали йому у вбивстві?» — «Нести труп я йому справді допомагав. Але навіщо мені вбивати дівчину?» — «Та з тієї самої причини, з якої він її вбив чи нібито вбив». — «Та я ж зовсім не був з нею того вечора». — «Але ви були з нею вдень». — «Так, але потім не був. Коли я пішов, вона була ще жива». — «Вам буде складно довести своє алібі».

У машині слідчий знову допитується в Карла: «А де ви були ввечері чи вночі після цієї справи з Райнгольдом?» А бодай тобі! Доведеться розказати, як воно було. «Я поїхав за кордон, він дав мені свій паспорт, я й поїхав, бо якби все це виплило, то я тоді мав би алібі». — «Дивна річ! А для чого ви взагалі це робили? Ви що, були такими друзями?» — «Та були. Я людина бідна, а він мені грошей дав». — «А тепер він уже вам не друг чи в нього гроші скінчилися?» — «Він — мій друг? Ні, пане слідчий. Ви ж знаєте, за що я сиджу — за оцю справу зі сторожем і таке інше. То він мене здав».

Слідчий і комісар перезирнулися, машина мчить уперед, підстрибує на вибоїнах, алея проноситься повз них, тут я їхав з нею, 180 днів дарую тобі. «То ви побили горшки, і вашій дружбі настав кінець?» — «Трапляється й таке у житті. [Це він мене «на арапа» бере, але стріляного горобця на полові не обдуриш! Ага, постривай, я знаю, що сказати.] Взагалі-то справа в тому, пане слідчий, що Райнгольд людина дуже брутальна, він і мене хотів прибрати». — «Ось воно що! То він вже якимось чином діяв проти вас?» — «Ні, але робив такі натяки». — «А більше нічого?» — «Ні». — «Ну що ж, побачимо».

Труп Міци знайшли через два дні десь за кілометр від того видолинка. Як тільки інформація про цю справу потрапила в газети, зголосилися двоє садівників, які повідомили, що бачили в тому місці лісу чоловіка з великою валізою, схоже важкою. Обоє ще стали гадати, що то він тягне. А потім той чоловік сів відпочити у видолинку. Коли за півгодини вони поверталися тією самою дорогою, він і досі сидів там, із закасаними рукавами. Валізи вони не помітили, напевне, вона стояла внизу. Вони доволі детально описали того чоловіка: на зріст приблизно 1,75 метра, кремезний у плечах, чорний капелюх, світло-сірий літній костюм кольору «перець із сіллю», волочить ноги, ніби не зовсім здоровий, дуже високе чоло з поздовжніми зморшками.

У тому місці, на яке вказали садівники, є чимало видолинків, поліцейські собаки тут мало що допоможуть, тож вирішили перекопати всі довколишні ями, в одній із них тільки копнули кілька разів лопатою, як натрапили на велику коричневу картонну коробку, перев'язану шпагатом. Коли комісари її відкрили, то побачили, що там лежить жіночий одяг: подерта блузка, довгі світлі панчохи, стара брунатна сукня із вовни, брудні носові хустинки, дві зубні щітки. Коробка хоч і промокла, але не наскрізь; скидається на те, що пролежала вона тут недовго. Складно щось зрозуміти. Адже вбита дівчина була вбрана у рожеву блузу.

А невдовзі після цього в іншому видолинку знайшли і валізу, а в ній скоцюрблений труп, міцно зв'язаний шнурками від штор. Увечері у всі відділки поліції міста, а також інших міст передали повідомлення з прикметами підозрюваного у вбивстві.

Райнгольд ще тоді, коли його допитували в поліцейському управлінні, одразу збагнув, звідки дме вітер. Отож він вирішив вплутати у цю справу ще й Франца. Той чудово годився на роль убивці. Що взагалі той Карл-бляхар може довести? Хіба мене хтось бачив у Фраєнвальде? Навряд. Може, хтось і бачив мене у готелі чи на дорозі, то це не страшно, спробую з Францом перебалакати. Було б добре, якби він на якийсь час кудись зник, тоді все виглядатиме так, ніби він замішаний у цій справі.

Щойно Райнгольда відпустили з поліцейської управи, він подався до Франца та й каже йому, що Карл-бляхар їх видав, треба змиватися. За чверть години Франц спакував речі, Райнгольд помагає, обоє на всі заставки лають Карла, тоді Єва відрядила Франца у Вільмерсдорф до своєї давньої подруги Тоні. Райнгольд поїхав з ним на машині до Вільмерсдорфа, там вони разом і придбали валізу. Райнгольд хотів податися за кордон, тож йому потрібна велика валіза, спершу він хотів купити гардеробну скриню, але потім усе-таки зупинився на фібровому чемодані, найбільшому, який він міг сам нести. На носильників я не покладаюся, всі вони нишпорки, свою адресу я тобі надішлю, бувай здоровий, Франце, вітання Єві.

Жахлива катастрофа у Празі, вже дістали 21 загиблого, 150 осіб залишаються під завалами. Ця купа уламків ще кілька хвилин тому була семиповерховою новобудовою, а тепер під нею лежить багато загиблих та важкопоранених. Завалилася залізобетонна конструкція вагою у 800 000 кілограмів, засипавши два підвальні поверхи. Поліцай, що стояв на посту на тій вулиці, почувши підозрілий тріск, який долинав з будівлі, зупинив перехожих. Не розгубившись, він заскочив у вагон трамвая, що саме наближався до того місця, й сам натиснув на гальма. Над Атлантикою бушують сильні шторми, з Північної Америки рухаються у східному напрямку один за одним потужні циклони, тоді як обидва антициклони з центрами у Центральній Америці та в районі між Ґренландією й Ірландією, залишаються на місці. Газети публікують величезні, що займають кілька шпальт, статті про дирижабль «Граф Цеппелін» та його запланований переліт. Детально обговорюють кожну деталь конструкції повітряного судна, біографію командира екіпажу та перспективи цього перельоту. В передових статтях захоплено вихваляється німецька надійність, а також здобутки дирижаблебудівної індустрії. Попри всю пропаганду на користь літаків, не виключено, що повітряні кораблі є транспортним засобом майбутнього. Та політ дирижабля не відбувся, Екенер[212] не хотів даремно ризикувати.

І ось відкрили валізу, в якій лежала Міца. Вона була донькою трамвайного кондуктора з Бернау. У родині було троє дітей, мати пішла від чоловіка й виїхала з міста, а чому, того ніхто не знає. Міца залишилася вдома за хазяйку, і на ній була вся хатня робота. Часом увечері вона їздила до Берліна на танці — до Лестмана та у заклад, що навпроти, кілька разів кавалери брали її з собою в готель, а потім було вже пізно повертатися додому, і вона залишалася ночувати у Берліні, потім вона познайомилася з Євою, і так воно й пішло. Вони були зареєстровані у відділку на Штеттинському вокзалі. Для Міци, яка спершу звалася Сонею, почалося приємне життя, у неї було багато знайомих і чимало друзів, але згодом вона постійно жила тільки з одним, то був сильний чоловік з однією рукою, якого Міца покохала з першого погляду й любила до кінця свого життя. А кінець той був жахливий, погано вона скінчила. І за віщо, чому, що такого вона зробила, вона приїхала з Бернау й потрапила у вир Берліна, вона не була безневинною, звісно, що ні, але плекала в собі щире, незгасне кохання до того, хто став її чоловіком і біля якого вона упадала, як біля малої дитини. Її вбили, бо вона випадково опинилася поряд із цим чоловіком, от таке життя, й годі тут щось збагнути. Вона поїхала у Фраєнвальде, щоб захистити свого друга, а там її задушили, вбили, і її не стало, таке життя.

Потім зробили зліпок з її шиї та обличчя, й тепер Міца стала кримінальною справою, таким собі речовим доказом, сполучною ланкою у цій справі, подібною до телефонного кабелю, а так її більше немає. З якогось матеріалу, схожого на целулоїд, зробили з неї муляж[213], розфарбували природними кольорами, виглядає як жива. І ось Міца, точніше її обличчя та шия, стоїть у шафі з документами, ходімо, ходімо, зараз будемо вдома, Ашинґер, маєш мене втішити, я твоя. Вона стоїть за склом, її обличчя убите, її серце убите, її лоно убите, її усмішка вбита, маєш мене втішити, ходімо.

І обернувся я, і побачив скрізь неправду, що чинилась під сонцем[214]

Франце, чому ти зітхаєш, Францику, Єва постійно навідується до тебе й запитує, про що ти думаєш, але відповіді не отримує, так і йде без відповіді, чому ти зіщулився й пригинаєшся, пригинаєшся, ховаєшся за рогом, за фіранкою, а ще ходиш маленькими, дрібними кроками? Ти ж знаєш життя, ти ж не з неба впав, ти маєш добрий нюх на такі речі й про щось здогадуєшся. Нічого не бачиш, нічого не чуєш, але відчуваєш, не наважуєшся поглянути в той бік, відводиш погляд, але й не тікаєш, для цього ти надто рішучий, ти стис зуби, ти не боягуз, але не знаєш, що тобі робити, чи стане тобі снаги і сил звалити на свої плечі такий тягар.

А скільки настраждався Йов[215], чоловік з країни Уц, поки не спізнав усього, аж поки нічого більше не могло впасти на нього. Напали сабеї та повбивали пастухів, з неба спав божий вогонь і спалив отару та слуг, халдеї повбивали його верблюдів та погоничів, його сини й дочки сиділи в домі свого первородженого брата, аж раптово надійшов великий вітер з боку пустелі та й ударив на чотири роги дому, і юнаки погинули.

То вже було багато бід, але на тому все не скінчилося. Свого плаща роздер Йов, покусав руки, обстриг голову, обсипав себе землею. Та на тому все не скінчилося. Обкидало Йова злим гнояком від стопи ноги його аж до його черепа, він сидів у піску, і гній спливав з нього, він узяв собі черепка, щоб шкребти себе.

Поприходили приятелі його, теманянин Еліфаз, шух'янин Біддад та нааматянин Цофар, вони прибули здалека, щоб потішити його, страшно голосили й ридали вони, і не пізнали його, так страшно понівечило його, який мав семеро синів та три дочки, сім тисяч овець, три тисячі верблюдів, п'ятсот пар волів, п'ятсот ослиць та дуже багато рабів.

А ти, Франце Біберкопф, утратив не так багато, як Йов з країни Уц, нещастя насуваються на тебе поволі. З кожним кроком ти наближаєшся до того, що чекає на тебе, ти вигадуєш для себе тисячу відмовок і плекаєш марні надії, але ти вже наважився, ти налаштований рішуче, готовий до чогось лихого, проте не до найгіршого. Тільки не це, ні, тільки не це! Ти сам себе вмовляєш, побиваєшся над собою, але чому бути, того не оминути. Але щось у тобі не хоче того, не хоче прийняти. Ти зітхаєш: звідки чекати мені захисту, нещастя насувається на мене, що буде мені опорою? Воно все ближче! І ти сам, як слимак, наближаєшся до нього, ти не боягуз, у тебе не лише міцні м'язи, ти Франц Біберкопф, ти кобра-змія. Поглянь, як вона звивається, сантиметр за сантиметром підповзаючи до чудовиська, що чигає на тебе й готове схопити.

Ти не гроші втратиш, Франце, ти сам згориш до глибини душі своєї! Дивись, як торжествує Блудниця Вавилон! І з'явився один із семи янголів, що тримали сім чаш, і промовив: Іди сюди, і я покажу велику блудницю Вавилон, що сидить над багатьма водами. І там жінка, що сидить на червоній звірині, у руці мала вона золоту чашу, на чолі її було написане ім’я, таємниця. Та жінка п’яна від крови святих[216].

Ти відчуваєш лихо, воно вже поряд. Хто зна, чи вистачить тобі сили, чи не загинеш і ти сам?

У гарній, світлій кімнаті садового будиночка на Вільмерсдорферштрасе сидить Франц Біберкопф і чекає.

Кобра-змія згорнулася кільцем, лежить на сонечку та гріється. Все остогиділо, він такий сильний і хоче щось робити, а натомість змушений лежати, ще не домовлено, де вони мають зустрітися, товстушка Тоні роздобула для нього темні окуляри в роговій оправі, мені треба купити собі нове вбрання, а може, ще й намалювати шрам на щоці. Ондечки хтось біжить через двір. Диви, як поспішає. А мені спішити нікуди. Якби люди так не квапилися, то жили б удвічі довше і втричі більше встигали зробити. Ось як на шестиденних перегонах, приміром: велосипедисти тиснуть і тиснуть на педалі, але спокійно, в людей є терпець, молоко у них не збіжить, а публіка хай собі свистить — що вона в цьому тямить? Хтось стукає у двері. А чого ж би його не подзвонити у дверний дзвінок? Хай йому трясця, адже тут тільки один вихід! Ану ж бо послухаємо.

З кожним кроком ти наближаєшся до того, що чекає на тебе; ти вигадуєш для себе тисячу відмовок і плекаєш марні надії, так, ти готовий до чогось лихого, проте не до найгіршого, не до найгіршого…

Ану ж бо послухаємо, що там за балачка. Голос ніби знайомий. Крик, плач, ридання. Треба поглянути. Тебе охопив страх? Про що ти подумав цієї миті? Та багато чого може наверзтися на думку. О, та її знаю. Це ж Єва.

Двері відчинилися. На порозі стоїть Єва, ридма ридає, товстуха Тоні обнімає її, заспокоює. Чого вона так гірко плаче? Що трапилося? Та багато чого може трапитися. Йому вчувається інший крик, Міцин, а тут ще Райнгольд лежить на ліжку.

«Добридень, Єво. Що таке, дорогенька, що з тобою, що трапилося? Може, все не так і страшно?» — «Облиш мене». Сказала, як відбрила. Чи хтось її помотлошив, дав добрячої прочуханки? Мабуть, вона щось бовкнула Герберту, і той здогадався, хто насправді батько дитини. «Тебе хтось побив? Невже Герберт?» — «Відчепися, не торкайся до мене». Ну й погляд у неї! Тепер уже й знати мене не хоче, але ж вона сама хотіла. Та в чому ж справа, що з нею таке, ще, чого доброго, люди позбігаються, треба зачинити двері. Тоні стоїть поряд, клопочеться довкола Єви: «Заспокойся, Єво, заспокойся, опануй себе, та скажи вже, що таке, заходь, а де Герберт?» — «Не зайду, нізащо не зайду!» — «Та ходімо, Єво, ходімо, сядемо, я зварю кави. А ти, Франце, йди звідси». — «Чого це я маю йти, що я такого зробив?»

Аж тут Єва широко розплющила очі, які враз стали страшними — здавалося, що й вбити ними може, заверещала й вхопила Франца за камізельку: «Ні, хай іде з нами, нехай зайде, я хочу, щоб ти зайшов!» Та який ґедзь її вкусив? Сказилася вона, чи що? Може, їй щось наговорили? А Єва сидить на канапі поряд із товстухою Тоні й уся тремтить. Обличчя розпухле, її б'ють дрижаки, вона дуже знервована. Це, мабуть, тому, що вона при надії, але ж Єва завагітніла від мене, то чого їй боятися? А Єва обняла обома руками Тоні за шию і щось прошепотіла на вухо, спершу не могла вимовити й слова. А тепер уже з Тоні щось негаразд. Вона сплеснула руками, а Єва тремтить і дістає з кишені пожмакану газету, може, там є щось про наше діло на Штралауерштрасе, Франц схопився, що за дурні жінки, і як крикне: «Мавпи ви пришелепуваті! Що за цирк ви тут влаштували? Мене теж за мавпу маєте?» — «Господи боже мій, Господи Боже мій…» — бурмоче товстуха, а Єва мовчить, лише тремтить і тихенько скімлить. Франц перехилився через стіл і вихопив у товстухи газету. Там поряд дві світлини. Що це? Якесь жахливе, жахливе, неймовірне страхіття! Це ж я, це я, це я. Але чому я тут? Через ту справу на Штралауерштрасе? Якесь жахливе, жахливе, неймовірне страхіття! Це насправді я, поряд — Райнгольд, а вгорі заголовок: «Убивство проститутки під Фраєнвальде. Жертва — Емілія Парсунке з Бернау». Міца! А це ж хто? Це я. Мишка скочила за піч, вийде, коли буде ніч.

Францова рука судомно зіжмакала газету. Він повільно опустився на стілець, сидить, весь зіщулився. Що ж це вони пишуть таке? Мишка скочила за піч.

Обидві жінки дивляться на нього й плачуть, ну чого витріщилися, вбивство, та як же це так, Міца, це просто якесь божевілля, як таке могло трапитися? Його рука знову тягнеться до газети на столі, зараз прочитаємо, що там написано, так, ось моє фото, а поряд Райнгольдове, убивство під Фраєнвальде, вбита Емілія Парсунке з Бернау, як вона потрапила у Фраєнвальде? Що це взагалі за газета? А, «Морґенпост». Підняв руку з газетою й знову опустив. А Єва? Як вона? Дивиться якось інакше, нахилилася до нього, вже не плаче. «Ну, Франце?» Голос, хтось говорить, я маю відповісти, дві жінки, вбивство, що за вбивство, у Фраєнвальде, я вбив її під Фраєнвальде, я ніколи в житті не був у Фраєнвальде, де воно взагалі? «Ну, скажи бодай щось, Франце, чого ж ти мовчиш?»

Франц дивиться на неї, його великі очі дивляться на неї, він тримає газету на долоні, його голова тремтить, він над силу читає якимсь захриплим, рипучим голосом. Убивство під Фраєнвальде. Емілія Парсунке з Бернау, дата народження — 12 червня 1908 року.

«Так, це Міца. Справді вона. Що ти на це скажеш, Єво? Її вбили. Ось чому ми її не знайшли». — «Читай далі, Франце, там і про тебе написано». — «Про мене?»

Він знову взяв газету, дивиться. Це ж моє фото!

Франц повільно розгойдується всім тілом, шепоче: «Боже мій, Єво, Боже мій!» Єві стало страшно, страшно, вона підсунула свого стільця до його крісла. А він і далі розгойдується. А потім раптом засопів і надув щоки. У нього такий вираз обличчя, ніби він силкується посміхнутися. «Боже мій, Єво, що ж тепер робити, що робити?» — «А чому там твоє фото?» — «Де?» — «Та в газеті ж!» — «Я не знаю. Ради Бога, що ж це таке, як таке могло статися, це просто смішно». Він безпомічно дивиться на неї, а вона радіє, у нього людський погляд, у Єви знову полилися сльози з очей, товстуха й собі взялася скімлити, Францова рука лягла на Євине плече, він притиснувся обличчя до її грудей, схлипує: «Що це таке, Єво, що сталося з нашою Міцекен, що з нею сталося, вона мертва, вона не пішла від мене, її хтось убив, Єво, нашу Міцекен хтось убив, мою Міцекен, що ж це таке, невже це правда, скажи мені, Єво, що це неправда!»

Він думає про Міцекен, а в грудях підіймається, наростає якийсь потойбічний страх, ось той жнець, що зветься Смерть, від Бога має сили вщерть, йде, вимахує сокирою на довгім держалні, виграє на флейті, роззявляє свою пащеку, бере сурму, зараз засурмить у сурму, вдарить у барабани, і вирине з мороку чорний таран, і піде трощити — вумм, вумм! Тихіше!

Єва чує, як Франц скрегоче зубами, ніби перемелює щось своїми щелепами. Єва обняла Франца. Його голова тремтить, він хоче щось сказати, та лише захрипів, потім затих. Так і не промовив жодного слова.

Коли він лежав під машиною, то було так само. Ніби під млинові жорна потрапив, немов брила привалила мене, треба опанувати себе, та хоч би які зусилля я до того докладав, усе марно, все одно мене перемеле і розчавить, навіть якби я був із заліза, все одно мене перемеле і розчавить.

Франц скрипить зубами, бурмоче. «Що ж тепер буде? Що ж буде тепер?» І що то за млин такий — водяний чи вітряк, а жорна крутяться, крутяться. «Дивися, Франце, вони тебе шукають». То вони думають, що це я її вбив, я, він знову тремтить, його обличчя знову намагається посміхнутися, одного разу я її віддубасив, вони, напевно, думають, що раз я Іду прибив, то… «Сиди дома, Франце, на вулицю навіть носа не потикай. І куди це ти зібрався? Тебе ж розшукують й одразу впізнають по тому, що ти однорукий». — «Єво, заспокойся, ніхто мене не знайде, якщо я сам того не захочу. Я вийду на вулицю, до рекламної тумби, прочитаю оголошення. Я повинен знати, як усе це сталося. Зазирну до кнайпи, погортаю газети, що вони там пишуть». Потім він підводиться й стає перед Євою, пильно на неї дивиться, не спроможний вимовити й слова, кривить губи у посмішці: «Поглянь на мене, Єво. Зі мною щось не так? Зі мною ж мусить бути щось не так».

Ні, ні, вона кричить і ридає, а він посміхається, бере з комода свій капелюх і йде до дверей.

Подивися, то сльози були тих, які за неправду постраждали, і нема для них потішителя[217]

У Франца є штучна рука, він рідко нею користувався, тепер вийшов з нею на вулицю, несправжня рука в кишені пальта, в лівій — сигара. Він ледве вибрався з квартири. Єва кричала, а потім упала перед ним на порозі й не давала вийти, аж поки він пообіцяв їй, що нікуди не дінеться й буде обережним. «Я повернуся на каву», — сказав він і спустився сходами.

Франца Біберкопфа не спіймали, і так було доти, доки він сам того не захотів. З ним завжди було двоє янголів-охоронців: один ішов по праву руку, другий — по ліву, відводячи від нього всі погляди.

По обіді біля четвертої він повернувся на каву. Там уже був Герберт. І тут уперше вони почули довгу оповідь Франца. Він у кнайпі прочитав усе, що було в газеті: і про свого друга Карла-бляхаря, і про те, що той їх обмовив. Франц ніяк не збагне, навіщо він це зробив. Виявляється, Карл також був у Фраєнвальде, куди вони завезли і Міцу. Райнгольд її змусив до того. Він узяв машину, трохи проїхав з Міцою, а потім до них підсів Карл, і вони удвох силою тримали її в машині й завезли у Фраєнвальде, можливо, все це було серед ночі. А можливо, вони вбили її ще по дорозі. «А для чого ж Райнгольд це зробив?» — «Так це ж він тоді мене з машини викинув, могли б і здогадатися, що це він був, але то таке, я на нього зла не тримаю, людина має вчитися, коли не вчитимешся, то залишишся віслюком і нічого не тямитимеш про світ, а я не тримаю зла на нього, ні, ні. Тепер він хотів доконати мене, думав, що я вже у нього в кишені, але це було не так, і він це зрозумів, тому й забрав у мене Міцу і зробив з нею таке. Але чому, чим же вона завинила?»

А тому, а тому, барабанний бій, побатальйонно, кроком руш! Коли солдати містом марширують, а чому, а тому, а все це через чінґдарада, бумдара бум. Ось так і я до нього примарширував, і ось як він відповів, хай би воно все згоріло!

Не треба було йти до нього, не треба було, не треба!

Але тепер уже байдуже, тепер уже нічого не вдієш.

Герберт вирячив очі, Єва не може промовити й слова. Герберт: «Чому ж ти Міці нічого про це не сказав?» — «У цьому немає моєї вини, що тут можна було зробити, з таким самим успіхом він міг би застрелити мене, коли я прийшов до нього. Кажу ж вам, тут уже нічого не вдієш».

Сім голів та десять рогів мала та істота, а в руці чаша, повна гидоти. Тепер вони зовсім доб'ють мене, тут вже нічого не поробиш.

«Та якби ж ти був сказав бодай слово, чоловіче добрий, то я тебе запевняю, що Міца була б живою і зараз, зате хтось інший наклав би своєю головою». — «Я не винний у тому, що сталося. Ніколи не можна знати наперед, що він може зробити. Так само як не можна знати, що він зараз робить». — «Я дізнаюся». Єва благає: «Дай йому спокій, Герберте, мені й за тебе страшно». — «Ми будемо обережні. Спершу розвідаємо, де він сховався, й за півгодини його загребуть лягаві». Франц похитав головою: «Герберте, не чіпай його, я сам з ним розквитаюся. Дай слово, що не втручатимешся». Єва: «Пообіцяй йому, Герберте. А що ти збираєшся робити, Франце?» — «То вже моя справа. Я пропаща людина, мене можна на смітник викинути».

Потім він швидко відійшов у куток і повернувся до них спиною.

Вони чують схлипування, схлипування й стогін, він плаче за собою і за Міцою, тут і Єва заплакала й заголосила, впавши головою на стіл, на якому й досі лежить газета із заголовком «Убивство під Фраєнвальде», Міцу вбили, й вони нічого не могли зробити, видно, така вже її доля.

І славив я померлих, тих, що давно повмирали[218]

А надвечір Франц Біберкопф знову кудись подався. На Баварській площі закружляли над ним п'ятеро горобців. То душі п'яти закінчених негідників, з якими Францові Біберкопфу вже частенько доводилося зустрічатися. А ті розмірковують, що з ним зробити, як би залякати його, збити з пантелику, поставити йому підніжку, аби він перечепився.

Один цвірінчить: Ось він іде, у нього несправжня рука, думає, гра ще не закінчена, хоче замаскуватися.

А другий: Чого тільки цей панок не накоїв. Це небезпечний злочинець, його місце за ґратами, заробив на пожиттєве. Убити жінку, красти, брати участь у нальотах, а потім ще одна жінка — також його вина. На що ж він сподівається?

А третій: Ще й щоки надуває. Вдає невинного. Корчить із себе порядного. Подивіться лиш на цього негідника. Щойно з'явиться лягавий, скинемо з нього капелюха.

А перший знову: Навіщо такому типові далі жити? От я на дев'ятому році тюрми ґиґнувся. Я ще й молодшим був за нього, а вже помер і не міг більше навіть пискнути. Ану, зніми капелюха, мавпо, зніми свої дурнуваті окуляри, ти ж не редактор якийсь, та ти ж, телепню, навіть таблиці множення не знаєш, а рогові окуляри нацупив, ніби якийсь професор, зачекай-но, доберуться й до тебе.

А четвертий: Та що ви так розкричалися! Що ви йому зробите? Ви тільки погляньте на нього: він має голову на плечах, ще й ходить на двох ногах. А ми лише дрібні горобці, можемо хіба що на капелюха йому нагидити.

А п'ятий: Давайте напустимося на нього гуртом. Він і так уже несповна розуму, йому давно клепки в голові бракує. Гуляє тут з двома янголами, його подружка — восковий муляж у поліцейській управі. То невже ми не впораємося з ним? Ну ж бо давайте, та гучніше, гучніше!

І кружляють вони над ним, галасують, цвірінчать. Франц задер голову, в голові лише обривки думок, а пташки й далі шпетять його на чім світ стоїть.

На вулиці осінь, у Тауенцінпалас іде фільм «Останні дні Франциско»[219], п'ятдесят красунь-танцівниць виступають в Єґерказино; я за букет бузку дозволю поцілунок. Тут Франц вирішив: життя моє закінчене, мені гаплик, вже годі з мене. Вулицею гуркотять трамваї, вони кудись ідуть, а куди б мені поїхати? Маршрут № 51 — Норденд, Шіллерштрасе, Панко, Брайтштрасе, вокзал Шенгаузерська алея, Штеттинський вокзал, Потсдамський вокзал, Ноллендорфплац, Баварська площа, Уландштрасе, вокзал Шмарґендорф, Ґрюневальд, ану гайда! Добридень, ось я й сів, везіть мене куди хочете. І Франц узявся розглядати місто, ніби пес, що загубив слід. Ну й місто, просто велетенське, і яке життя, яке життя він в ньому прожив! На Штеттинському вокзалі він висідає, потім іде по Інваліденштрасе, аж ось і Розентальська брама. Крамниця готового одягу Фабіша — ось тут колись я стояв і торгував затискачами для краваток, здається, минулого Різдва. Потім він сів на трамвай № 41 і поїхав у Теґель, а коли завиднів червоний мур, а ліворуч від муру важка залізна брама, він притих. Це все — з мого життя, і я маю тут усе роздивитись, добре роздивитись.

Стоїть червоний мур, вздовж нього тягнеться довга алея, трамвай № 41 перетинає її та котиться далі вулицею генерала Папе до Вест-Райнікендорфа, до самого Теґеля, гуркочуть заводи Борзіха. Франц Біберкопф постояв біля червоного муру, перейшов на інший бік, там є кнайпа. А червоні цегляні будівлі за муром раптом почали тремтіти, розбухати, надиматися, немов щоки надули. Перед кожним вікном стоїть ув'язнений, притулившись головою до ґрат, волосся у всіх пострижене під машинку, лише пів міліметра завдовжки, вигляд у них жалюгідний, всі охлялі, обличчя посірілі, неголені, вони закочують під лоба очі та нарікають на життя. Там стоять убивці, грабіжники, злодії, фальшувальники, ґвалтівники — всі статті карного кодексу — і з сірими обличчями нарікають на життя, то вони, оті сіряки, задушили Міцу.

Франц тиняється довкола величезної тюрми, а та все ще тремтить, роздувається і кличе до себе, йде через поле, через ліс, а потім знову — вулиця, обсаджена деревами.

І ось він знову на цій вулиці з деревами. Я не вбивав Міци. Я цього не робив. Мені нема чого тут робити, все вже минуло, з Теґелем я не маю нічого спільного, навіть не знаю, як усе сталося.

Уже шоста вечора, Франц каже сам до себе: хочу до Міци, я мушу піти на цвинтар, туди, де її закопали.

А п'ятеро злочинців-горобців знову біля нього, сидять високо на телеграфному стовпі й галасують звідти: Йди до неї, волоцюго, йди, і тобі ще вистачає сміливости, та в тебе геть совісти нема! Вона гукала тебе, коли лежала у видолинку. А тепер іди до неї на цвинтар.

Мир праху нашим померлих. У 1927 році в Берліні померло 48 742 особи: 4570 — від туберкульозу, 6443 — від раку, 5656 — від хвороб серця, 4818 — від хвороб судин, 5140 — від інсульту, 2419 — від запалення легень, 961 — від коклюшу, 562 дітей померло від дифтерії, 123 — від скарлатини, 93 — від кору. Немовлят померло 3640. Народилося 42 696 осіб.

Мерці лежать у своїх могилах, сторож ходить із гострим кийком, наштрикує папірці, що валяються на землі.

Зараз пів на сьому, ще зовсім світло, на одній із могил у затінку бука сидить молода жінка в хутряному манто, без капелюшка, схилила голову, мовчить. На ній чорні шкіряні рукавички, в руці записка, маленький конвертик, Франц читає: «Я більше не можу жити. Передай останній привіт моїм батькам, моїй милій дитині. Життя стало для мене суцільною мукою. У моїй смерті винен тільки Біріґер. Нехай тепер тішиться. Я був для нього за іграшку, він висмоктав з мене останні сили. Мерзенний негідник, покидьок. Тільки через нього я приїхав до Берліна, і він сам довів мене до нещастя, занапастив мене».

Франц повернув їй конверт. «От лишенько, де ж тут Міца?» Не журися так сильно, не журись! А він побивається: «От лишенько, де ж тут моя маленька Міца?»

А ось іще одна могила, на ній пам'ятник — ніби великий м'який диван, на якому лежить учений, професор, і посміхається до Франца:: «Що печалить тебе, сину мій?» — «Я хочу побачити Міцу. Я просто проходив повз». — «Бачте-но, я сам уже помер і тепер знаю: не варто так сильно перейматися життям, та й смертю також. Все можна собі полегшити. Коли я занедужав, то вирішив, що годі з мене. Як ви гадаєте, що я тоді зробив? Я не став чекати, поки в мене з'являться пролежні. Навіщо? Я попросив покласти збоку біля мене пляшечку з морфієм, а потім сказав, щоб звучала фортепіанна музика — джазова чи найсучасніші шлягери. Я попросив, щоб для мене читали вголос «Бенкет» Платона, то чудовий діалог, а я сам потай, під ковдрою, гатив собі укол за уколом, я рахував, то була потрійна смертельна доза. Я чув веселу музику, а мій читець розповідав про старого Сократа. Так, на світі бувають і розумні люди, і не надто розумні».

«Читати вголос? Морфій? А де ж це Міца?»

О жах! На гілляці висить чоловік, а поряд під деревом стоїть його жінка, побачила вона Франца, кинулася до нього з плачем та криком: «Ідіть скоріше сюди, переріжте мотузку. Він не хоче залишатися у своїй могилі, постійно вилазить на дерева, вішається і криво висить». — «Господи, та навіщо він це робить?» — «Мій Ернст довго хворів, йому ніхто не міг допомогти, а послати його кудись на лікування дохтори також не хотіли, казали, що він симулює. Тоді він пішов у підвал, прихопивши із собою цвях і молоток. Я чула, як він гатив там молотком, ще й подумала: що це він там робить, може загороду для кроликів збиває? Навіть втішилася, що він знайшов собі заняття, а то все без діла сидів та нудився. Уже й вечір, а його все нема і нема. Я злякалася. Куди ж це він дівся? Подивилася, чи ключ від підвалу на місці, а ключа нема. Тоді сусіди спустилися вниз подивитися, а потім викликали поліцію. Виявилося, що він забив здоровенного цвяха у стелю, а сам же був такий худющий; мабуть, хотів зробити все на совість. А ви що шукаєте, чоловіче добрий? Чого плачете? Також хочете накласти на себе руки?» — «Ні, у мене вбили наречену, а я не знаю, де вона лежить». — «А, то пошукайте он там, нові могили в тому кінці».

Упав Франц біля свіжої могили, уже знесилився плакати, тільки гризе землю: Міцо, що ж це таке, чому вони так з тобою вчинили, ти ж ні в чому не винна, Міцекен! Що мені тепер робити? Коли й мене нарешті зариють у такій самій могилі? Скільки я ще страждатиму на цім світі?

А потім він підводиться, хитаючись, ледь може встояти на ногах, врешті зміг опанувати себе й пішов геть поміж рядами могил.

Потім Франц Біберкопф, пан із штучною рукою, зупиняє машину, вона везе його до Баварської площі. Єва має з ним багато, багато, багато клопоту. Вона днями й ночами наглядає за ним. А він і не живе, і не вмирає. Герберт майже не з'являється.

Минуло ще кілька днів, Франц і Герберт полюють за Райнгольдом. То все Герберт затіяв, він озброївся до зубів і скрізь шастав, поклавши собі за всяку ціну зловити Райнгольда. Франц спершу не хотів, але потім пристав на цю ідею, то для нього останні «ліки» в цьому житті.

Фортецю повністю оточено, робляться останні вилазки, але то все лише позірні маневри

Незабаром листопад. Літо давно минуло. На всю осінь зарядили дощі. Далеко позаду ті тижні, коли на вулицях блаженно ряхтіло гаряче повітря, чоловіки ходили в легкому одязі, а жінки — заледве не в сорочках; тими днями Францова подружка Міца вдягала білу сукню та капелюшок — клош та якось поїхала у Фраєнвальде й більше не повернулася, то було влітку. В суді розглядають справу Берґмана, що є паразитом економічного життя, ще й паразитом безсовісним та суспільно небезпечним. Дирижабль «Граф Цеппелін» з'явився над Берліном за похмурої погоди, та коли о 2 годині 17 хвилин він залишав Фрідріхсгафен, небо було ясне і зоряне. Щоб обійти негоду, про яку повідомляли із Середньої Німеччини, повітряне судно взяло курс на Штуттґарт, а звідти через Дармштадт, Франкфурт-на-Майні, Тиссен, Кассель, Ратено — на Берлін. О 8:35 він пролетів над Науеном, о 8:45 — над Штаакеном. Близько 9 години цепелін з'явився над Берліном, попри дощову погоду, на дахи висипало багато глядачів, які захоплено вітали літальний апарат, що широкою дугою заходив у місто з північного сходу, о 9:45 в Штаакені було скинуто швартовий трос.

Франц і Герберт прочісують весь Берлін; вони майже не бувають удома. Франц обійшов нічліжки Армії Спасіння, притулки для чоловіків, пильно роззираючись, обійшов нічліжку на Ауґустусштрасе. Побував на Дрезденерштрасе в осідку Армії Спасіння, де він колись був з Райнгольдом. Там якраз співали з пісенника хорал № 66: «Ой, чого ще чекати, мій брате? Уставай-но і з нами ходи. Твій Спаситель до тебе гукає, всім дарує він мир назавжди. Хор: Ой чому, ой чому, чому ти не прийдеш до нас. Ой чому, ой чому не мати нам мир повсякчас. Хіба в серці не чуєш, мій брате, життєдайного духа розмай, від гріха він навчить позбуватись, до Ісуса мерщій поспішай. То чого ще чекати, мій брате? Страшний суд уже скоро гряде, але брама стоїть ще відкрита, кров Ісуса врятує тебе!»

Час від часу Франц навідується до притулку на Фребельштрасе, у «Пальму», сподіваючись застати там Райнгольда. Бере у завідувача місце на одну ніч, щоразу інше, стрижка 10 пфеніґів, гоління п'ять, сидять завсідники, наводять лад у своїх паперах, перепродують один одному взуття, сякий-такий одяг, послухай, ти що, тут уперше, краще не роздягайся, а то завтра вранці довго шукатимеш свою вдягачку, а чоботи, поглянь, у кожен треба вставити ніжку ліжка, ось так, а то поцуплять, тут треба пильнувати, а інакше вкрадуть усе, навіть вставну щелепу. Хочеш татуювання зроблю? Припинити балаканину! Спати! Темрява. Почулися хропіння, свист, ніби запрацювала лісопилка. Ні, я його тут не бачив. Ану тихо! Бім, бім, бім, що таке, невже це в'язниця, мені здалося, що я в Теґелі. Побудка. Якихось двоє вже б'ються. Франц вийшов на вулицю. Шоста година ранку, а біля воріт нічліжки вже товпляться жінки, чекають на своїх коханих чоловіків, потім порозходяться з ними по шинках програвати в карти нажебрані гроші.

Райнгольда немає, дурне діло тут його шукати, він, мабуть, знову на дівок полює: на котрусь Ельфриду, Емілію, Кароліну, Лілі, чорнявку чи білявку.

А ввечері Єва дивиться на скам'яніле обличчя Франца, він забув, що таке ласка, привітне слово, їсть і говорить мало, заливає в себе шнапс і каву. Він лежить поряд з нею на канапі, плаче й плаче. «Не знайдемо ми його». — «Франце, та годі тобі». — «Не знайдемо! Що нам робити, Єво?» — «Послухай, ти маєш облишити всі ці пошуки. Який у них сенс? Так недовго й з глузду зсунутися». — «Отже, ти не знаєш, що нам робити? Тобі цього не збагнути, Єво, ти такого не переживала, ось Герберт — той трохи розуміє. Що ж нам робити, що робити? Як його запопасти? Я ладен у церкві поклони бити, щоб тільки дістатися до нього».

Але все це неправда. І все це не справжнє, полювання на Райнгольда несправжнє, це стогін і пекельний страх. Жереб кинуто. Франц знає, що випаде на його долю. Все набуде свого сенсу, несподівано лячного сенсу. Не набридло тобі, голубе, гратися в хованки? Недовго зосталося.

Франц стежить за квартирою Райнгольда, не спускає очей, уп'явся поглядом і більше нічого не відчуває. Багато люду проходить повз будинок, дехто заходить досередини. Він і сам заходив, його поривало туди, а все це через чінґдарада, бумдара бум.

Будинок аж розреготався, дивлячись на те, як Франц перед ним стовбичить. Здається, зараз зірветься з місця, щоб гукнути сусідні будинки, всі прибудови та флігелі, нехай і вони поглянуть на того типа. Стоїть у перуці, зі штучною рукою, а сам аж пашить, так набрався він шнапсу, стоїть і белькоче не знати що.

«Добридень, Біберкопчику. Надворі вже 22 листопада. Досі дощить. Ти що, хочеш нежить підхопити, може, пішов би ти краще до свого улюбленого шинка, хильнув би трохи коньячку?»

«Давай його сюди!»

«Заходь і шукай!»

«Давай вже його сюди, цього Райнгольда!»

«Тобі час у Вульґартен[220], ти геть з глузду зсунувся».

«Давай його сюди!»

Якось Франц Біберкопф прокрався в той будинок і приховав там каністру з гасом і порожню пляшку.

«Ану виходь, чого ховаєшся, брудний покидьку, сучий сину. Що, кишка затонка вийти до мене?»

А будинок: «Кого це ти гукаєш, його ж там немає. Заходь і сам подивися».

«У кожну шпарину не зазирнеш».

«Його тут немає, він ще не зовсім здурів, щоби тут сидіти».

«Давай його сюди. А ні — то начувайся, буде тобі лихо!»

«Буде мені лихо, кажеш? Хлопче, йди-но ліпше додому, виспись гарненько, а то геть здурів, а все через те, що нічого не їси».

Наступного ранку слідом за поштаркою вже і він там. Ліхтарі бачать, що він біжить, похитали головами: «Ой леле, буде пожежа!»

Дим валить клубами, язики полум'я вириваються зі слухових віконець на горищі; коли о сьомій примчали пожежники, Франц уже сидів у Герберта й стискав кулаки:

«Я нічого не дізнався, так само як і ти. Не знайдемо ми його там — це зрозуміло, але тепер принаймні йому немає куди поткнутися, я викурив його з тієї нори. Просто взяв і підпалив!»

«Послухай, та він же там не живе, і він побоїться туди повертатися».

«То була його нора, і коли він дізнається, що вона згоріла, то здогадається, хто це зробив. Ми його викурили звідти, ось побачиш, тепер він припреться».

«Ну, не знаю, Францекене».

Та Райнгольд так і не з'явився. Берлін і далі собі стукотить, гуркоче й галасує, в газетах про нього ані слова, він таки змився, втік за кордон, шукай вітру в полі!

А Франц стоїть перед Євою, ридає, зігнувсь у три погибелі. «Нічого не можу з ним зробити, мушу терпіти: мене він скалічив, мою дівчину вбив, і тепер я стою тут, тюхтій тюхтієм. Але ж це несправедливо! Як це несправедливо!» — «Франце, та воно інакше й не буває». — «І я нічого не можу зробити. Мені кінець». — «Чого це тобі кінець, Францекене?» — «Я зробив, що міг. Як несправедливо. Як несправедливо».

А поряд з ним ідуть два янголи, Саруг і Терах[221] звуться вони і говорять між собою, постоїть Франц серед натовпу, піде далі, мовчить, та янголи чують, як розпачливо він ридає. Повз проходить поліцейський патруль, але поліцаї не пізнають Франца. Два янголи йдуть обабіч нього.

Чого це поряд з Францом ідуть два янголи, що це ще за дитяча вигадка, де таке видано, щоб янголи ходили поряд з людьми, два янголи на Александерплац у Берліні 1928 року, та ще й поряд з колишнім убивцею, а нині грабіжником і сутенером? Так, ця історія про Франца Біберкопфа, про його тяжке, правдиве й повчальне буття добігає кінця. Що більше Франц Біберкопф пручається й лютує, то ясніше і ясніше стає. Наближається та мить, коли все проясниться.

Янголи перемовляються, йдучи поряд з ним, звати їх Саруг і Терах, і поки Франц роздивляється вітрини універмагу Тіца, янголи ведуть між собою таку бесіду:

«Як гадаєш, — каже Терах, — що станеться, якщо полишити цього чоловіка на самого себе, кинути напризволяще, і його заарештують?» Саруг: «По суті, нічого особливого не станеться, гадаю, його так чи так упіймають, цього не уникнути. Він так довго дивився на той будинок за червоними мурами, він має рацію, за кілька тижнів він опиниться там». Терах: «То ти вважаєш, що нам тут, власне, й робити нічого?» Саруг: «Та виходить, що так, раз нам не дозволено зовсім забрати його звідси». Терах: «Послухай, Саруже, ти ж іще дитина, ти дивишся на все це всього лише декілька тисяч років. От якби ми забрали звідси цього чоловіка й перемістили його деінде, в інше буття, хіба тоді він зробив би те, що він може зробити тут? На тисячу людських життів, щоб ти знав, припадає сімсот, та що там — дев'ятсот нереалізованих». — «То ж з якої причини, Тераше, оберігати саме його, це звичайна людина, я не бачу сенсу, чому нам треба оберігати саме його». — «Звичайний, незвичайний — що це значить? То що, жебрак — це звичайний, а багач — незвичайний? Багач завтра може стати жебраком, а жебрак — багачем. Ось цей чоловік дуже близько до того, щоб прозріти. Чимало людей дійшли до цієї межі. Але він також близький, чуєш мене, також близький до того, щоб навчитися по-справжньому відчувати. Бачиш-но, Саруже, той, хто багато пережив, хто багато спізнав, швидко стає схильним до того, щоб лише знати, а потім ухилятися від того, що знає, і врешті померти. В такого просто більше немає охоти. Шлях досвіду він уже відміряв і втомився від цього, його тіло й душа виснажились. Розумієш?» — «Так».

«Але коли той, хто стільки пережив і спізнав, ще тримається, не зламався, не хоче вмирати, а чогось прагне, прагне по-справжньому відчувати, не ухилятися, а вийти вперед разом зі своєю душею й триматися до кінця, то це вже дещо. Адже ти й сам не знаєш, Саруже, як ти став тим, ким ти є, ким ти був раніше і як сталося, що ти йдеш поряд зі мною й охороняєш людей». — «То правда, Тераше, я того не знаю, пам'ять у мене цілком одібрало». — «Поступово твоя пам'ять повернеться. Сам собою ніколи не станеш сильним, хоч би як ти того бажав, треба мати щось за собою. Треба набути сили, ти ж не знаєш, як набув її, і ось тепер ти тут, і ті речі, які нищать інших, тобі не страшні». — «Але ж він нас не потребує, цей Франц Біберкопф, ти сам сказав, що він хоче позбутися нас». — «Він прагне смерти, Саруже, ще ніхто не зробив цього великого кроку, цього жахливого кроку, без бажання своєї смерти. І ти маєш рацію, більшість саме так і гине». — «І щодо цього чоловіка ти маєш надію?» — «Так, бо він сильний і неспожитий, і тому що він уже двічі вистояв. Тож давай-но залишимося біля нього, Тераше, я тебе дуже прошу». — «Гаразд».

Молодий лікар із бездоганною статурою сидить навпроти Франца: «Добридень, пане Клеменс. Раджу вам поїхати кудись, після смерти близьких люди часто бувають в такому стані. Необхідно змінити середовище, Берлін вас гнітитиме, вам потрібен інший клімат. Ви неодмінно маєте трохи розважитися. А ви, пані, певно його шваґрова? Скажіть, він має когось, хто міг би його супроводжувати?» — «Та я й сам можу поїхати, якщо потрібно». — «Потрібно! Повірте, пане Клеменс, єдине, що вам необхідно, це спокій, відпочинок, трохи розважитися, саме трохи, щоб не перебрати. А то ваш настрій може перетворитися на свою протилежність. В усьому треба знати міру. Зараз ще скрізь чудовий сезон; куди б ви хотіли поїхати?» Єва: «А може, йому потрібні якісь тонізуючі засоби, такі як лецитин, і ще щось для кращого сну?» — «Так, авжеж, зараз пропишемо йому адалін». — «Адалін я вже давала». [Не треба мені тої отрути.] «Ну, тоді спробуйте фанодорм, одна піґулка ввечері разом з м'ятним чаєм; м'ятний чай сам по собі корисний, і ліки краще засвоюватимуться. А ще можете сходити з ним у зоопарк». — «Ні, звірі — то не для мене». — «Ну, тоді у ботанічний сад, щоб трохи відволіктись, але не занадто». — «Пропишіть йому ще який-небудь засіб для зміцнення нервів». — «Може, трохи опію для заспокоєння?» — «Та я й так п’ю, пане доктор, щоб нерви заспокоїти». — «Та що ви, опій — то дещо інше, але я вам краще лецитин пропишу, це новий препарат, спосіб вживати зазначено на упаковці. А ще я раджу всім ванни, які чудово діють на нервову систему. У вас же є ванна кімната, шановна пані?» — «Звичайно, пане дохтор». — «Ось бачите, це перевага квартир у нових будинках. Ви кажете «звичайно». А в мене це було зовсім не так звичайно. Мені довелося наймати людей, щоб усе облаштувати, витратити купу грошей, зате тепер у мене ванна кімната з візерунками на стінах. Бачили б ви цю розкіш, такої навіть у вас немає! Отже, лецитин та ванни, вранці через день. Не зайвим було б також запросити масажиста, щоб добряче розім'яв усі м’язи, привів чоловіка до норми». Єва: «Так, звісно». — «Добрий масаж, пане Клеменс, й ось побачите — вам одразу стане легше. Це вас неодмінно поставить на ноги. А потім поїдьте кудись». — «Умовити його не так легко, пане дохтор». — «Нічого, все буде добре. Ну, то що скажете, пане Клеменс?» — «А що?» — «Не хнюпте носа, регулярно приймайте ліки, снодійний засіб, і не забувайте про масаж». — «Неодмінно, пане дохтор. До побачення, щиро дякую».

«Ну що, Єво, ти таки домоглася свого?» — «Я піду куплю ліки і все, що потрібно для ванн». — «Добре, йди». — «А ти почекай нагорі». — «Добренько, добренько, Єво». Єва вдягає пальто і спускається сходами. А за чверть години йде і Франц.

Битва починається. Котимося в пекло з фанфарами й барабанним боєм

Поле бою кличе, поле бою!

Котимося в пекло з фанфарами і барабанним боєм, від цього світу нам нічого вже не треба, нехай він западеться разом з тим усім, що є в ньому, під ним і над ним. З усіма тими людьми, чоловіками та жінками, з усім тим клятим набродом, де ні на кого не можна покладатися. Якби я був птахом, то взяв би кавалок лайна, двома лапами пожбурив би позад себе й полетів геть. Якби я був конем, чи псом, чи котом, то годі було б чогось кращого вигадати, ніж нагидити на землю і чимскоріш дременути.

Так нудно жити на цьому світі, уже й напиватися немає охоти, ото я тільки й міг, що пити, пити, пити, а потім все одно скрізь пекельна гидота. А Господь Бог для чогось же сотворив цей світ, і хоч би один пастор пояснив, навіщо все це. Та одне Бог таки добре зробив, хоча пасторам того й не збагнути, він дозволяє нам плювати на всі дива, він дав нам дві руки та ще й мотузку, і прощавай, гидото, ми можемо це зробити, й все лайно пекельне вже позаду, бувайте здорові, моє шанування, ми котимося в пекло з фанфарами і барабанним боєм.

Якби я міг дістатися до Райнгольда, моя лють би минула, я схопив би його за барки й скрутив би йому в'язи, прикінчив би його, і мені б одразу стало легше, бо я вчинив би справедливо, і мав би я тоді спокій. Але той сучий син, який заподіяв мені стільки зла, знову зробив з мене злочинця, руку мені понівечив, зараз сидить десь у Швейцарії та сміється з мене. Жалюгідно, як шолудивий пес, бігаю я туди й сюди, а він робить зі мною, що хоче, й ніхто мені не поможе, навіть кримінальна поліція, вони, навпаки, хочуть схопити мене, так ніби це я вбив Міцу, а це ж той покидьок зробив, ще й мене підставив. Але доти дзбан воду носить, доки вухо увірветься. Я вже достатньо наробився й натерпівся, більше не можу. Ніхто не скаже, що я не чинив опору. Але що занадто, то вже занадто. Раз я не можу вбити Райнгольда, тоді порішу самого себе. Покочуся в пекло з фанфарами і барабанним боєм.

І хто це стоїть на Александерштрасе й повільно переступає з ноги на ногу? Його звати Франц Біберкопф, а чим він займається, то ви вже знаєте. Сутенер, небезпечний злочинець, бідолаха, пропаща людина, настав його час. Хай будуть ті прокляті кулаки, які били його! Але який жахливий кулак притис його зараз! Інші кулаки б'ють і відпускають, ось рана від кулака, та з часом все гоїться, Франц залишався таким, як і був, і квапився далі. А цей кулак не відпускає, кулак страшенно великий, він притис його тіло і душу, Франц ступає маленькими кроками і знає: моє життя мені вже не належить. Не знаю, що мені тепер робити, з Францом Біберкопфом уже покінчено, йому кінець.

Надворі — листопад, пізній вечір, уже по дев'ятій, по Мюнцштрасе вештаються вуркагани, трамваї, автобуси та крикливі газетярі створюють жахливий рейвах, із казарм виходять наряди патрульних з ґумовими кийками в руках.

По Ландсберґерштрасе крокує колона з червоними прапорами: вставайте, гнані і голодні.

«Мокка-фікс», Александерштрасе, чудові, неперевершені сигари, «культові» сорти пива у кухлях, будь-які ігри в карти суворо заборонені, шановних гостей просимо самим подбати про свій гардероб, я за речі гостей не відповідаю. Господар. Сніданок з шостої ранку до першої по полудні, 75 пфеніґів, філіжанка кави, два варені яйця і бутерброд.

У кафе-бістро на Пренцлауерштрасе, куди зайшов Франц, його захоплено вітають: «О, пане барон!» З нього стягли перуку, штучну руку він сам відстебнув, замовив собі пива, пальто поклав на коліна.

За сусіднім столиком троє, у них сірі обличчя, так і є, ці вже сиділи, напевне, втекли з в'язниці, говорять, не наговоряться, то той, то той.

Якось мені захотілося випити, то я собі й кажу, навіщо далеко ходити, коли поряд є підвальчик, де живуть якісь поляки, от показую їм ковбасу, цигарки, а вони навіть не цікавляться, звідки воно у мене, купують, наливають мені шнапсу, то я весь товар у них і залишив. А вранці простежив, коли вони пішли, бігцем у підвал, монтувалку я мав із собою, а там усе на місці — і ковбаса, і цигарки, я все забрав і гайда звідти. Непоганий ґешефт, еге ж?

А поліцейські собаки — який від них толк? У нас п'ятеро втекло, хоч там і мур високий був. Як, питаєте? Зараз розкажу. З обох боків той мур був оббитий бляхою завтовшки добрих вісім міліметрів. То вони, уявіть собі, зробили під нього підкоп, у камері підлога цементна, вони її пробили, кожен вечір працювали, дісталися до підмурівка, а звідти — попід мур. Аж тут нагодилася охорона з поліцейськими псами: «Як це собаки нічого не чули? Спали, напевне. А як же ми тоді могли почути, до чого тут ми?»

Сміються, веселяться, затягли пісню, новая радість по колу іде, і нашого столу вона не мине…

Ну, а потім з'явився, хто б ви думали? Сам пан поліцейський начальник, обервахмістр Шваб, корчить із себе велике цабе й каже: він ще позавчора щось там чув, але йому треба було їхати у відрядження. У відхуядження. Завжди, коли щось трапиться, то вони у відрядженні. Ще одного кухля, мені також, і три сигарети.

За іншим столиком молода дівчина розчісує гребенем довготелесого блондина, а той співає: «Зоннебурґ, о Зонненбурґ». А як всі на мить затихли, затяг на повен голос, кортить йому про сонце поспівати:

«Зонненбурґ, о Зонненбурґ, зеленіє все довкруг. Літом в двадцять восьмім році, не сидів я ні в Ростоці, ні Берліні, ні в Штеттині, в Кенігсберзі не сидів, де ж тоді я приблудив? В Зоненбурзі, в Зоненбурзі, де сидять мої всі друзі.

Зонненбурґ, о Зонненбурґ, зеленіє все довкруг. Як тюрму цю не любити, як за нею не тужити. Кожен день тут і щоночі гуманізму скільки хочеш. Тут ніхто не буде бити, катувати чи дражнити. Скільки хочеш, можна пити, їсти, навіть покурити.

Кращих не знайдеш ліжок, пива, шнапсу й цигарок. Дні минають пречудові, і наглядачі зразкові, віддані душею й тілом, зайняті серйозним ділом. Чоботи їм віддаси, маєш кусень ковбаси. Трохи тютюну ще дайте і частіше наливайте. Гімнастерки і бушлати можем дешево віддати. Гроші дуже нам потрібні, всі ми — арештанти бідні.

Кілька є колег в нас досі, що на нас завжди доносять, ми дамо їм прикурити, щоб в тюрмі навчились жити, краще б з нами їм гуляти, ніж по пиці получати, бо дамо їм скуштувати те, що краще їм не знати.

Наш директор, як з картону, а чому, ніхто не знає, ні на що він не зважає. Завітав до нас за ґрати ревізор перевіряти вільний заклад Зонненбурґ. Не сподобавсь він йому. Зараз розкажу чому. В кнайпі сидимо гуртом, ще й два наглядачі за столом, і у розпал пиятики, хто оце до нас прийшов, хто оце якраз зайшов?

А прийшов до нас, бум-бум, а прийшов до нас, бум-бум, ревізор, ревізор, що ви скажете йому? Йому скажем: «Хай живе!» Ревізору — довго жити і ніколи не тужити.

Хай він упаде навзнак і візьме собі коньяк, або хай підсяде й так.

Що ж сказав нам ревізор? Він сказав: Я ревізор! Я влаштую вам розор. Бум-бум-бам! бум-бам! В карцер всіх позакриваю. За смішки вас покараю. В'язням і наглядачам добру прочуханку дам. Бум-бум-бам, він стоїть ось там, бум-бум-бам, він стоїть ось там.

Зонненбурґ, о, Зонненбурґ, зеленіє все довкруг. Так він сильно розлютився, Що до жінки поспішив і на ній зірвав свій гнів. Бум-бум-бам, він стоїть ось там, бум-бум-бам, він стоїть ось там. А ти більше так не злися і на нас ти не сердися».

Кому коричневі штани і чорну саржеву куртку! Один дістає з пакунка коричневу арештантську куртку. Продається з аукціону, неймовірно низькі ціни, тиждень знижок, куртка задешево, за чарку коньяку. Ану кому підійде? Веселий гамір, сміх, нова радість[222], всі гуртом співають та «ві-де-бум!» гукають. А тепер пара парусинових туфель, знайомих з місцевими особливостями різних тюрем, із солом'яними підошвами, в них зручно тікати, а ще маємо ковдру. Гей, та ти ж мав здати її коменданту!

Тихо прослизнула господиня, обережно причинила двері: тихіше, там люди зайшли. Один зразу зиркнув у вікно. Його сусід сміється: коли запахне смаленим, вікна не стануть у пригоді, ось дивися сюди. Він пірнув під стіл і підняв ляду, що вела до погреба. Ось підвал, а звідти — зразу в сусідський двір, навіть лізти не треба, все по рівному. Лише шапки не знімай, а то звернуть увагу.

Якийсь старигань пробурчав: «Гарну пісню ти заспівав. Є ще й інші, також непогані. А ось таку знаєш?» Він витяг пожмаканий аркуш, списаний нерівним почерком: «Мертвий арештант». — «Та вона, мабуть, сумна?» — «Що значить сумна? Правдива пісня, не гірша твоєї». — «Ну давай, тільки цур не плач, цур не плач, бо не дам тобі калач».

«Мертвий арештант. Бідний і веселий хлопець у життєву путь зібрався, зле і нице відкидав він, жити чесно намагався. На нещастя духи злії на дорозі в нього стали. Був обмовлений він підло, нишпорки його впіймали. [Полюють, полюють, кляте полювання, за мною полювали кляті пси, ще й як полювали, ледь не убили. Так воно й тягнеться, не знати, куди тікать, та й бігати так швидко ніхто не зможе, тікаєш щодуху, на підкінець таки все одно зловлять. Ось загнали вже Франца, нікуди вже не бігтиму, досить з мене, жеріть мене на здоров'я.]

І ні крик, ні причитання вже йому тут не зарадять, через свідчення фальшиві у тюрму його посадять. Судді мудрі помилились, [Полювання, полювання, кляте полювання] і невинний потерпає, [як ці кляті пси за мною полювали] честь уже не відновити, і свободи вже немає. Люди, люди, він гукає, зла нікому не бажав я, що ж ви нищите людину, нащо чините безправ'я? [Отак воно, не знаєш, де рятуватися. Біжиш усе далі й далі, біжиш з усіх ніг, робиш усе, що можна.] Та коли нарешті вийшов із в'язниці мов приблуда, то збагнув, що тим колишнім більше він уже не буде. Він блукав понад рікою — мосту годі відшукати, довелось йому в зажурі до в'язниці повертати. Хліба він просив і стукав, та зачинені ворота, [Полювання, полювання, кляте полювання.] Більше він не міг терпіти й красти став, як та босота.

[Винний, винний, винний, ото ж і воно, мав справді стати винним, треба було завинити, в тисячу разів більше завинити!] Знову злочин — значить, мусять його дужче покарати, знову він сидить у в'язниці, знову дивиться на ґрати. [Франце, алілуя, ти чуєш, в тисячу разів більше завинити, в тисячу разів більше завинити.] Врешті вийшов він на волю: душе, ріже і вбиває, і до всіх людей навколо вже пощади він не має. Та не довго шал тривав той, скоро знов його схопили і за злочини криваві пожиттєво засудили. [Полювання, полювання, кляте полювання, він правий, він таки правильно зробив.]

Терпить він знущання й кпини, та не хоче він жалітись, у ярмі він научився, як брехати і молитись. З дня у день усе по колу, і життя мов заніміло, дух його погас раніше, ніж погасло його тіло. [Полювання, полювання, кляте полювання, а вони все мене заганяли, я завжди викладався, як міг, а тепер я заїхав у болото і я не винний в тому, що ж я мав робити. Я звуся Францом Біберкопфом, і я досі такий, як колись, тож стережіться.]

Обірвався шлях життєвий у весняную погоду, у могилі віднайшов він свою втрачену свободу. І тюремний дзвін у тиші з ним прощається навіки, був він втрачений для світу і в тюрмі склепив повіки. [Стережіться, панове, ще не знаєте ви Франца Біберкопфа, він за гріш не продається, якщо вже мусить він зійти в могилу, на кожнім пальці по душі з собою забере й пошле їх до Господа Бога, нехай їх туди зарахують і нехай вони скажуть: ми перші прийшли, а за нами вже Франц. Тож не дивуйся, Господи Боже, що він прибуде з таким супроводом, ви ж самі за ним полювали, а тепер він прибуде у великому екіпажі, на землі він був таким маленьким, тож тепер у небі покаже вам, хто ж він такий.]»

А ті за столом все балакають та співають, Франц Біберкопф весь час був неначе в напівсні, але тепер він знову бадьорий і свіжий. Він знову привів себе до ладу, пристебнув руку, скаже, що втратив її на війні, постійно йдеться про війну. Війна ніяк не скінчиться, допоки живеш — воюєш, тут головне — на ногах твердо стояти.

Піднявся Франц залізними сходами бістро, і от він уже на вулиці. А там накрапає, мрячить, дощить, темрява, звична штовханина на Пренцлауерштрасе. На розі Александерпштрасе юрмляться люди, і поліція тут як тут. Франц повернувся і попрямував у той бік.

На Александерплац розташоване управління поліції

Зараз двадцять хвилин на десяту. У критому дворі управління поліції стоять кілька людей і розмовляють. Розказують анекдоти й розминають ноги. До них підходить молодий комісар, вітається. «Уже десять на десяту, пане Пільц, ви не забули нагадати їм, що машина нам потрібна на дев'яту?» — «Та колега нагорі саме телефонує в Александрівські казарми; машину ми ще вчора вранці замовили». Підходить ще один: «Звідти відповідають, що машину послали ще за п'ять хвилин до дев'ятої, але вона заїхала кудись не туди, сказали, що зараз вишлють іншу». — «Це ж треба — не туди заїхали, а ти тут стій і чекай». — «Я питаю: де машина, а він каже: а хто говорить, а я йому: секретар Пільц, тоді вже й він каже: лейтенант такий-то. А я до нього: лейтенанте, я телефоную за дорученням пана комісара, мені наказано дізнатися, що там з машиною. Ми ще вчора замовили в транспортному відділі машину на дев'яту годину для проведення вибіркової перевірки, заявку подали в письмовому вигляді, мені наказано з'ясувати, чи ви її одержали. Ви б чули, яким люб'язним він одразу став, той пан лейтенант, каже, звичайно, машина вже в дорозі, мовляв, сталася накладка чи щось в цьому дусі».

Тут під'їжджають дві вантажівки. На першу машину сіли агенти кримінальної поліції, комісари та кілька агентів-жінок. За деякий час на цій самій машині сюди доправлять близько пів сотні чоловіків і жінок, серед яких буде і Франц Біберкопф, янголи на той час уже покинуть Франца, його погляд буде інакшим, ніж тоді, коли він вийшов із бістро, але янголи танцюватимуть, хочете вірте, хочете — ні, але так воно й буде.

Вантажівка з агентами у цивільному, чоловіками й жінками, вже у дорозі, хоч це й не військова машина, але все-таки автомобіль законности й публічного порядку, вантажний автомобіль, люди сидять на лавках, а він проїздить через Александерплац поміж мирних службових автомобілів і таксі, люди у військовій машині виглядають досить миролюбно, адже це війна непроголошена, вони їдуть виконувати свої службові обов'язки, деякі спокійно курять люльку або сигару, а жінки запитують: ось той пан на передній лавці, він, напевне, кореспондент, завтра все буде в газеті. Вони спокійно повертають праворуч і їдуть по Ландсберґерштрасе; до місця призначення дістаються в об'їзд, а то в найближчих шинках одразу зметикують, що планується облава. Зате перехожі можуть добре роздивитися вантажівку, але свого погляду на ній вони не затримують, адже така машина — то щось погане, лячне, ось уже проїхала, то ловлять злочинців, який жах, що таке існує, ну ходімо, ми ж у кіно зібралися.

На Рюкерштрасе вони висіли, там і залишили машину, а самі йдуть пішки. Невелика вуличка зовсім безлюдна, загін іде тротуаром, а ось і кнайпа Рюкера.

Вихід з приміщення заблокували, перед входом і навпроти, розставили пости, всі решта заходять. Добривечір, кельнер посміхається, мовляв, знаємо, хто такі. Панове хочуть чогось випити? Дякуємо, зараз немає часу, розрахуйте гостей, облава, всі їдуть до управління. Сміх, протести, та що це таке, лайка, регіт; спокійно, спокійно, у мене папери при собі, ну то й тіштеся, за пів години вас відпустять, вам нема чого турбуватися, мені ніколи, у мене термінові справи, і чого це ти розійшовся, Отто, безплатна екскурсія в управління поліції з нічною ілюмінацією. Всі сідають, тут для вас є затишні місця. Вантажівка вже переповнена, один взявся співати: А хто ж оце сир на вокзал покотив, а мито, нахаба, він не заплатив, поліція сердиться, хто ж пропустив, отого, що сир на вокзал покотив?[223]

Вантажівка рушила, всі підхоплюють: А хто ж оце сир на вокзал покотив?

Ну, все йде як по маслу. Тепер підемо пішки. Якийсь елегантний пан переходить дорогу, привітався, пане начальнику відділка, о, пане комісаре! Ви заходите у під'їзд, а інші розсереджуються, місце зустрічі — Пренцлауер, на розі біля Мюнца.

Александерквеле[224] переповнений, п'ятниця, хто одержує зарплатню, той іде сюди перехилити чарчину, у кнайпі музика, радіо, поліцаї проходять до шинквасу, молодий комісар звернувся до якогось пана, оркестр замовк. Облава, кримінальна поліція, всі їдуть до управління. А відвідувачі сидять за столиками, сміються, ніби нічого й не сталося, й продовжують свої балачки, кельнер обслуговує клієнтів. У коридорі ґвалт, плач, затримали трьох дівчат, одна з них кричить: я ж там виписалася, а тут ще не встигла прописатися, ну то один раз переночуєш у нас, з якої речі, не піду, не дозволю, щоб мене поліцаї лапали, та заспокойся, нічого тут сцени влаштовувати, не псуй собі марно нерви. Та відпустіть же мене, що значить «відпустіть», коли до вас черга дійде, тоді й відпустимо, машина вже поїхала, скоро повернеться, а чого у вас так мало машин, то не ваш клопіт, ми самі розберемося. Офіціанте, шампанського — ноги помити. Послухайте, мені треба на роботу, я тут поряд працюю, у Лау, хто мені за прогул заплатить, хай там як, але ви мусите поїхати з нами, я маю бути на будівництві, це насильство, з нами поїдуть усі, хто тут є, і ви також, послухай, чоловіче, чого це ти так розходився, поліція проводить облаву, у них робота така.

Затриманих партіями відвозять до управління, туди постійно під'їжджають вантажівки, поліцаї снують туди-сюди, в жіночому туалеті крик, якась дівчина лежить на підлозі, її кавалер стоїть поряд, цікаво, що той кавалер робить у жіночому туалеті. У дівчини істерика, ви ж самі бачите; лягаві посміхаються, а ви маєте документи, ось, гаразд, тоді залишайтеся з нею. А та далі кричить, от побачите, коли всі поїдуть, вона встане, і ці двоє ще танго танцюватимуть. Я сказала, хто мене торкнеться, одержить у щелепу, а другий удар буде наругою над трупом. Шинок спорожнів. Біля дверей двоє поліцейських затримали якогось чоловіка, той волає: я був у Манчестері, у Лондоні, у Нью-Йорку, в жодному місті немає такого неподобства, ні в Манчестері, ні в Лондоні. Його виштовхують на вулицю. Ну що, вас уже попустило, тоді йдіть своєю дорогою, вітання вашому здохлому песику.

Чверть на одинадцяту, кнайпа майже порожня, зайнятими залишалися лише кілька столиків у глибокій ніші, до якої треба було піднятися на кілька сходинок, та ще збоку в кутку, аж тут до кнайпи заходить якийсь чоловік, хоча, власне, туди вже давно нікого не пускали. Патрульні діють енергійно, нікого не випускають, та час від часу у вікна зазирають дівчата: у мене тут призначено побачення, ні, фройляйн, доведеться вам прийти близько дванадцятої, до того часу ваш коханий уже повернеться з управління поліції. Сивий пан стояв на порозі й спостерігав, як відправляли останню партію затриманих, під кінець патрульні пустили в хід гумові кийки, бо на вантажівці вже не було місця, а люди рвалися з кнайпи на вулицю. Машина від'їхала, стало трохи вільніше. Сивий пан спокійно заходить у двері попри двох поліцаїв, які саме дивилися в інший бік, бо знову якісь люди хотіли прорватися досередини й лаялися з поліцейськими. Цієї миті з казарми, під крики і свист натовпу, що зібрався на протилежному боці вулиці, вийшов ще один загін патрульної поліції, поліцаї на ходу сильніше затягували паски. Тим часом сивий пан проходить через шинок, зупиняється біля шинквасу, замовляє собі пива і разом із кухлем піднімається кількома сходинками до іншої зали, з дамської вбиральні досі лунає жіночий крик, тоді як інші, кілька чоловік з тих, що ще залишалися, сміються, теревенять й удають, буцімто те, що тут відбувається, їх жодним чином не обходить.

Чоловік сів за вільний столик, відсьорбнув пива, роззирається. Аж ось його нога наштовхнулася на якийсь предмет, який лежав на підлозі біля стіни, він нахилився, ти диви, револьвер, хтось викинув, непогано, тепер маю два. На кожен вказівний палець по одному, а коли Господь Бог запитає, навіщо, то скажу: якщо на землі не довелося в каретах поїздити, то бодай на небо паном завітаю. І цю облаву влаштували абсолютно правильно. Хтось із поліцейського начальства ситно й смачно поснідав і вирішив, що сьогодні слід провести велику облаву, щоб газетам було про що писати. Нехай і нагорі побачать, що ми тут не сидимо без діла, а може, хтось просто хоче, щоб йому підвищили зарплатню, а його дружині потрібне нове хутряне манто, от вони і хапають людей, та ще й у п'ятницю, коли людям виплачують зароблені гроші.

Чоловік не знімає капелюха, права рука в нього у кишені, та й ліву він виймає з кишені лише тоді, коли хоче знову пива хильнути. Агент у зеленому мисливському капелюшку з китичкою пройшов через залу, підганяючи відвідувачів, які ще залишилися, скрізь на підлозі валялися порожні пачки з-під цигарок, обривки газет, обгортки від шоколаду: закінчуйте, зараз поїде остання партія. Поліцай підійшов до сивого пана: «Ви вже розрахувалися?» А той буркнув собі під ніс, дивлячись просто перед собою: «Я щойно зайшов». — «Даремно ви це зробили, але раз уже зайшли, доведеться вам проїхатися з нами». — «То вже моя справа». Агент, міцний, доволі кремезний чоловік, оглянув його з голови до ніг, що за тип, ну і погляд у нього, з ним можуть виникнути проблеми. Поліцай мовчки спустився сходами вниз, але, обернувшись, зустрів палаючий погляд сивого пана, ну і погляд, з ним явно щось не так. Іде до дверей, де стоять інші поліцаї, про щось пошепотівся з ними, і всі разом знову повернулися до кнайпи: «А тепер усі, хто ще залишився, мають піти з нами». Кельнер сміється: «Наступного разу беріть і мене, я хочу подивитися, що там за катавасія у вас в управлінні». — «О, через годину матимете знову купу роботи, дивіться, під дверима вже стоять ті, хто були в першій партії, і рвуться досередини».

«Давайте, пане, ви також маєте пройти з нами». Це він до мене. Наречену коли маєш і їй сильно довіряєш, ти питань не задавай, лиш цілуй і обнімай[225].

Сивий пан і не ворухнеться. «Ви що, недочуваєте? Кажу ж вам, піднімайтесь і ходімо з нами». Мені тебе весна послала, та перш ніж я тебе спізнав, то від кохання геть охляв. Нехай їх більше підійде, одного мені замало, у мене екіпаж на п'ятеро коней.

Сходами тупотять троє поліцейських, перший уже піднявся, кілька агентів біжать через залу, попереду молодий довготелесий комісар, вони поспішають. Годі мене цькувати, на мене вже достатньо полювали, я зробив усе, що міг, людина я чи не людина?

Він витяг з кишені ліву руку й, не підводячись, вистрілив у першого поліцейського, який з лютим виразом обличчям кинувся до нього. Бабах! Ось так завершили ми на землі всі справи і котимося в пекло ми тепер з фанфарами і барабанним боєм.

Поліцай хитнувся вбік, Франц підхопився, метнувся до стіни, але решта гуртом накинулися на нього. Ну й чудово, всі сюди. Він підняв руку, хтось спробував схопити його ззаду, Франц відштовхнув його плечем, аж тут на нього посипався град ударів — по руці, по обличчю, по голові, знову по руці. Рука, рука, в мене і так лише одна рука, вони мені ще й цю зламають, що мені робити, вони мене до смерти заб'ють, спершу Міца, а тепер і я. Все це ні до чого. Все даремно, все даремно!

І повалився на землю біля самих перил.

Не встигнувши ще раз вистрелити, упав наш Франц Біберкопф. Здався, прокляв життя, склав зброю. І тепер лежить.

Агенти поліції та патрульні відсунули вбік стіл і стільці, схилилися над ним, перевернули на спину, чоловік має штучну руку, два револьвери, а де його документи, ти диви, він у перуці. Коли його потягли за волосся, Франц Біберкопф розплющив очі. Смикають його, піднімають за плечі, поставили на ноги, він може стояти, мусить стояти, насунули йому на голову капелюха. Всі інші вже сиділи у вантажівці, коли з кнайпи вивели Франца Біберкопфа з лівою рукою на прив'язі. На Мюнцштрасе рейвах, купа людей, у кнайпі хтось стріляв, дивись, он його ведуть, того, що стріляв. Пораненого патрульного вже забрала швидка.

Це якраз та вантажівка, на якій о пів на десяту виїхали комісари та кримінальні агенти й агентки, тепер вони їдуть назад, Франц Біберкопф також там сидить, янголи його полишили, я вже повідомляв вам про це. У дворі управління поліції вивантажують партії затриманих. Вузькими сходами вони підіймаються нагору, потім їх ведуть широким, довгим коридором, жінок заводять в окрему кімнату, ті, кого відпустили і з чиїми паперами все було гаразд, мають пройти ще одну перевірку, агенти обшукують їх з голови до ніг, промацують штани, оглядають черевики, чоловіки сміються, в коридорі лайка і тиснява. Молодий комісар та підлеглі походжають коридором й заспокоюють людей, треба ще трішки потерпіти. На всіх дверях стоять патрульні, до вбиральні відпускають тільки у супроводі поліцейських.

У кабінетах за столами сидять службовці в цивільному, допитують затриманих, переглядають папери, якщо затримані їх мають, на великому аркуші записують: характер злочину, якщо такий мав місце; територіальна підсудність, де затримано, в якому відділку на обліку, IV відділення. Значить, так, ваше ім'я, прізвище, чи були примусові приведення, коли востаннє були заарештовані, будь ласка, допитайте спершу мене, мені треба на роботу, начальник управління поліції, IV відділення, доправлений сьогодні вранці, після обіду, ввечері, ім'я та прізвище, соціальний стан або фах, день народження, місяць, рік, місце народження, без постійної адреси, не міг вказати номера квартири, точне місце проживання не встановлено. Вам доведеться зачекати, доки зателефонують з вашого відділка, так швидко це не робиться, там у них також лише дві руки, крім того траплялися випадки, коли люди правильно називали адресу, й за тою адресою справді проживала особа, яка звалася так само, а потім з'ясувалося, що то була зовсім інша людина, просто затриманий мав чужі документи, які він украв, чи позичив, чи прокрутив якусь аферу. Запит у реєстрі ордерів на арешт, дані облікової картки, облікової картки немає. Опис речових доказів, які долучаються до справи, предметів, які мають стосунок до цієї або якоїсь іншої злочинної дії, перелік особистих речей затриманого, якими він може завдати пошкодження собі або іншим, таких як ціпок, парасоля, ніж, револьвер, кастет.

Заводять Франца Біберкопфа. З Францом Біберкопфом покінчено. Його таки запопали. Зайшов з прив'язаною до тіла рукою. Голова схилилася на груди. Вони хочуть допитати його внизу, на першому поверсі, в кімнаті чергового комісара. Але Франц мовчить, наче остовпів, часто проводить рукою по обличчю, його праве око заплило від удару гумовим кийком, рука час від часу нерухомо повисає, по руці він також одержав кілька ударів.

Унизу, через похмурий двір, виходять на вулицю ті, кого відпустили, йдуть попід руку зі своїми подружками. Наречену коли маєш і їй сильно довіряєш, ось так ми ходимо, ходимо, наспівуючи, з ресторану в ресторан. Підтверджую правильність протоколу, підпис завірено, прізвище та службовий номер працівника поліції, що зафіксував показання. Скерувати до суду району Берлін-Мітте, відділ 151, панові слідчому (ім'я і прізвище).

Останнім допитують Франца Біберкопфа. Його залишать під вартою. Цей чоловік влаштував стрілянину під час облави в Александерквеле, за ним числяться й інші порушення карного кодексу. Всього через півгодини після того, як він упав на підлогу в Александерквеле, виявилося, що крім восьми інших осіб, які були в розшуку, а серед них, як завжди, втікачі з колонії, до рук поліції потрапила «велика риба». Адже у чоловіка, який стріляв у поліцая, була штучна рука, а на голові сива перука. За цими прикметами, а також за світлиною, яка була в розпорядженні поліції, швидко з'ясувалося, що затриманий — не хто інший, як Франц Біберкопф, підозрюваний у причетності до вбивства у Фраєнвальде проститутки Емілії Парсунке, до того ж він уже мав судимість за незумисне вбивство та звідництво.

Тривалий час він ухилявся від реєстрації, ну що ж, одного ми спіймали, скоро запопадемо й другого.

Книга дев'ята

Земний шлях Франца Біберкопфа добігає кінця. Настав час, коли він остаточно зламається. Він потрапить до рук темної сили, що зветься Смерть і яка здаватиметься йому прихистком. Він довідається від неї все, що вона про нього думає, довідається таким чином, про який він і гадки не мав і який перевершить усе, що він дотепер пережив. Смерть з ним абсолютно відверта. Вона відкрила йому очі на його помилки, його самовпевненість та невігластво, і таким чином колишній Біберкопф зазнає краху, його життєвий шлях завершено. Йому кінець. Тут буде показано іншого Біберкопфа, колишній навіть нігтя його не вартий, і можна сподіватися, що цей новий Франц краще впорається зі своїм завданням.

Чорна середа Райнгольда, проте цей розділ можна й пропустити

«Одного ми спіймали, скоро запопадемо й другого». Як поліція передбачала, так воно і сталося. Хоча не зовсім так сталося, як гадалося. Вони гадали, що скоро його спіймають. А насправді він уже був у них у руках, він ще раніше пройшов через той самий червоний будинок поліцейського управління, тільки через інші кімнати й інші руки, і вже сидить у Моабіті.

Адже Райнгольд ніколи довго не бариться, от і з цією справою покінчив без жодних зволікань. Він не любить воловодити. Ви ж пам'ятаєте, як він тоді з Францом вчинив; за кілька днів зрозумів, що за гру той веде проти нього, й одразу ж вирішив проблему.

Одного вечора Райнгольд вирушив до Моцштрасе, аж бачить — на рекламних тумбах висять оголошення про грошову винагороду за допомогу в розшуку причетних до вбивства; от він і каже сам до себе: треба, щоб мене схопили з фальшивими документами за якийсь дрібний злочин, поцупити дамську сумочку чи щось таке. Буцегарня — найнадійніше місце, коли треба сховатись. І все проходить добре, лише елегантній пані він надто сильно вліпив по пиці. Але то таке, думає Райнгольд, головне — зникнути з поля зору. В управлінні в нього дістали з кишені фальшиві папери на ім'я Морошкевича, і швиденько в Моабіт, в управлінні так і не збагнули, хто саме потрапив їм до рук, адже хлопець ще ні разу не сидів, а який поліцейський може пам'ятати всіх тих, хто перебуває в розшуку? Тихо й мирно проходить судовий процес, поводився він так само тихо й скромно, як то було в управлінні поліції. Але оскільки той Морошкевич був у розшуку в Польщі як кишеньковий злодій, та ще й, негідник, насмілився промишляти в аристократичному районі міста, ні з того ні з сього накинувся на пані, побив її та вихопив у неї сумочку, такого не можна терпіти, тут вам не Росія і не Польща, таке вам не минеться, вирішили Райнгольда показово покарати і припаяли йому чотири роки тюрми з позбавленням прав на п'ять років, з перебуванням під поліційним наглядом після звільнення і таке інше. Кастет конфісковано і прилучено до справи. Засуджений має покрити судові витрати, оголошується перерва на десять хвилин, тут страшенно жарко, занадто натопили, будь ласка, під час перерви відчиніть вікна, засуджений, ви маєте що заявити?

Райнгольд, звичайно, не збирався нічого заявляти, право на перегляд справи за ним зберігається, він задоволений своїм вироком, боятися йому більше нічого. І через два дні все вже позаду, все, все, і він знову викрутився. Паскудна справа з цією Міцою та тим її ослом Біберкопфом, але поки що ми з усім упоралися, поки що все йде за нашим планом, алілуя, алілуя, алілуя!

Ось так повернулася справа, що в той момент, коли схопили Франца й повезли в поліцейське управління, справжній убивця, Райнгольд, уже сидів у Бранденбурзькій в'язниці, ніхто про нього не згадує, він зник, всі про нього забули, і його так і не знайшли б, навіть якби перевернули весь світ догори дриґом. Його не гризли жодні докори сумління, і якби все так пішло, як він собі намислив, то він би й донині сидів там або втік би під час пересилання в іншу в'язницю.

Але світ влаштовано таким чином, що справджуються найдурніші прислів'я, й коли хто думає, що все добре, то, насправді, все не так уже й добре. Чоловік собі думку гадає, а Бог його направляє, або катюзі — по заслузі.

А тепер я хотів би вам розказати, як Райнгольда все-таки вирахували і як йому невдовзі довелося пройти свій тяжкий і суворий шлях. Та кого це не цікавить, той може просто перегорнути кілька наступних сторінок. У цій книжці «Берлін Александерплац» ідеться про долю Франца Біберкопфа, й тут описано правдиві речі, а коли прочитати її двічі або тричі, щоб краще все затямити, ви зможете буквально доторкнутися до істини. Але Райнгольд уже зіграв тут свою роль. І тільки тому, що він є втіленням нещадної сили, яку ніщо в цьому світі не може змінити, я хотів би показати його в останньому запеклому бою. Ви побачите його брутальним і незламним до кінця, він стоїть незворушно там, де Франц Біберкопф хилиться, як билина, і зазнає перетворень, немов елемент, що зазнав дії певних променів. Ех, легко сказати: всі ми люди. І якщо існує Бог, то перед ним ми різнимося не лише тим злом чи добром, що є у нас, ми всі маємо інакшу натуру й інакше життя, ми різнимося за характером, за нашим минулим і за нашим майбутнім. А тепер послухайте, яким був кінець Райнгольда.

І треба ж такому трапитись, що Райнгольду в Бранденбурзькій тюрмі довелося працювати у ткацькій майстерні з виготовлення рогож разом з одним поляком, але тільки справжнім, а той справді був кишеньковим злодієм, до того ж досить бувалим, і він був знайомий із Морошкевичем. Аж раптом він чує, що тут є Морошкевич, о, та я ж його знаю, а де ж це він, а тоді бачить Райнгольда і каже собі: ти диви, а він таки сильно змінився, як таке може бути? Та спершу він удавав, що нічого не знає і з ним не знайомий, а потім підходить до Райнгольда у вбиральні, де було місце для перекуру, пригощає його половиною сигарети й заводить розмову, а той польською три слова докупи зв'язати не може. Райнгольду ця польська бесіда була зовсім не до шмиги, тож він поспішив забратися з ткацької майстерні, кілька разів прикидався, ніби йому стало зле, і майстер через слабке здоров'я доручив Райнгольду обходити камери й забирати готову роботу, тож тепер його колишні колеги з майстерні рідко його бачили. Але той поляк, Длуґа його прізвище, від нього не відчепився. Райнгольд іде від камери до камери й покрикує: «Здавай готову роботу!» А коли вони з майстром підійшли до камери Длуґи і майстер взявся перелічувати рогожі, Длуґа прошепотів на вухо Райнгольду, що знає одного Морошкевича з Варшави, також кишеньковий злодій, може, це твій родич? Райнгольд з переляку тицьнув Длузі пачку тютюну й пішов далі: «Здавай готову роботу!»

Поляк зрадів дармовому тютюну, отже, тут щось нечисто, і береться шантажувати Райнгольда, в якого чомусь завжди водилися грошенята.

Тож для Райнгольда справа стає дуже небезпечною, але й цього разу йому пощастило. Йому вдалося відбити удар. Райнгольд поширив чутку, що Длуґа, його земляк, хоче донести на нього, бо знає про деякі його справи. І ось під час перерви сталося жахливе побоїще, і Райнгольд добряче віддухопелив поляка. За це він мусив тиждень просидіти в карцері, гола камера, постіль і гаряча їжа лише на третій день. Та коли він вийшов, то застав скрізь мир і спокій.

Та невдовзі Райнгольд сам собі підклав свиню. Все життя жінки приносили йому то щастя, то нещастя, і цього разу через кохання він таки скрутив собі в'язи. Історія з Длуґою надзвичайно схвилювала й розлютила його, він мусить цілу вічність тут провести, ще й має зносити доскіпування різних типів, і нема тобі жодних радощів, сидиш сам як палець, з кожним тижнем ці думки діймали його дедалі більше. Й що довше він тут сидів, то більше хотів того Длуґу тихцем уколошкати, аж тут він зійшовся з одним хлопцем, нальотчиком, який також уперше сидів у Бранденбурзі, у березні в нього вже закінчувався строк. Спершу вони взялися разом прокручувати різні ґешефти з тютюном і обоє лаяли Длуґу, а потім стали щирими друзями, — такого з Райнгольдом ще ніколи не траплялося, — і хоча це не жінка, а хлопець, все одно з ним приємно бути, сидить собі Райнгольд у Бранденбурзькій в'язниці й тішиться, що ця клята історія з Длуґою вилилася в щось приємне. Тільки шкода, що хлопець уже скоро виходить.

«А мені доведеться ще так довго носити цю чорну арештантську шапку та коричневу куртку, я тут залишуся, а ти майнеш кудись світ за очі, мій любий Конраде!» Хлопця звати Конрадом, принаймні він так себе називає, він з Мекленбурґа і має всі задатки стати закінченим злочинцем. З тих двох, з якими він влаштовував нальоти в Померанії, один одержав десять років і відсиджує їх також тут, у Бранденбурзі. І ось настала для Райнгольда чорна середа, наступного дня Конрада звільняють, востаннє зійшлися вони в загальній камері, а Райнгольд аж знемагає від думки про те, що він знову залишиться сам і нікого більше не матиме — та знайдеться інший, каже Конрад, дивися, Райнгольде, може тебе відправлять на польові роботи у Вердер або ще куди, — та Райнгольд не може заспокоїтися, не вкладається в його голові, що все пішло у нього шкереберть, ця клята коза Міца, а ще той осел Франц, постійно трапляються мені такі йолопи, такі дурні верблюди, я міг би зараз жити на волі справжнім паном, а тепер сиди тут серед цих жалюгідних недоумків, з якими каші не звариш. Райнгольд почувається зовсім зле, він скиглить і канючить, щоб Конрад узяв його з собою. Той втішає його, як може, каже, що нічого тут не вдієш, звідси ніяк не втечеш, годі й пробувати.

У них ще була невелика плящина спирту, якою вони розжилися в одного полірувальника зі столярної майстерні, Конрад простягнув її Райнгольду, той випив, і Конрад також. Ні, втекти звідси неможливо, ось недавно тут двоє тікали, тобто спробували втекти, то один добрався до Нойсендорферштрасе й якраз хотів підсісти на воза, як його патруль схопив, він весь кров'ю стікав, порізався битим склом, уцементованим згори на мурі, будь воно неладне! Довелося його в лазарет покласти, і ще невідомо, чи загояться в нього руки. А інший виявився розумнішим, побачив скло на вершечку муру, зразу зіскочив назад у двір.

«Ні, Райнгольде, втекти звідси ніяк не вийде». Тут Райнгольд зовсім розкис, він мусить тут аж чотири роки сидіти, і все це через якусь дурепу на Моцштрасе, а ще через ту паскуду Міцу та йолопа Франца. Відпив він ще з тої пляшки, і стало йому трохи легше, а Конраду вже видали його речі, згори на клунку його ножик, перевірка вже пройшла, двері замкнені на два оберти ключа, постіль складена. Обоє сидять на койці Конрада й шепочуться, Райнгольд у зовсім кепському настрої. «Послухай, я скажу тобі, куди в Берліні податися. Коли вийдеш, відразу йди до моєї нареченої, правда, хто знає, чия вона зараз наречена, я дам тобі її адресу, а ти мені повідомиш, сам знаєш, про що. А ще поцікався, чим скінчилася моя справа, я думаю, що Длуґа щось таки рознюхав. У Берліні був у мене один знайомий, тупак несосвітенний, на прізвище Біберкопф, Франц Біберкопф…»

І він шепоче далі, обняв Конрада за плечі й розповідає йому, як там діло було, а той нашорошив вуха, слухає й тільки підтакує, невдовзі він уже все знає. Конраду довелося вкласти Райнгольда в ліжко, бо той плаче від злости, самотности та досади на свою долю, а ще через те, що нічого не може вдіяти й сидить тут, як у пастці. Конрад вмовляє його: та скільки там тих чотирьох років, але Райнгольд його не слухає, каже, що не може цього перенести і не може так жити, одне слово — класична тюремна істерика.

Такою була чорна середа. А в п'ятницю Конрад уже в Райнгольдової нареченої в Берліні, та його люб'язно прийняла, цілий день слухала його оповіді ще й грошей дала. Це було в п'ятницю, а вже в понеділок Райнгольду настав кінець. На Зеештграсе Конрад зустрів одного приятеля, з яким раніше він був з ним у притулку, той тепер сидить без роботи. Тут Конрад взявся перед ним нахвалятись, як йому добре ведеться, заплатив за нього у кнайпі, а потім разом із якимись дівчатами вони подалися в кіно. Конрад розповідає неймовірні історії про Бранденбурзьку в'язницю. А коли спекалися дівчат, то ще до півночі сиділи на квартирі того приятеля, то було в ніч проти вівторка, тут Конрад і розляпав про те, хто такий Райнгольд, і що він себе Морошкевичем називає, і що він хлопець хоч куди, такого на волі нечасто зустрінеш, а ще його розшукують за серйозною статтею, і, певне, за його голову призначено добрячу винагороду. Тільки сказав це Конрад, як одразу збагнув, що бовкнув зайвого, але його друг божиться, що нікому нічого не скаже, що ти, у нас рот на замку, а Конрад йому ще й десять марок дав.

Ось уже й вівторок, Конрадів приятель стоїть перед поліцейським управлінням і вивчає оголошення: чи справді все так і є, як розказував Конрад, чи справді цей, як пак його, Райнгольд, перебуває у розшуку, а головне, чи призначено за нього винагороду, бо, може, Конрад усе це вигадав.

Аж тут він читає ім'я і аж закляк, спершу очам своїм не вірить, о Боже, вбивство проститутки Парсунке у Фраєнвальде, ім'я сходиться, чи справді це він, о Господи, винагорода 1000 марок, люди добрі, 1000 марок! Він вражений до глибини душі, 1000 марок, він одразу біжить до своєї подружки й після обіду разом з нею повертається до поліції, а та каже, що заходив Конрад і питав про нього, ага, той щось відчув, що ж робити, що робити, та послухай, про що тут думати, це ж убивця, та й хто він тобі, а Конрад, що Конрад, хто зна, коли ти його знову побачиш, і звідки він знатиме, що це ти заявив, а гроші, сам подумай, 1000 марок, ти ж без роботи сидиш, що тут довго думати. «Але чи то справді він?» — «Та що тут думати, давай, ходімо».

І ось він чітко і ясно розказав черговому комісарові все, що йому було відомо. А коли в суботу Конрад поїхав до Бранденбурзької в'язниці провідати Райнгольда і передати йому всякої всячини від нареченої і від Пумса, він побачив залишену кимось у купе стару вечірню газету, за четвер, а на першій сторінці заголовок: Морошкевич, Райнгольд, Бранденбург, а звідки все це знає, не сказав. Оскільки він не мав із собою паперів, то йому разом з подружкою довелося посидіти, поки з'ясують його особу. Та невдовзі все було гаразд.

А коли в суботу Конрад поїхав до Бранденбурзької в'язниці провідати Райнгольда і передати йому всякої всячини від нареченої і від Пумса, він побачив у купе стару вечірню газету, за четвер, а на першій сторінці заголовок: «Убивство у Фраєнвальде розкрито. Убивця — у в'язниці під чужим прізвищем». Поїзд гуркотить під Конрадом, колеса грякають на стиках рейок, поїзд гуркотить далі. Що це взагалі за газета, за яке число, ага, «Локальанцайґер», четвер, вечірній випуск.

Він таки попався. Перевели в Берлін. І це все я наробив!

Жінки і кохання усе життя приносили Райнгольду щастя й нещастя, а насамкінець таки занапастили його. Перевели Райнгольда до Берліна, він поводився мов несамовитий. Ще трохи, і його направили б у той самий заклад, куди потрапив його колишній друг Біберкопф. Тепер, опинившись у Моабіті й трохи заспокоївшись, він чекає, як повернеться його справа, бо не знає, чого можна сподіватися від Франца Біберкопфа, а той був чи то співучасником злочину, чи підбурювачем, і поки що важко зрозуміти, чим узагалі все це скінчиться.

Психіатрична лікарня Бух[226], закрите відділення

У слідчому ізоляторі управління поліції, в тій паноптичній споруді, спершу думали, що Франц Біберкопф симулює, вдає із себе божевільного, бо знає, що через цю справу може накласти головою, потім його оглянув лікар, і Франца перевели до шпиталю в Моабіт, але й там з нього не вдалося витиснути ні слова, очевидно, чоловік і справді таки божевільний, лежить зовсім нерухомо, лише іноді очима кліпає. Після того, як він два дні не торкався їжі, до психіатричної лікарні в Бух, у закрите відділення. У будь-якому разі таке рішення було правильним, адже чоловіка все одно треба обстежити.

Спершу Франца помістили у палату постійного спостереження, оскільки він увесь час лежав абсолютно голий і не вкривався ковдрою, навіть нічну сорочку постійно зривав із себе — то було єдиною ознакою життя, яку Франц Біберкопф подавав протягом тижнів. Очі в нього весь час були міцно заплющені, він лежав цілком нерухомо й відмовлявся від будь-якої їжі, тож його доводилося годувати через зонд, тижнями у такий спосіб він одержував лише молоко, яйця і трохи коньяку. Від такого харчування кремезний чолов'яга помітно схуд, і тепер санітар сам, без сторонньої допомоги, міг переносити його до ванни, а ванни Франц приймав охоче. Сидячи у воді, він зазвичай щось бурмотів, розплющував очі, зітхав, стогнав, але що він говорив, розібрати було неможливо.

Лікарня Бух розташована дещо віддалік села з такою самою назвою, а будинок закритого відділення стоїть окремо від інших корпусів, де лежать звичайні хворі, які не порушували закону. Цей будинок примостився на пустирищі, серед зовсім пласкої місцевости, вдень і вночі відкритий вітрові, дощу, снігу, холоду, які зусібіч навалюються на нього. Ніщо не перепиняє стихії, для неї відкриті всі шляхи, тут ростуть лише поодинокі дерева і кущі, а ще стримить кілька телеграфних стовпів, і повсякчас негода — дощ, сніг і вітер, удень і вночі.

Вумм, вумм, вітер надимає груди, вдихає повітря, а потім зі свистом видихає його, ніби з діжки, кожен подих такий важкий, як гора, гора підступає, гатить у стіни, накочується на будинок; бас гуде. Вумм, вумм, дерева гойдаються, ніяк не потраплять у ритм, гнуться ліворуч, замість того щоб хилитися праворуч, і тріщать, ламаються під натиском вітру. Ніби зриваються важкі гирі, повітряні молоти, щось гуркоче, тріщить, падає, вумм, вумм, я твоя, ходімо, скоро будемо вдома, вумм, ніч, ніч.

Франц чує, як хтось його гукає. Вумм, вумм — тріск, гуркіт не вщухають, коли ж нарешті все це скінчиться? Санітар сидить за столом і читає, я бачу його, він не звертає уваги на ревіння вітру за вікном. Я лежу тут дуже давно. Ось таке полювання, кляте полювання, вони мене гоп-гоп і зловили, адже вони скрізь полювали за мною, у мене перебиті руки й ноги, хребет мій — йому кінець, він також зламаний. Вумм, вумм, хай собі виє, я лежу тут дуже давно і більше не підведуся, Франц Біберкопф більше не встане. Навіть коли засурмлять сурми Судного дня, Франц Біберкопф все одно не встане. Кричіть скільки завгодно, приходьте зі своїм зондом, тепер вони впихають його вже через ніс, бо я не хочу розтуляти рота, зрештою я таки помру з голоду, і ніяка медицина тут не зарадить, нехай собі роблять, що хочуть. Вся ця гидота для мене вже позаду. А тепер санітар п'є з кухля пиво. І це вже для мене позаду.

Вумм, удар, вумм, удар, вумм, таран, вумм — удар у ворота. Зіштовхуючись, набігаючи, гуркочучи, розгойдуючись, збираються повелителі бурі та радяться всю ніч, як так зробити, щоби Франца пробудити, вони не збираються ламати йому руки й ноги, але будинок має такі товсті стіни, й Франц не чує, що ті йому гукають, а якби він вийшов до них на вулицю, то побачив би їх і почув, як голосить Міца. Тоді його серце ожило б, свідомість прокинулась би, він підвівся б на повен зріст, і це було б добре, а зараз хто його знає, що й робити. Якщо маєш сокиру і вженеш її у тверду деревину, тоді й найстаріше дерево закричить. Але оце нерухоме лежання, відмова від усього, закам'яніння у своєму горі — то є найгірше, що тільки буває на світі. Ми не поступимося, розіб'ємо тараном стіни цього міцного будинку, виб'ємо вікна, зірвемо дах; коли він відчує нас, коли почує голосіння, Міцине голосіння, що його ми несемо із собою, тоді він оживе і знатиме, як йому тепер бути. Мусимо налякати його, нажахати, він не матиме спокою у своєму ліжку, ось я зараз зірву над ним дах, здую його самого на підлогу, змету зі столу санітара його книжку і пиво, вумм, вумм, скину на підлогу його лампу, жарівка розіб'ється, коротке замикання, спалахне пожежа, вумм, вумм, пожежа у божевільні, пожежа в закритому відділенні.

Франц затиснув собі вуха, завмер. Довкола міцного будинку змінюються день і ніч, ясна погода і дощ.

Біля паркану стоїть молода панночка із села та гомонить із санітаром: «А видно, що я плакала?» — «Ні, лише одна щока підпухла». — «Та де там, вся голова розпухла, потилиця болить і все, все». Панночка плаче, дістала із сумочки носову хустинку, обличчя скривилося, ніби вона вкусила щось кисле. «І я ж нічого такого не робила. Пішла до пекарні по хліб, а там у мене продавчиня знайома, тож я й питаю її, що вона сьогодні робить. А вона каже, що йде на пекарський бал. Погода, звісно, погана, але ж не годиться постійно дома сидіти. У неї був зайвий квиток, і вона хоче взяти мене із собою. Мені це нічого не коштуватиме. Як це мило з її боку, еге ж?» — «Та звісно». — «А послухали б ви моїх батьків, мою маму. Каже, не смій туди йти. А чого ні, це ж пристойний бал, мені хочеться бодай трохи розважитися, в житті буває не так багато радощів. Ні, нікуди не підеш. Погода погана, та ще й батько прихворів. А я кажу, що таки піду. А тоді я таких стусанів одержала, хіба ж так можна?» Тут вона ще більше розплакалася. «Вся потилиця болить. А мати ще й каже: «А тепер, будь ласкава, сиди дома». Ну, це вже занадто. Чого ж це я не можу туди піти, мені вже двадцять років, а мати каже, що я і так кожну суботу й неділю ходжу на гульки, ну то й що, коли це в четвер, просто подружка має зайвий квиток». — «Якщо бажаєте, я можу вам позичити свого носовичка». — «Дякую, а то я вже шість носових хустинок використала, ще й нежить у мене від того, що цілий день плачу, і що мені тепер моїй знайомій казати, як мені в пекарню йти з такою щокою? Я ж просто хотіла трохи розважитися, щоб не думати постійно про того Зеппа, того вашого друга. Я йому написала, що між нами все скінчено, а він не відповідає. Таки й справді все скінчено». — «Та забудьте ви його. Він щосереди з іншою по місту гуляє». — «Але Зепп мені дуже подобається. Отож я й хотіла трохи розвіятися».

До Франца на ліжко підсів якийсь старигань із носом п'янички. «Гей, хлопче, розплющ-но очі, послухай мене. Я також колись такий цирк був влаштував. Home, sweet home[227], знаєш, рідний дім тепер для мене — то могила. Якщо не пускають мене додому, то піду я краще у землю. Ці мікроцефали[228] хочуть зробити з мене троглодита[229], такого печерного чоловіка, і в цій печері я мушу жити. Ти ж знаєш, хто такі троглодити, це ми, повстаньте, гнані і голодні, яким не дають їсти, або таке: ви жертвою впали в пекельній борні, в любові святій до народу, за нього віддали ви все, що могли, за щастя, за честь і свободу. Це ж про нас, розумієш? А деспот раює в палаці бучнім, тривогу вином заливає, і грізні знамення йому на стіні таємна рука відкриває. Я, хлопче, самоук, і до всього, що знаю, дійшов власним розумом, сидячи по тюрмах та фортецях, а тепер мене сюди запроторили, вони позбавили народ прав, для них я — соціально небезпечний. Авжеж, так воно і є. Я вільнодумець, я тобі прямо скажу, коли подивишся на мене, то може здатися, що я найспокійніша людина у світі, але якщо мене розізлити… Настане час, і пробудиться народ, величний, могутній, вільний, тож спочивайте, брати мої, ваша жертва велика й шляхетна, ви полягли за нас.

Знаєш, колего, розплющив би очі, щоб я розумів, слухаєш ти мене чи ні, — ось так добре, більше й не треба, я тебе не видам, — що ж це ти зробив, одного з тиранів уколошкав, смерть їм, катам, деспотам, давай заспіваємо. Знаєш, ти оце лежиш і лежиш, а я цілу ніч не можу заснути, бо на вулиці постійно вумм, вумм — чуєш? Здійнявся такий вітрюган, що може й будинок завалитися. І біс із ним. От я сьогодні цілу ніч рахував, скільки обертів робить Земля навколо Сонця за одну секунду, рахував я, рахував, і в мене вийшло 28 обертів, а потім мені стало здаватися, що поряд зі мною спить моя стара, я прокидаюся, а вона й каже: «Старий, та не переймайся ти так», — але то був лише сон. Мене сюди запроторили, бо я п’ю, але коли я п'ю — стаю злим, але злюся на самого себе, в такі дні мене краще не зачіпати, я ламаю все, що під руку потрапить, просто сам не свій стаю. Якось пішов я в одну установу добиватися пенсії, а там у кімнаті одні дармоїди сидять, смокчуть свої пера і вдають із себе великих панів. Я розчахнув двері і виклав їм усе, а вони до мене: чого вам треба, і взагалі, хто ви такий? Тут я грюкнув кулаком об стіл: з вами я й не збирався розмовляти, а вони: з ким маємо честь? Моє прізвище Шеґель, прошу дати мені телефонну книгу, мені потрібен телефон директора. Після цього влаштував там такий погром, аж тріски летіли, ще й двом із тих дармоїдів добряче дісталося.

Вумм, удар, вумм, удар, вумм, таран, вумм — удар у ворота. Поштовхи, удари, гуркіт, все здригається. Хто ж він такий, цей оманливий тип, цей пан Біберкопф, пан Гіп-та-гоп, пан Руко-глод, чого він чекає, поки випаде сніг, а тоді, гадає собі, ми підемо й більше не повернемося. Та що він там думає, такі типи не здатні думати, у нього кебета не варить, оце лиш уперся рогом і лежить. Зачекай-но, ми тобі всиплемо перцю по саму ріпицю, у нас сталеві кістки, ворота — крак, ворота — трісь, ось уже й затріщали ворота, а ось уже й упали, зяє порожнеча, вумм, вумм, начувайся, вумм, вумм.

І ось серед бурі чути якийсь брязкіт, що відлунює у поривах і завиваннях вітру, жінка на червоній звірині обернулася. У неї сім голів та десять рогів. Вона ґелґоче, тримає в руці чашу, не зводить з Франца насмішкуватих очей, підносить чашу догори, віншуючи повелителів бурі: крак-крак, погамуйтеся, шановне панство, не варто так перейматися тим чоловіком, з нього вже багато не візьмеш, у нього всього одна рука, й лишилися на ньому тільки шкіра й кістки, він уже холоне, йому грілки у постіль кладуть, і кров його я майже всю випила, крови у нього ледь-ледь залишилося, тож нею він тепер не надто похвалиться. Агов, кажу вам, вгамуйтеся, шановне панство!

Усе це відбувається на Францових очах. Блудниця ворухнула своїми сімома головами, ґелґоче й киває ними. Звірина під нею переступає з ноги на ногу й також хитає головою.

Ін'єкції глюкози та камфори, але наприкінці втручається хтось інший

Франц Біберкопф бореться з лікарями. Він не може вирвати у них ґумовий шланг, він не може витягти його зі свого носа, вони змащують ґуму олією, і шланг прослизає йому в горло і в стравохід, а молоко і яйця течуть у його шлунок. Та щойно годування закінчено, до Францового горла підкочується нудота, і він блює. Це марудно й боляче, але йому вдається, навіть коли йому зв'язують руки й він не може запхати собі до рота пальці. Невдовзі він може виблювати все, що йому влили, ми ще побачимо, хто протисне свою волю, вони чи я, хто має право силувати мене залишатися на цьому клятому світі? Я тут не для того, щоб лікарі ставили на мені свої досліди, а що зі мною насправді, того вони все одно не знають.

І Франц таки домігся свого, він стає все слабшим і слабшим. Вони вдаються до того й до сього, вмовляють його, промацують пульс, кладуть його у ліжку вище, кладуть нижче, роблять йому ін'єкції з кофеїном та камфорою, вприскують йому у вени глюкозу й фізіологічний розчин, обговорюють біля його ліжка доречність живильних клізм, а що як дати йому додатково кисень, адже маски він не зможе зняти. А він собі думає: чого це панове лікарі так за нього хвилюються? Адже в Берліні щодня помирає до ста чоловік, і як хтось захворіє, то ніхто з лікарів не хоче їхати до недужого, хіба що ти маєш купу грошей. А тут збіглися всі гуртом, але ж вони прийшли не для того, щоб мені допомогти. Їм до мене так само байдуже, як було байдуже й учора, їх просто діймає те, що вони нічого не можуть зі мною вдіяти. Вони ніяк не хочуть з цим змиритися, нізащо не хочуть, помирати тут нікому не дозволено, це суперечить розпорядку і правилам цього закладу. Коли я сконаю, їм, мабуть що, дадуть добрячого прочухана, а крім того вони хочуть влаштувати наді мною судовий процес через Міцу, а для цього треба, щоб я стояв на ногах, підручні у ката, ось хто вони такі, навіть не самі кати, а лише підручні, загоничі худоби, а ще ходять у білих лікарських халатах, і їм навіть не соромно.

Арештанти в закритому відділі єхидно перешіптуються після чергового обходу, вони з ним уже так намучилися, а він лежить собі хоч би що, чого вже йому тільки не кололи, наступного разу ще поставлять його догори дриґом, тепер ще придумали зробити йому переливання крови, але звідкіля вони кров візьмуть, тут нема таких дурних, щоб свою кров віддавали, дали б вже бідолашному хлопцю спокій, вільному — воля, спасенному — рай! Раз він хоче померти, то хай собі помирає. У всій лікарні тільки й розмов, як про те, які нові уколи одержить наш Франц, позаочі всі сміються з лікарів, ніякі їхні приписи не допомагають, не можуть вони дати з ним ради, міцний трапився їм горішок, цей хлопець з найміцніших, він їм усім покаже, він свого доб'ється.

Панове лікарі вдягають в ординаторській білі халати, тут зібралися всі — головний лікар, асистент, стажер і практикант, і всі в один голос заявляють: хворий у стані ступору. Молоді лікарі мають щодо нього особливу думку, вони схильні розглядати його хворобу як психогенну, тобто вважають, що ступор спричинений душевною травмою і є хворобливим станом внутрішнього гальмування та скутости. Психоаналіз, можливо, міг би прояснити цей стан як повернення до найдавніших форм свідомости, але — це велике «але», це дуже прикре «але», як шкода, це «але» псує всю справу, — якби ж то Франц Біберкопф заговорив і сів би з ними за стіл, щоб разом ліквідувати конфлікт. Молоді пани хотіли б укласти з Францом Біберкопфом щось на кшталт Локарнського пакту[230]. З цих трьох молодих панів — двох асистентів та практиканта — після ранкового і вечірнього обходу хтось один приходить у маленьку заґратовану палату спостереження до Франца і з усіх сил намагається зав'язати з ним розмову. Наприклад, вони вдаються до методу ігнорування: лікарі говорять з Францом так, ніби він усе чує і розуміє, а саме так воно і є, вони ніби хочуть його виманити, вивести зі стану ізоляції, пробити блокаду.

Коли все це не дуже вдається, ординатор добився, щоб у палату з фізіотерапевтичного кабінету принесли спеціальний електричний апарат, і став лікувати Франца за допомогою фарадизації — він піддавав дії змінного струму верхню частину тіла, насамперед щелепи, шию та ротову порожнину, яку слід було піддавати особливо сильному подразненню.

Старші лікарі, люди енергійні, допитливі, охоче навідувалися в закрите відділення, щоб трохи розім'яти ноги, і приставали на будь-які нові ідеї. Пан головний лікар сидить в ординаторській за столом, на якому навалено купу паперів, головний санітар підкладає їх з лівого боку йому на підпис, а молоді панове, молода гвардія, асистент та практикант, стоять біля заґратованого вікна і перемовляються про те, про се. Список снодійних засобів переглянуто, новий санітар відрекомендувався перед начальством і вийшов разом зі старшим санітаром, панове лікарі залишилися у своїй компанії, балакають, гортають протоколи останнього з'їзду психіатрів у Баден-Бадені. Аж тут головний лікар: «Незабаром ви будете твердити, що й прогресивний параліч зумовлений душевною травмою, а спірохети — то таке, випадкові воші у мозку. Душа, душа, о, ці сучасні почуття! Медицина на крилах пісень!» Обидва молоді лікарі помовкують і про себе всміхаються. Літні люди стають надто балакучими, з певного віку в мозку відкладається вапно, і людина вже нічому не може навчитися. Головний лікар, пустивши клуб диму, підписує папери й веде далі: «Ось бачите, струм щось дає, більше, ніж уся та балаканина. Але візьмете слабкий струм — не матимете з того жодної користи, візьмете сильний — отримаєте купу проблем. Оте лікування сильним струмом відоме ще з часів війни — не приведи Господи! Тепер воно заборонене як сучасний вид катування». Тут молоді лікарі набралися сміливости й питають, що ж тоді робити у випадку Біберкопфа? «Насамперед поставити діагноз, по змозі правильний. Окрім душі, якої ми не заперечуємо, адже ми знаємо Ґете і Шамісо, хоча відтоді збігло немало часу, так от, крім душі, існують і носові кровотечі, і мозолі, і переломи ніг. Тож, приміром, зламану ногу чи мозолі треба лікувати так, як їх зазвичай і лікують. Зі зламаною ногою, як не крути, а вмовляння, навіть під акомпанемент рояля, не допоможуть. Треба як слід вправити кістку та накласти шину, і тоді все буде гаразд. Так само і з мозолями. Їх треба змащувати, а ще краще, якщо пацієнт придбає собі зручніше взуття. Останнє хоч і дорожче, зате доречніше». Мудрість пенсіонера, інтелектуальний рівень на нулі. «То що ж робити у випадку з Біберкопфом, як ви думаєте, пане головний лікарю?» — «Поставити правильний діагноз. У цьому випадку, за моєю давно перевіреною діагностикою, це кататонічний ступор. До речі, не виключено, що причиною захворювання є серйозні органічні зміни мозкової тканини, наприклад, пухлина у середньому мозку; знаєте, нам, старшому поколінню, багато з чим доводилося стикатися, коли ми займалися так званим «грипом голови». Можливо, під час розтину на нас чекає справжня сенсація, таке часто трапляється». — «Кататонічний ступор?» Ось кому треба купити зручніше взуття. «Так, усі ці симптоми: оніміння, підвищена пітливість, а потім він постійно моргає і чудово спостерігає за ними, але нічого не каже і не їсть, для мене це виглядає, як кататонія. Кожен симулянт або психогенний пацієнт рано чи пізно зривається. І ніхто не доводить себе до повного виснаження від голоду». — «І чим допоможе в лікуванні хворого такий діагноз, пане головний лікарю, від того йому ні холодно, ні жарко». Тепер ми таки загнали його в кут. Головний лікар голосно розреготався, встав, підійшов до вікна, поплескав асистента по плечу: «Ну, по-перше, він позбудеться вас обох і зможе, принаймні, спокійно поспати. Для нього це очевидний плюс. Невже ви думаєте, що йому не набридли всі ваші процедури? До речі, знаєте, які неспростовні докази я можу навести на підтвердження правильности свого діагнозу? Ось дивіться! Цей хворий вже давним-давно скористався б ситуацією, якби річ була у так званій «душевні травмі». Якби затятий злочинець, що вже не раз сидів, побачив, що до нього прийшли молоді лікарі, які, звичайно, ні біса про нього не знають, — перепрошую, але ж ми тут всі свої, — і хочуть його вилікувати вмовляннями, то для такого типа ви були б справжнім подарунком. Саме такі йому й потрібні. І знаєте, що він тоді робить, тобто давно вже зробив би? Бачте-но, колеги, якби у хлопця була тяма і розрахунок…» О, сліпий півень думає, що зерно знайшов, поглянь лиш, як розкукурікався. «Так він же загальмований, пане головний лікарю, ми також вважаємо, що він перебуває у стані ступору, який в цьому випадку зумовлений психічними моментами — втратою контакту з дійсністю внаслідок розчарувань і невдач, а ще невтамовані статеві бажання дитячого періоду й марні спроби відновити втрачений контакт». — «Психічні моменти? Дурниці! Тоді він мав би психічні моменти зовсім іншого роду. Він би одразу покінчив зі скутістю та гальмуванням. Вручив би їх вам як різдвяний дарунок. З вашою «допомогою» він через тиждень устав би з ліжка, Боже, якими великими цілителями ви тоді стали б, і все завдяки новій терапії, ви послали б у Відень вітальну телеграму самому Фройдові; а через тиждень хлопець із вашою допомогою вже ходив би коридором, яке чудо, яке чудо, алілуя; ще через тиждень він би вже сам гуляв у дворі, а ще через тиждень він би з вашою люб'язною допомогою за вашою спиною накивав би п'ятами, алілуя, і тільки його й бачили!» — «Зачекайте, пане головний лікарю, я не думаю, що все так просто, спершу треба було б спробувати». [Я все знаю, а ти не знаєш нічого, куд-ку-дак, куд-ку-дак, ми все знаємо.] «А я думаю. З часом ви зрозумієте. Тут треба мати досвід. Тож не катуйте його зайве, повірте мені, це не має сенсу». [Треба зайти у дев'ятий корпус, от жовтороті, на Бога здавайся, а сам робить не цурайся, цікаво, котра вже година?]

Франц Біберкопф лежить без свідомости з цілком відсутнім виглядом, дуже блідий, якийсь жовтуватий, з набряками на ногах, опухлий від голоду, він пахне голодом, солодкуватим ацетоном, всі, хто входять у палату, одразу помічають, що тут відбувається щось незвичайне.

Душа Франца вже досягла найнижчого ступеня, його свідомість прокидається лише час від часу, зате тепер його розуміють сірі миші, що живуть на складі, а також білочки й польові зайці, що вистрибують перед вікнами. Миші сидять у своїх нірках між закритим відділенням та головним корпусом Буха. Туди струмує якась часточка Францової душі, вона никає, шукає, шепоче, запитує, сліпа, й повертається у свою оболонку, яка ще лежить за кам'яною стіною на ліжку і дихає.

Миші запрошують Франца на спільну трапезу і просять не журитися. Що його так печалить? Аж тут виявляється, що йому зовсім не легко говорити. Вони переконують його покласти нарешті цьому край. Людина — то огидний звір, ворог над ворогами, найжахливіше створіння, яке тільки є на землі, гірше за кішку.

Він каже: Недобре жити в людському тілі, я б краще сидів під землею, бігав би полями та їв, що трапиться, а вітер дме, дощ іде, холод настає і відсупає, то краще, ніж жити в людському тілі.

Миші побігли, і Франц — також польова миша — риється у землі разом з іншими.

У закритому відділенні він лежить на ліжку, до нього приходять лікарі, намагаючись підтримувати життя в його тілі, а він тим часом дедалі більше згасає. Вони й самі визнають, що йому вже не допоможеш. Те, що було в ньому звіром, бігає тепер полями.

Щось намагається вирватися назовні, намацує шлях, шукає і знаходить вихід на волю, щось таке, що він зрідка й неясно відчував у собі. Воно пропливає над мишачими норами, шукає чогось між травинок, мацає на землі, де рослини ховають свої корені й де проростає їхнє насіння. Оте щось говорить із ними, і вони розуміють його, загойдалася трава, немов від подуву вітру, й почувся тихий шерех, так ніби насіння падає у ґрунт, то Францова душа повертає землі свої паростки. Але зараз не та пора, холод, мороз, хтозна, скільки насінин проросте, та на полях доволі місця, а в душі Франца багато насінин, вона щодня покидає лікарняний будинок й висіває все нові й нові насінини.

Смерть співає свою повільну, повільну пісню

Повелителі бурі зараз затихли, зазвучала інша пісня, всі знають ту пісню, і всі знають того, хто її співає. Коли той співак підвищує свій голос, усі враз змовкають, навіть найневгамовніші на Землі.

Смерть затягла свою повільну, повільну пісню. Вона співає, ніби затинаючись, повторює кожне слово; проспіває один рядок, повторює його, а потім знову співає спочатку. Співає, ніби пилка. Дуже повільно суне вперед, потім глибоко впивається в плоть, вищить усе голосніше, дзвінкіше, вище, і раптом звук різко обривається, настає тиша. А потім повільно-повільно тягне назад, скрегоче, звук стає дедалі вищим, гучнішим і впивається у плоть.

Повільно співає Смерть[231].

«Настав час постати мені перед тобою, бо вже насіння летить крізь вікно, й ти витріпуєш простирадла, ніби більше не збираєшся на них лягати. Я не просто косар, я не просто сіяч, я мушу тут бути, бо моє завдання — оберігати. О так! О так! О так!»

«О так!» — після кожної строфи повторює Смерть. І коли вона робить різкий рух, то також примовляє «О так!», бо це приносить їй радість. А ті, хто це чують, заплющують очі, бо таке годі витримати.

Повільно, повільно співає Смерть, лиха блудниця Вавилон слухає її, повелителі бурі слухають її.

«Я стою тут і мушу взяти до уваги: ось лежить Франц Біберкопф, який більше не дорожить ні своїм життям, ні своїм тілом. Хоч би де він зараз був, тепер він знає, куди йде і чого хоче».

Безперечно, це гарний спів, та чи чує його Франц, і що означає ця пісня Смерти? Якщо таке надрукувати у книжці або прочитати вголос, то це звучить, як поезія, подібні пісні компонував Шуберт, «Смерть і дівчина», але до чого тут це?

Я хочу сказати лише щиру правду, лише щиру правду, і ця правда полягає в тому, що Франц Біберкопф чує Смерть, цю Смерть, що співає затинаючись, весь час повторюючи слова, як та пилка, що вгризається в дерево.

«Я мушу взяти до уваги, Франце Біберкопф, що ти лежиш тут і просишся до мене. Ти правильно зробив, Франце, що прийшов до мене. Як може жити людина, якщо не звернеться до Смерти? До істинної Смерти, до справжньої Смерти. Все своє життя ти беріг себе. Берегти, берегти себе — така боязка потреба людей, тому вони тупцюють на місці й далі не рухаються.

Коли Людерс обдурив тебе, я вперше заговорила до тебе, але ти запив і таким чином зберіг себе! Ти втратив руку, твоє життя було в небезпеці, Франце, але маєш зізнатися, що й тоді ти жодної миті не думав про смерть, все це я насилала на тебе, але ти не хотів мене пізнавати, й коли ти здогадувався, що я поряд, то жахався і щораз тікав геть. Тобі ніколи не спало на думку зректися себе і своїх справ. Ти судомно чіплявся за свою силу та й досі ще чіпляєшся, хоча вже переконався, що жодна сила тобі не допоможе. Завжди настає така мить, коли жодна сила людині не допоможе, Смерть не співатиме тобі ласкавих пісень і не накине на шию зашморгу. Я є життям та істинною силою, нарешті ти це збагнув, нарешті більше не хочеш берегти себе».

«Що? Що ти думаєш про мене, що збираєшся зі мною робити?»

«Я є життям та істинною силою, моя сила могутніша за найтовщі гармати, ти не житимеш у мирі, не заховаєшся від мене у жодному місці. Ти хочеш випробувати себе, хочеш наважитись, життя без мене нічого не варте. Ходи-но сюди, підійди ближче, щоб ти міг побачити мене, Франце, поглянь, ти лежиш там, унизу, на дні провалля, я покажу тобі драбину, ти зможеш на все подивитися по-новому. Зараз ти піднімешся до мене, я підставлю тобі драбину, хоч ти і маєш усього одну руку, то нічого, хапайся міцніше, твої ноги сильні, хапайся міцніше, піднімайся, ходи до мене!»

«У темряві я не бачу драбини, де там вона у тебе, та й з однією рукою я не зможу вилізти».

«Ти лізтимеш не рукою, ти лізтимеш ногами».

«Я не зможу втриматися, і з того, що ти вимагаєш, нічого не вийде».

«Ти просто не хочеш до мене наближатися. Тоді я запалю світло, і ти знайдеш мене».

Тут Смерть замахнулася правою рукою, і зрозумів Франц, чому вона весь час ховала її за спиною.

«Коли бракує тобі сміливости прийти до мене в темноті, я запалю світло, повзи сюди».

І в повітрі зблиснула сокира, зблиснула й зникла.

«Повзи сюди, повзи сюди!»

Розмахнулася Смерть, занесла сокиру над головою, зараз вона опише дугу, ціле коло опише її рука так, ніби сокира вислизає у неї. Аж ось знову здіймається її рука над головою, знову свистить сокира. Зблиск — і сокира летить униз, півколом розтинає повітря, рубає, рубає, знову свист, знову свист, знову свист.

Злітає вгору, шугає додолу, рубає, злітає вгору, шугає додолу, рубає, злітає, падає, хрясь, злітає, падає і хрясь, злітає і хрясь, злітає і хрясь.

Спалахує світло, і поки злітає сокира, зблискує і рубає, Франц повзе, намацуючи драбину, і кричить, кричить, кричить Франц. Та він не відповзає назад. Кричить Франц. Смерть — ось вона!

Франц кричить.

Кричить Франц, повзе уперед і кричить.

Кричить цілу ніч. Вирушив у дорогу Франц.

Кричить аж до ранку.

Кричить цілий ранок.

Злітає, падає, хрясь.

Кричить до полудня.

Кричить по обіді.

Злітає, падає, хрясь.

Злітає, хрясь, хрясь, злітає, злітає, хрясь, хрясь, хрясь.

Злітає, хрясь.

Кричить до вечора, аж до вечора. Надходить ніч.

Кричить серед ночі Франц, серед ночі.

Його тіло і далі повзе вперед. Сокира, як на пласі, відрубує від тіла все нові й нові шматки. А тіло машинально далі просувається вперед, мусить просуватися, не може інакше. Сокира розтинає повітря. Зблискує й шугає додолу. Сантиметр за сантиметром відрубує шматки від його тіла. Але по той бік, по той бік цих відрубаних сантиметрів, його тіло живе, воно повільно повзе вперед, повільно вперед, воно не падає додолу, живе далі.

А там, по той бік, лікарі підходять до його ліжка, стоять в узголів'ї, піднімають повіки, чи ще збереглися рефлекси, промацують пульс, тонкий, як нитка, вони не чують жодного крику. Вони тільки бачать його роззявлений рот і думають, що його мучить спрага, обережно вливають йому кілька крапель, головне, щоб його не знудило, вже й те добре, що він хоч зуби розціпив. Це ж треба, якою живучою буває людина.

«Яка мука, яка мука!»

«Добре, що ти мучишся. Це найкраще, що може бути».

«Але я не хочу більше мучитися. Кінчай уже з цим».

«Що тут кінчати, воно й так уже йде до кінця».

«Кінчай вже нарешті. Це ж у твоїх руках».

«У моїх руках лише сокира, все інше — у твоїх руках».

«Що в моїх руках? Давай уже, кінчай!»

Аж тут голос заревів, він зовсім змінився. Безмежна лють, нестримна лють, скажена й нестримна, цілковито безмежна, безкрая лють насувається.

«То ось до чого вже дійшло, я стою тут і говорю з тобою. Стою тут, мов шкуродер і кат, і мушу придушити тебе, як хижу, отруйну гадину. Я гукала тебе знов і знов, а ти, певно, вважав мене грамофоном, який накручують, щоб одержати насолоду, заведеш мене — я покличу, а як набридне, знімаєш платівку Ось за що ти мене мав, ось за що ти мав мене раніше. Так було раніше, але тепер усе інакше».

«Що ж я такого зробив? Хіба недостатньо я настраждався? Я не знаю нікого, кому б прийшлося так гірко, як мені, хто був би таким нікчемним, таким жалюгідним».

«Тебе ніколи не було на місці, поганцю. Скільки живу, ще не бачила такого, як Франц Біберкопф. Коли я підіслала до тебе Людерса, то ти очей не продер, склався, як складаний ножик, а потім запив — шнапс, шнапс і нічого більше, суцільна пиятика».

«Я хотів бути порядним, а він мене зрадив».

«Кажу ж тобі, що ти навіть очей не пролупив, сучий ти син! Лаєш торбохватів, шахрайство, а на людей і не дивишся, не запитаєш, чому вони такі. Що ж ти за суддя, коли не маєш очей? Був ти сліпим, а на додачу ще й нахабним, чванькуватим, такий собі пан Біберкопф із фешенебельного кварталу, і світ має бути таким, як йому до вподоби. Ні, мій дорогенький, світ зовсім не такий, тепер ти нарешті це помітив. Він не дбатиме про тебе. Коли тебе схопив Райнгольд, штовхнув під машину і тобі віддавило руку, наш Франц Біберкопф і не думав здаватися. Ще лежачи під колесами, він присягається собі: я буду сильним. І не хотів розуміти того, що то я з тобою говорила. Але бодай зараз ти мене таки вислухаєш».

«Не хотів розуміти, чому саме не хотів розуміти?»

«І нарешті Міца, Франце, сором, сором, так і скажи собі: сором, сором, можеш навіть крикнути».

«Як я можу таке кричати? Я ж навіть не знаю, чого мені соромитися».

«Кричи «Сором!» Вона прийшла до тебе, була мила з тобою, оберігала тебе, тішилася тобою, а ти? Вона була як квіточка, а ти не вигадав нічого кращого, як піти до Райнгольда й перед ним нахвалятися нею. Хвалитися — то для тебе вершина всіх почуттів. Ти, бачите-но, сильним хочеш бути. Раденький, що можеш позмагатися з Райнгольдом, вирішив, що ти сильніший за нього, йдеш до нього й зумисне його піддрочуєш. Тож подумай, хіба не ти сам винний у тому, що її більше немає на світі? Жодної сльози ти не пролив за нею, за тою, яка загинула заради тебе, а заради кого ж іще?

Тільки те й робив, що скиглив: «я», та «я», та «несправедливість, якої я зазнав», а ще «який я шляхетний, який хороший, мені просто не дають показати, який я насправді».

«Я не знаю…»

«Війну ти тепер програв, хлопче. Тобі кінець, мій сину. Давай, збирайся. Нехай тебе нафталіном притрусять. З тобою я вже закінчила. Можеш ридати й цвірінькати все, що тобі заманеться. Ну й поганець! І серце ти маєш, і очі, і вуха, а він собі думає, то й добре, хочу бути порядним, тобто порядним, як він собі це уявляє, він не бачить нічого, не чує нічого, живе собі й нічого розуміти не хоче, хоч говори йому, хоч стріляй».

«А що, що я мав робити?»

А Смерть аж реве: «Нічого тобі не скажу, набридло мені твоє базікання. Все одно у тебе немає ні голови, ні вух. Ти наче й не народжувався, хлопче, не з'являвся на світ. Ти просто виродок з нав'язливими ідеями. Із зухвалими ідеями, теж мені знайшовся папа римський Біберкопф, думав, що він народився, аби іншим пояснити, як влаштовано світ. Та світові потрібні не такі, як ти, а світліші за тебе й не такі зухвалі, такі, які бачать, що не з цукру тут усе, а з цукру й бруду, все впереміш. Гей, хлопче, давай-но сюди своє серце, щоб нарешті з тобою було покінчено. Щоб я кинула його у багно, де йому і місце. А свою дурну мармизу залиш собі».

«Зачекай, дай мені опам'ятатися. Бодай трішки. Трішечки».

«Давай сюди серце!»

«Ще трішки».

«Зараз сама заберу».

«Ще трішки».

А зараз Франц слухає повільну пісню Смерти

Спалах блискавки, ще спалах і ще, раптом усе припинилося. Падає сокира, хрясь, падає, хрясь, та раптом і це припинилося. Франц кричав уже другу ніч. Удари сокири припинилися. Він більше не кричить. Спалахи припинилися. Його очі закліпали. Він лежить нерухомо. Якесь приміщення, палата, ходять люди. Не треба так стискати губи. Вони вливають йому в рот щось тепле. Жодних спалахів. Жодних сокир. Стіни. Трішки, ще трішки — що то було? Він знову заплющує очі.

Щойно заплющив він очі, як одразу взявся до роботи. Ви не бачите, що він робить, ви думаєте, що він просто лежить й чекає свого кінця, адже йому навіть пальцем ворухнути несила. А він когось кличе, щось шукає, кудись мандрує. Збирає докупи все, що належить йому. Крізь вікно він виходить в поля, перетрушує кожну травинку, залазить до кожної мишачої нірки: давай, давай, що тут є мого? Ворушить траву: давай сюди, що за дурниці, нічого ховати, все це мені самому потрібно, не можу нічого залишити, у мене купа роботи, ану хутчіш, мені потрібно геть усе!

Йому до рота вливають бульйон, він ковтає, не блює. Він не хоче, не бажає, щоб його знудило.

Слово Смерти у Франца на устах, і його ніхто в нього не вихопить, воно перекочується у роті, наче камінець, камінець із каменю, і жодної поживи не сочиться з нього. У такому стані померло безліч людей. Для них просто вже не було нічого попереду. Вони не знали, що варто їм ще один-єдиний раз завдати собі болю, і вони житимуть, залишилося зробити лише один-єдиний крок, щоб іти далі, та цього кроку вони якраз і не могли зробити. Вони цього не знали, не встигали здогадатися про це, охопить слабість, спазм стисне серце, і за кілька секунд чи хвилин люди вже по той бік, де вони більше не звуться Карлом, Вільгельмом, Мінною чи Францискою, ситі, ситі по саму зав'язку горем, розжарені до червоного люттю та спаралізовані безнадією, вони переносилися вві сні на той бік. Вони не знали того, що якби розжарилися до білого, їхня плоть розм'якла б, параліч минувся, і в них розпочалося б нове життя.

Нехай насувається ніч, що з того, що вона така чорна, як небуття. Нехай підступає чорна ніч, поля, скуті морозом, замерзлі шосе. Нехай підступають самотні цегляні будинки, з яких ллється червонясте світло, нехай підступають замерзлі подорожні, селяни, що везуть до міста городину, вози, запряжені парою коників. Великі, пласкі, німі рівнини, ними мчать приміські та швидкі поїзди, кидаючи в темряву біле світло обабіч колії. Нехай підступають люди на вокзалі, маленька дівчинка прощається зі своїми батьками, вона з двома їхніми давніми знайомими вирушає за океан, у нас вже є квитки, Боже мій, ще така маленька, ну що ж, вона там звикне, буде чемною дівчинкою, і все піде добре. Нехай підступають і беруть до себе міста, розташовані вздовж залізничної колії: Бреслау, Ліґніц, Зоммерфельд, Ґубен, Франкфурт-на-Одері, Берлін, поїзд мчить від станції до станції, міста виринають із-за вокзалів, з великими й маленькими вулицями. Берлін зі Швайдніцерштрасе, з великим кільцем, з Кайзер-Вільгельмштрасе, Курфюрстенштрасе, і скрізь помешкання, в яких гріються люди, ласкаво позирають одне на одного, сидять холодно поруч, закинуті квартири й забігайлівки, в яких деренчить піаніно, «Пупсик»[232], старий шляґер, так ніби 1928 року немає нічого нового, приміром, «Мадонно, ти гарніша за всіх…»[233] або «Рамона»[234].

Нехай підступають — автомобілі, екіпажі, хтозна, у скількох із них ти вже їздив, підстрибуючи на вибоїнах, ти був сам, або ж навпроти сидів ще хтось, а часом і двоє, авто номер 20 147.

У піч саджають хліб.

Піч стоїть просто неба, поряд із селянською хатою, за нею — поле, піч схожа на невелику купу цегли. Жінки напиляли цілу гору дров, натягали хмизу, все це поскидали поряд з піччю і тепер все підкидають у вогонь. Ось через двір іде одна жінка, тримаючи в руках велику форму, у формі — тісто. Хлопчик відкриває заслінку, всередині жар, жар, жар, нестерпний жар, аж пече, жінка рогачем посадила форму в ніч, і ось тісто почало підійматися, зайва волога випарується, хліб укриється рум'яною шкоринкою.

Франц сів у ліжку. Сковтнув слину, чекає, майже все, що покинуло його, знову повернулося. Він тремтить: що це казала Смерть? Він мусить згадати, що казала йому Смерть. Прочинилися двері. Зараз хтось увійде. Вистава починається. О, я знаю його, це ж Людерс, саме на нього я й чекав.

Зараз вони ввійдуть, на них із дрожем. Яким він став, Людерс? Франц подав якийсь знак, і санітар подумав, що тому від довгого лежання в ліжку стало важко дихати, але Франц просто хоче сісти вище, рівніше. Адже зараз вони увійдуть. Тепер він сидить, спершись на подушку. Ну, починайте.

Вони входять поодинці. Ось Людерс, бідолашний миршавий чоловічок. Ану ж бо, подивимося, який він тепер. Він піднімається сходами зі шнурками для черевиків у руках. Так, ми цим займалися. Отак і ходиш в лахмітті, ще досі доношуєш старий однострій з війни, шнурки «Мако» для черевиків, мадам, перепрошую, я лише хотів запитати, ви не могли б мені налити горнятко кави, а що з вашим чоловіком, напевне, загинув на фронті; насовує капелюха: «Ану, гони пару монет!» Так, це Людерс, мій колишній компаньйон. У жінки лице аж пашить, тільки одна її щока біла мов сніг, вона порпається в портмоне, крекче, ось-ось зімліє. А Людерс нишпорить по шухлядах: один непотріб, треба тікати, а то ще закричить. Пробіг через коридор, захряснув за собою двері, помчав униз сходами. То ось що він зробив! Украв, геть усе вкрав. А мені потім передали від неї цидулку, що це раптом зі мною, ніг не відчуваю, не можу підвестися. Може, вам коньяку налити, Біберкопф, у вас, що, хтось помер, а чому, а тому, чому я ніг не відчуваю, ніяк не збагну. Запитаю-но я Людерса. Доброго ранку, Людерсе, як ся маєш, поганенько, мені також недобре ведеться, та куди ж ти йдеш, що я тобі такого зробив?

Нехай підступають. Нехай підступають — глупа ніч, автомобілі, замерзлі шосе, ось маленька дівчинка прощається зі своїми батьками, вона з двома їхніми давніми знайомими вирушає за океан, з часом вона звикне, шануватиметься, і все буде добре. Нехай підступають.

Райнгольд! Ага! Райнгольд, диявольське ти поріддя! Негіднику, чого тобі тут треба, хочеш похизуватися переді мною, та тебе вже ніякий дощ не відмиє, сволото, вбивце, кінчений злочинцю, ану витягни люльку з рота, коли зі мною розмовляєш! Це добре, що ти прийшов, мені тебе не вистачало, ходи сюди, поганцю, тебе ще досі не спіймали, о, ти й досі ходиш у своєму синьому пальті! Дивися, по ньому тебе і засічуть. «А сам ти як, Франце?» Я? Гей, негіднику, я не вбивця, а знаєш, кого ти вбив? «А хто мені ту дівку показав, а хто зовсім не цінував її, хто мене у своє ліжко вклав, га, базікало, хіба не ти?» То хіба через це треба було вбивати? «А що такого? Хіба ти сам ледь не прибив її до смерти? А потім, кажуть, була ще одна, яка тепер лежить на цвинтарі на Ландсберзькій алеї, їй також хтось допоміг на той світ потрапити. Ну, і хто ж то був? Чого мовчиш? Що нам на це скаже пан Франц Біберкопф, професійний базікало?» Ти мене під машину кинув, через тебе мені руку відрізали. «Хе-хе! Можеш тепер собі картонну причепити. Якщо ти такий осел, що вирішив зі мною зв'язатися. Тепер ти потрапив у Бух, до шпиталю, і вдаєш із себе божевільного, а мені добре ведеться, то хто ж ти, якщо не осел?»

І тут Райнгольд посунув на Франца — пекельний вогонь зблискує в очах, на голові стирчать роги, він кричить: «Давай поб'ємося навкулачки, ану ж покажи, на що ти здатен, Францекен, Францекен Біберкопф, Біберкопфчик, хо-хо!»

Франц стуляє повіки. Не треба було мені з ним зв’язуватися, не треба було мірятися з ним силами. І на біса я до нього причепився?

«Давай, Францекене, покажи, на що ти здатен, то як, ще маєш силу?»

Не треба було мені з ним мірятися силами. Він і зараз мене піддрочує, проклятущий, не треба було з ним зв'язуватися. Проти нього я не встою, не варт було й починати.

«Хіба тобі бракує сили, Францекене?»

Проти нього я не маю сили, ні, проти нього не маю. Тепер я бачу, що то була моя помилка. Що ж я накоїв! Геть, іди геть!

А той не йде.

Геть, іди геть…

Франц волає, заламує руки: невже більше ніхто не прийде? А де ж інші? Чого це він стоїть і не забирається?

«Знаю, що ти мене не любиш, я тобі не до смаку. Зараз прийде інший».

Нехай підступають. Нехай підступають. Велика, пласка, німа рівнина, самотні цегляні будиночки, з яких ллється червонясте світло. Міста, розташовані вздовж залізничної колії: Франкфурт-на-Одері, Ґубен, Зоммерфельд, Ліґніц, Бреслау, міста виринають із-за вокзалів, з великими й маленькими вулицями. Нехай підступають неспішні екіпажі та автомобілі, що мчать, як стріла.

Нарешті Райнгольд іде геть, ще раз обертається, зблиснув очима і каже Францу:

«Ну, то хто ж із нас дужчий, хто переміг, Францекене?»

Франц тремтить: знаю, переміг не я.

Нехай підступають.

Зараз прийде хтось інший.

Франц сідає вище, стис кулака.

Хліб саджають у піч, у величезну піч. Жар нестерпний, піч аж тріщить.

Ідо! Він уже забрався геть. Слава Богу, Ідо, що ти прийшла. То був найбільший поганець, якого тільки носив світ. Як добре, Ідо, що ти прийшла, він мене весь час піддрочував, ну, що скажеш, Ідо, кепські мої справи, тепер ось сиджу тут, а ти знаєш, що таке Бух, це психіатрична лікарня, за мною тут спостерігають, а може, я вже й збожеволів. Ідо, підійди-но до мене, чого ти відвернулася? Що це вона робить? Стоїть на кухні. Так, вона стоїть на кухні. Вовтузиться там, напевне, тарілки миє. Але чого це вона перехиляється на бік, ніби у неї ревматизм? Ніби хтось б'є її в бік. Гей, чоловіче, чого ти її товчеш, хіба це по-людському, так не можна, послухай, ану припини, дай дівчині спокій, а той усе б'є і б'є, хто ж це її так, вона вже й на ногах не тримається, та стій же рівно, повернися сюди, поглянь на мене, хто це тебе так немилосердно б'є?

«Це ти Франце, ти забив мене до смерти».

Ні, ні, не робив я такого, на суді було доведено, що я завдав тобі лише тілесних ушкоджень, я не хотів, щоб так сталося. Не кажи так, Ідо.

«Ти таки забив мене до смерти. Стережися, Франце».

А Франц кричить: ні, ні, затулив рукою очі, але все одно бачить її.

Нехай підступають. Нехай підступають незнайомі подорожні, вони тягнуть на спинах клунки з картоплею, за ними хлопчик штовхає тачку, у нього відмерзають вуха, десять градусів морозу. Бреслау зі Швайдніцерштрасе, з Кайзер-Вільшельмштрасе, Курфюрстенштрасе.

А Франц стогне: та краще вже померти, хто ж таке витримає, нехай вже хтось прийде та заб'є мене до смерти, а я такого не робив, я не знав, що так вийде. Він скімлить, щось лепече, вже не може говорити. Санітар дає йому ковтнути підігрітого червоного вина; інші двоє хворих в палаті наполягають на тому, щоб він підігрів вино.

Іда далі хилиться на бік. Ідо, годі вже, Ідо, я ж у Теґелі відсидів за це, відбув своє покарання. Раптом вона випросталася, сіла, опустила голову, вся якось зіщулилася, змаліла, почорніла. Аж ось вона вже лежить у домовині й не ворушиться.

А Франц стогне, стогне. Його очі! Санітар підсів до нього, взяв його за руку. Нехай це хтось забере, нехай заберуть ту домовину, я ж не можу встати, не можу!

Він поворухнув рукою. Але труну не зрушити. Він не може до неї дотягтися. У відчаї Франц розплакався. І все намагається дотягтися до труни. Аж тут від його сліз та відчаю домовина розтанула. Та Франц плаче далі.

За чим же він плаче, мої пані й панове, що читають цю книжку, за чим же плаче Франц Біберкопф? Франц Біберкопф оплакує самого себе.

Ясний полудень, у відділенні розносять обід, наглядач та двоє легкохворих штовхають візочок назад на кухню.

А після полудня до Франца прийшла Міца. У неї таке спокійне, лагідне обличчя. На ній вулична сукня та знайомий капелюшок-клош, який закриває вуха та чоло. Сповнена ніжности, спокійно й ласкаво дивиться вона на Франца, він пам'ятає її саме такою, коли вони зустрічалися на вулиці чи в ресторані. Він просить її підійти ближче, і вона підходить. Він хоче, щоб вона простягнула до нього свої руки, вона так і робить. На руках шкіряні рукавички. Зніми рукавички. Вона їх знімає і протягує до нього свої руки. Ходи-но сюди, Міцо, не будь, як чужа, поцілуй мене. Вона спокійно підходить до нього впритул, дивиться йому просто у вічі й цілує його. Будь зі мною, каже він, ти мені потрібна, ти мусиш мені допомогти. «Не можу, Францекене, Я ж там, сам знаєш». Будь зі мною. «Я б і рада, та не можу». І вона знову його цілує. «Ти ж знаєш, Франце, про Фраєнвальде. Ти не сердишся на мене за це, правда?»

Вона пішла геть. Франц кидається на своєму ліжку. Широко розплющує очі. Але не бачить її. Що ж я наробив! Чому я не вберіг її? Навіщо показав її Райнгольду, для чого я з ним злигався? Що ж я накоїв! І що ж тепер?

Його обличчя спотворила жахлива гримаса, ледь чутно він прошепотів: нехай вона знову прийде.

Санітар розчув лише одне слово «знову» і ллє йому ще трохи теплого вина в розтулений, пересохлий рот. Франц мусить пити, що ж йому ще залишається?

Тісто стоїть у розпеченій печі, тісто підходить на дріжджах, береться бульбашками, хліб підіймається, рум'яніє.

Голос Смерти, голос Смерти, голос Смерти:

Яка користь із сили, яка користь з того, щоб бути пристойним, о так, о так, поглянь на неї. Збагни і покайся.

Франц позбувається всього, що мав. Собі не залишає нічого.

Тут слід описати, що таке біль

Тут слід описати, що таке біль і страждання. Біль пече й роз'їдає. Адже це біль, який прийшов до нього. Часто біль змальовують у віршах. Цвинтарі щодня бачать біль.

Тут слід описати те, що з Францом Біберкопфом робить біль. Франц не витримує його, він здається, він приносить себе в жертву болю. Він кидається в палаюче полум'я, щоб загинути, щоб бути знищеним, щоб розвіяли попіл його. Тут буде віддано належне тому, що з Францом Біберкопфом робить біль. Тут ідеться про біль, що знищує, про біль, що скручує в баранячий ріг, рубає під корінь, валить додолу, розчиняє — ось що робить біль.

Для всього свій час, час душити і час лікувати, час руйнувати і час будувати, час плакати і час сміятися, час нарікати і час танцювати, час шукати і час втрачати, час дерти і час зашивати. А тепер час душити, час нарікати, час шукати і час дерти[235].

Франц доходить краю і чекає на Смерть, на милосердну Смерть.

Він собі думає: наближається Смерть, Смерть милосердна, вона покінчить з усім. Франц тремтить, коли над вечір знову сидить у ліжку, щоб зустріти її.

І вдруге прийшли до нього ті, які ополудні звалили його на землю. Франц каже: нехай все станеться так, як і має бути, я, Франц Біберкопф, піду з вами, візьміть мене із собою.

Дрож охоплює його, коли він дивиться на жалюгідного Людерса. За ним волочить ноги лиходій Райнгольд. Дрож охоплює його, коли він чує Ідині слова, коли він бачить Міцине обличчя, так, це вона, тепер уже все завершено. Франц плаче і плаче, я винний, я — нелюд, я — тварюка, чудовисько.

Цієї вечірньої години помер Франц Біберкопф, колишній вантажник, грабіжник, сутенер і вбивця. В ліжку тепер лежить хтось геть інший. Той інший має ті самі документи, що й Франц, і виглядає він, як Франц, та в новому житті він має нове ім'я.

Таким був шлях Франца Біберкопфа до погибелі, який я хотів описати, починаючи з того, як він вийшов з Теґельської тюрми, й до того часу, як він сконав у психіатричній лікарні Бух узимку 1928–1929 року.

Тепер я ще хочу подати звіт про перші години і дні нової людини, яка має ті самі документи, що й він.

Відхід злої блудниці, тріумф великого офірника, барабанника й сокирою махальника

На пустирищі, попід червоними стінами психіатричної лікарні та на полях лежить брудний сніг. І ніяк не змовкає барабанний бій. Програла блудниця Вавилон, переможниця Смерть жене її геть під барабанний бій.

Блудниця влаштувала страшенний галас, кляне її, бризкає слиною, кричить: «Для чого він тобі потрібний, що ти з нього матимеш, із того Франца Біберкопфа, ну й клопочися тепер з ним, з цим Ґотлібом Шульце[236]».

Смерть вибиває барабанний дріб: «Мені не видно, що там у тебе в чаші, ти, гієно. Але чоловік на ім'я Франц Біберкопф ось тут, і я його повністю знищила. Та оскільки він сильний і добрий, нехай візьме собі нове життя, геть з дороги, нам обом тут уже нічого робити.

А та все впирається і далі кляне її, а Смерть тим часом вирушила в дорогу, її величезний чорний плащ тріпоче за спиною, виринають і зникають картини й пейзажі, пропливаючи повз неї, огортають її від ніг до грудей. А довкола Смерти — крики, постріли, гуркіт, тріумф і торжество. Тріумф і торжество Смерти. Звір під Блудницею пручається, здиблюється.

Річка Березіна[237], легіони на марші.

Легіони переходять через замерзлу Березіну, крижаний холод, крижаний вітер. Вони прибули з Франції, їх веде великий Наполеон. Завиває вітер, мете завірюха, дзижчать кулі. Вони прориваються по кризі, атакують, падають. І постійно звучать вигуки: «Слава імператору, слава імператору!» Жертва, ще жертва, ось вона — Смерть!

А ось уже котяться ешелони, гримлять гармати, рвуться ручні гранати, ураганний вогонь, Шемен-де-Дам[238], Ланґемарк[239]. Вітчизно, спокій зберігай, Вітчизно, спокій зберігай[240]. Засипані бліндажі, скошені кулями солдати. Смерть розгортає свій плащ і співає: «О так, о так!»

Марш, марш вперед, Ми на війну йдемо, карбуєм крок, сто музикантів з нами, гримлять барабани, зорі вечірні і світанкові, ми вже до ранньої смерти готові, сто музикантів в барабани б'ють, ві-де-бум, ві-де-бум, а як не дійдемо прямо до мети, то можемо і криво ми піти, ві-де-бум, ві-де-бум.

Смерть розгортає свій плащ і приспівує: «О так, о так!»

У печі вогонь, у печі вогонь, перед піччю стоїть матір та семеро її синів, стогне народ за ними, свого бога мусять вони зректися. Спокійно й усміхнено стоять вони там. Чи бажаєте ви зректися й скоритися нам? Перший каже «ні» і приймає мученицьку смерть, другий каже «ні» і приймає мученицьку смерть, третій каже «ні» і приймає мученицьку смерть, четвертий каже «ні» і приймає мученицьку смерть, п'ятий каже «ні» і приймає мученицьку смерть, шостий каже «ні» і приймає мученицьку смерть, сьомий каже «ні» і приймає мученицьку смерть. А мати стоїть поряд і підбадьорює своїх синів. Насамкінець вона каже «ні» і також приймає мученицьку смерть. Смерть розгортає свій плащ і приспівує: «О так, о так!»

Блудниця, що має сім голів, шарпає звіра, але не рушає з місця.

Марш, марш вперед, Ми на війну йдемо, карбуєм крок, сто музикантів з нами йдуть, а сурми кличуть, барабани б'ють, ві-де-бум, ві-де-бум, ти прямо ідеш, а той — у долину, ти тут ще стоїш, а той впав на спину, біжиш уперед, а той вже загинув, ві-де-бум, ві-де-бум.

Крики і торжество, марш, марш, крокують по шестеро, по двоє та по троє, крокує французька революція, російська революція, крокують селянські війни, крокують анабаптисти, крокують слідом за Смертю, за ними вигуки торжества, вперед, вперед, всі до свободи, а світ старий упасти має, здіймися, вітре світанковий, ві-де-бум, ві-де-бум, по шестеро, по двоє та по троє, до сонця, браття, до свободи, вперед до світла, з похмурої минувшини до нас засяє промінь майбуття ясного, кроком руш, правою, лівою, правою, лівою, ві-де-бум, ві-де-бум.

Смерть розгортає свого плаща і сміється, і сяє, і приспівує: «О так, о так!»

Велика блудниця Вавилон нарешті змогла приборкати свого звіра, і той помчав полями, грузнучи в снігу. А вона озирається, кляне сяючу Смерть. Від того волання звір гепнувся на коліна, блудниця повисла у нього на шиї. Смерть запнула свого плаща. Вона сяє й приспівує: «О так, о так!» І поле шумить: «О так, о так!»

Найтяжче почати, а потім уже все піде

У лікарні Бух смертельно блідого чоловіка, що досі лежав у ліжку й колись був Францом Біберкопфом, коли він розплющив очі й почав говорити, довго допитували слідчі, щоб дізнатися, що там за тягар у нього на душі, а лікарі діймали його, щоб уточнити діагноз. Від слідчих цей чоловік почув, що вони затримали такого собі Райнгольда, який раніше відігравав значну роль у його житті, в його колишньому житті. Вони розповіли про Бранденбурзьку в'язницю та хотіли знати, чи він знайомий з якимось паном Морошкевичем і де той перебуває. Все це йому повторили декілька разів, а він мовчки слухав і не озивався. На один день йому дали спокій. Ось той жнець, що зветься Смерть, від Бога має сили вщерть. Нині він ніж свій нагострить — стинатиме краще колосся. Стережися, квіточко синенька.

Наступного дня він дав комісару поліції показання, що до тієї справи у Фраєнвальде не має жодного стосунку. Якщо Райнгольд каже щось інше, він помиляється. Зсохлий, блідий чоловік має довести своє алібі. Минув не один день, перш ніж це сталося. Франц щосили опирається, не хоче повертатися до тієї давньої історії. Його ніби заклинило. Врешті, через силу, він викладає перед слідчим деякі дані. Він стогне, просить дати йому спокій. Роззирається, як зляканий пес. Колишньому Біберкопфу настав кінець, а новий ще досі не прокинувся. Жодним словом не обмовляє він того Райнгольда. Всі ми ходимо під занесеною над нами сокирою.

Усі його показання підтвердилися, вони повністю збігаються з тим, що розповіли Міцин покровитель та його небіж. Для лікарів також дещо прояснилося. Діагноз «кататонія» відійшов на задній план. Це була психічна травма, що викликала певне затьмарення свідомости, у хворого погана спадковість, а те, що він надто полюбляє алкоголь, видно неозброєним оком. Зрештою всі суперечки щодо діагнозу виявилися зайвими, цей чоловік точно не симулянт, у нього справді було тимчасове затьмарення, та ще й яке, а це головне. Отже, на цьому й кінець, за стрілянину в Александерквеле він відповідальности не несе, підпадаючи під параграф 51 «Неосудність». Цікаво, чи ми його взагалі поставимо на ноги?

Знеможений чоловік, якого далі називають ім'ям померлого Франца Біберкопфа, сам не знає, як йому вдається переставляти ноги, часом він навіть часом допомагає розносити обід; його більше не допитують, і він навіть не підозрює, що досі залишається в центрі уваги. Агенти карного розшуку все ще хочуть докопатися, що то за пригода була в нього з рукою, за яких обставин він її втратив і де лікувався. Звернулись із запитом до Маґдебурзької клініки, все це, звичайно, справи давно минулих днів, але поліція цікавиться таким справами, навіть якщо звідтоді минуло вже двадцять років. Та нічого дізнатися не змогли, з'ясували тільки, що Герберт також сутенер, такі чоловіки мають шикарних дівчат і все звалюють на них, мовляв, усі гроші заробляють дівчата. Та ніхто з поліцаїв у це не вірить, може, вони часом і беруть якісь гроші в дівчат, але й самі не б'ють байдиків. Та про це всі ці типи мовчать як риби.

Цього разу гроза оминула нашого Франца Біберкопфа, цього разу йому все пробачили. Цього разу ти одержав зворотний квиток, сину мій.

І ось настав той день, коли його відпускають з лікарні. Поліція недвозначно натякнула йому, що за ним наглядатимуть. З комірчини приносять те, що належало колишньому Францу, він одержує все на руки, одягає своє цивільне вбрання, на куртці залишилася пляма від крови, коли патрульний поліцай огрів його по голові ґумовим кийком, штучну руку я брати не буду, перуку також залишу, нехай буде вам, може, знадобиться для аматорського театру, та в нас тут театр щодня, але ми обходимося без перук, так, довідку про звільнення ви одержали, отже, адью, пане старший санітар, може, коли розпогодиться, ви завітаєте до нас у Бух, добре, добре, красно дякую, зараз я вам відчиню.

Ну ось вже і це залишилося позаду.

Вітчизно, спокій зберігай, не влипну більше, так і знай

Уже вдруге залишив Біберкопф дім, в якому його утримували під арештом, наша довга подорож добігає кінця, ми зробимо разом із Францом ще один маленький крок.

Перший дім, який він залишив, була в'язниця у Теґелі. Тоді він розгублено стояв біля червоного муру, й коли він рушив з місця, з'явився 41-й трамвай, на якому він поїхав до Берліна, будинки хиталися, дахи силкувалися з'їхати просто на Франца, йому довелося довго йти і довго сидіти, аж поки все довкола нього втихомирилося, а він набрався досить сил, щоб залишитися в Берліні й почати все спочатку.

Тепер він зовсім знесилений. На той будинок закритого відділення він уже не міг дивитись. А коли він вийшов у Берліні на Штеттинському вокзалі й перед ним постав величезний готель «Балтикум», він бачить, що все-стоїть-і-не-хитається. Будинки стоять нерухомо, дахи лежать міцно, він може спокійно ходити попід ними, йому не треба ховатися в темних дворах. І ось цей чоловік, — ми хотіли б назвати його Франц Карл Біберкопф, аби відрізнити від того першого, адже під час христин Франц одержав і друге ім'я, на честь діда по материній лінії, — цей чоловік іде тепер повільно по Інваліденштрасе, проминає Акерштрасе, прямує до Брунненштрасе, проходить повз жовту будівлю критого ринку, неквапно розглядає крамниці, будинки та людей, які постійно кудись поспішають, давно я всього цього не бачив, і ось я нарешті знову тут. Біберкопф був довго відсутній. А тепер Біберкопф повернувся. Ваш Біберкопф повернувся.

Нехай підступають, нехай підступають широкі рівнини, червоні цегляні будинки, в яких горить світло. Нехай підступають замерзлі подорожні, що несуть на спинах клунки. Це — повернення, цього разу більше, ніж просто повернення.

Він заходить в якусь кнайпу на Брунненштрасе, гортає газету. Може, десь там згадують про нього, про Міцу, про Герберта чи про Райнгольда? Нічогісінько. Куди ж мені тепер піти, куди я маю піти? Єва, хочу бачити Єву.

Вона вже не живе з Гербертом. Двері відчинила господиня: Герберт засипався, лягаві обшукали всі його речі, назад він не повернувся, речі стоять на горищі, продати їх чи що, треба буде поцікавитися. Франц Карл зустрівся з Євою в західному Берліні, у помешканні її покровителя. Вона одразу його прийняла. Єва дуже радо зустріла Франца Карла Біберкопфа.

«Так, Герберт засипався, одержав два роки тюрми, я роблю для нього все, що можу, про тебе вони також багато питали, зараз він у Теґелі, а ти що поробляєш, Франце?» — «Зі мною все гаразд, мене випустили з Буха, визнали неосудним». — «Так, я читала в газеті». — «Не знаю, що вони там писали. Але я ще дуже слабкий, Єво. Казенний харч, що тут вдієш».

Єва зауважує його погляд, спокійний, глибокий, допитливий, такого погляду вона ніколи раніше у Франца не бачила. Про себе вона нічого не каже, хоча з нею також дещо сталося, що стосується і його, але він ще такий слабкий, вона найняла для нього кімнату, допомогла обладнуватися, він не мусив ні про що клопотатися. Та він і сам сказав їй, коли Єва навідала його у новому помешканні й уже збиралася йти: «Ні, зараз я ні до чого не здатен».

А що ж він робив пізніше? Поступово став виходити на вулицю, ходить собі по Берліну.

Берлін, 52 градуси 31 мінута північної широти та 13 градусів 25 мінут східної довготи, тут є 20 вокзалів для потягів далекого сполучення, 121 приміська станція, 27 станцій кільцевої залізниці, 14 — міської залізниці, 7 сортувальних станцій; трамвай, наземна залізниця, автобуси, та кайзера місто є тільки одне, і зветься Відень воно[241]. Мрія жінки із трьох слів, три слова включають у себе всі жіночі бажання. Уявіть собі, що одна нью-йоркська фірма оголосила про появу нового косметичного засобу, який надає жорсткуватій сітківці ока чистий блакитний відтінок, який буває лише в молодості. Ви матимете найгарніші зіниці від темно-синьої до шовковисто-брунатної барви можна, скориставшись тюбиками нашого засобу. Навіщо витрачати стільки грошей на чистку хутряних виробів…

Він іде собі містом. Тут скрізь є багато речей, з якими можна швидше одужати, головне, щоб серце було здорове.

Спершу на Алекс. Він ще й досі існує. Бачити тут особливо нічого, всю зиму був лютий холод, тож роботи не велися, і все стоїть, як і було, великий копер тепер встановлено біля Ґеорґенкірхплац, там розгрібають будівельне сміття від знесеного універмагу Гана, поскладали цілу купу рейок, може, тут буде вокзал. А загалом на Алексі кипить життя, та головне, що Алекс на своєму місці. А люди все перебігають через дорогу, скрізь страшенна грязюка, адже Берлінський магістрат такий шляхетний і гуманний, він не чіпає снігу, нехай він сам розтане помаленьку, щоб ніхто його не турбував. Коли проїздить машина, хутчіш заскакуй у найближчий під'їзд, а то одержиш задурно порцію багна в мордяку, а потім тебе ще й притягнуть до відповідальности за розкрадання міського майна. Наше старе «Мокка-фікс» зачинено. На розі відкрився новий заклад «Мексика», то світова сенсація: крізь вікно можна подивитися на шеф-повара, що орудує біля мангала, а залу оформлено в стилі індіанського блокгауза; довкола Александрівських казарм поставили будівельний паркан, хтозна, що там робиться, вже побили всі вікна. Трамваї переповнені, аж тріщать, всі їдуть у якихось своїх справах, проїзд досі коштує 20 пфеніґів, та коли не шкода — платіть тридцять, або ще можете купити собі автомобіль «форд». Наземна залізниця також працює, там немає першого і другого класів, а є лише третій, де всі сидять поряд, але частіше доводиться стояти. Зістрибувати на ходу суворо забороняється — штраф 150 марок; та навряд чи хто буде вистрибувати, бо можна одержати удар струмом. Цей крем «Еґю» такий чудовий, твій чобіт буде як новий! Не затримуйтеся під час висадки та посадки, будь ласка, проходьте далі у вагон.

Усе це гарні речі, за допомогою яких чоловіка можна поставити на ноги, навіть якщо він трохи слабий, головне, щоб серце було здорове. Не стійте біля дверей! Ну що ж, Франц Карл Біберкопф цілком здоровий, якби всі були такі здорові, як він. Не варто було б розказувати таку довгу історію про чоловіка, який навіть на ногах не тримається. Одного разу, коли якийсь букініст-яточник стояв на вулиці під проливним дощем, до його візка підійшов Цезар Флайшлен. Спокійно вислухав він, як той кляне все на світі, поплескав чоловіка по мокрому плечу й сказав: «Облиш прокльони, ти сонце в серці запали»[242], так він його втішив, а потім пішов собі. Згодом це стало для Флайшлена приводом до написання його відомого вірша про сонце. Таке сонце, щоправда, дещо іншого роду, горить і в серці Біберкопфа, а якщо додати до цього чарчину шнапсу та присмачити суп добрячою порцією мальц-екстракту, то незабаром знову будеш у формі. Пропоную частку в діжці білого вина марки Трабенер Вюрцґартен урожаю 1925 року за спеціальною ціною 90 марок за п'ятдесят пляшок разом з упаковкою або 1 марка 60 пфеніґів за пляшку без посуду та ящика, тара прийматиметься за ціною застави. Дійоділ — засіб від артеріосклерозу, та Біберкопф не має артеріосклерозу, він просто ще слабий, добряче попостував у Буху, аж із голоду ледь не помер, тож тепер потрібен час, щоб відновити форму. Не потрібно йому жодного магнітопата, до якого хотіла зводити його Єва, бо, мовляв, той колись допоміг їй самій.

Коли через тиждень Єва пішла з ним на могилу Міци, то мала з чого дивуватись, як швидко він поправляється. Жодних сліз, лише поклав букет тюльпанів на могилу, погладив хрест, потім взяв Єву під руку, і вони пішли геть.

А ось він уже сидить з нею в кондитерській, що навпроти цвинтаря, їсть тістечко «Укус бджоли»[243] на згадку про Міцу, бо вона їх дуже полюбляла, справді гарно смакує, а втім, нічого особливого. Ось ми й навідалися до нашої маленької Міци, але надто часто на цвинтарі ходити не варто, можна легко застудитися, мабуть, підемо вже наступного року, на її день народження. Знаєш, Єво, у мене немає потреби ходити до Міци на могилу, вона й так постійно зі мною, і Райнгольд також, так, цього Райнгольда я ніколи не забуду, і навіть якби у мене відросла нова рука, я все одно його не забуду. То вже треба бути купою ганчір'я, щоб таке забути. Так балакає Біберкопф з Євою та їсть тістечко «Укус бджоли».

Раніше Єва мріяла стати його подругою, але зараз — зараз вона цього вже не хоче. Ця історія з Міцою, а потім божевільня, то вже занадто, хай би яким добрим він був до неї. А дитина, яку вона чекала від нього, так і не з'явилася на світ, у неї був викидень, шкода, що так сталося, але, може, воно і на краще, особливо зараз, коли Герберта немає поряд, і для її благодійника в десять разів краще, що у неї немає дитини, адже врешті до нього дійшло, що дитина могла бути й від когось іншого, але за це на нього не варто ображатися.

Так сидять вони собі поряд, згадують минуле, думають про майбутнє, їдять мигдалеві тістечка та шоколадні суфле «Голова мавра».

Тримай крок, правою, лівою, правою, лівою

Ще раз ми бачимо Біберкопфа під час процесу над Райнгольдом та бляхарем Маттером, він же Оскар Фішер, за звинуваченням одного у вбивстві, а другого — у сприянні вбивству Емілії Парсунке з Бернау 1 вересня 1928 року в Фраєнвальде під Берліном. Біберкопфу звинувачень не висували. Але однорукий чоловік викликає велику цікавість, привертає до себе загальну увагу, адже вбита була його коханкою, любовна драма на «дні суспільства», після її смерти він захворів на психічну хворобу, його підозрювали у співучасті, яка трагічна доля!

Під час слухань однорукий чоловік, який, на думку експертів, тепер цілковито одужав і може давати свідчення, заявив, що вбита, — він називає її Міцою, — не перебувала в любовному зв'язку з Райнгольдом; він з Райнгольдом був у дружніх стосунках, але Райнгольд мав жахливий, неприродний потяг до жінок, через це все і сталося. Чи був Райнгольд садистом, він не знає. Він припускає, що Міца у Фраєнвальде намагалася чинити опір Райнгольду, а той у нападі люті її вбив. Чи знаєте ви щось про його молодість? Ні, тоді я ще не був із ним знайомий. А він вам нічого не розповідав? Він пив? Раніше він взагалі не пив, але останнім часом почав випивати, чи часто, того я не знаю, спочатку він не міг і ковтка пива подужати, все лимонад та кава.

І окрім того Біберкопф не сказав більше жодного слова про Райнгольда. Нічого не сказав ні про свою руку, ні про їхню сварку та боротьбу, сам винний, навіщо я з ним злигався. У судовій залі сидить Єва та чимало Пумсових людей. Райнгольд і Біберкопф дивляться один одному просто у вічі. Ні, не жаль відчуває однорукий до того, хто сидить на лаві підсудних поміж двох охоронців і тремтить за свою шкуру, а якусь дивну прихильність. У мене був товариш, він був мені як брат. Я мушу дивитися на нього, так би й дивився весь час, немає нічого важливішого, ніж дивитися на тебе. Світ зроблено із цукру та багна, я можу спокійно дивитися на тебе й бровою не поведу, я знаю, що ти за один, ось ми й зустрілися, хлопче, і ти сидиш на лаві підсудних, в житті ми ще тисячу разів зустрінемося з тобою, але від того моє серце аж ніяк не закам'яніє.

Райнгольд мав намір, у разі якщо справа для нього кепсько повернеться, здати поліції всю цю індустрію Пумса, він хоче їх усіх продати, якщо вони почнуть свідчити проти нього, він має цей варіант про запас, на той випадок, якщо Біберкопф, цей сучий син, через якого і заварилася вся ця каша, почне перед суддею надувати щоки. А потім він побачив, що в залі сидять люди Пумса, Єва, а ще кілька агентів поліції, їх ми вже знаємо. Тут Райнгольд трохи заспокоївся, опанував себе й прикинув, як йому краще повестися. Все-таки він залежний від своїх товаришів, він же вийде колись на волю, та й у тюрмі вони можуть бути потрібними, а тішити лягавих зізнаннями — який у цьому сенс? Врешті Біберкопф поводиться несподівано пристойно. Кажуть, його були запроторили до Буху. Цей телепень дуже змінився, і погляд у нього якийсь дивний, очі застигли, ніби заіржавіли там, у Бусі, й говорить він дуже повільно. Напевне, з головою ще не все гаразд. Райнгольд нічого не розповів про Біберкопфа та їхні колишні справи, але за це нема чого йому дякувати.

Райнгольду дали десять років тюрми: убивство в стані афекту, алкоголізм, неврівноважений характер, безпритульна юність. Райнгольд визнає свою вину.

Під час оголошення вироку в залі раптом хтось скрикнув і голосно розплакався. То була Єва, від спогадів про Міцу в неї не витримали нерви. Біберкопф, який сидів на лаві свідків, озирнувся, коли почув її плач, піднявся, а потім знову важко опустився на лаву, затуливши обличчя рукою. Ось той жнець, що зветься Смерть. Я твоя. Вона прийшла до тебе, була мила з тобою, оберігала тебе, а ти — сором, кричи «Сором!»

Одразу після процесу Біберкопфу запропонували місце вахтера на невеликій фабриці. Цю пропозицію він прийняв. А далі про його життя більше нема чого розповісти.

Ми дійшли до кінця цієї історії. Вона виявилася довгою, але вона мусила тягтися далі й далі, аж поки не досягла найвищої точки, своєрідної вершини, з якої тільки й можна побачити все разом.

Ми немов ішли темною вулицею, спершу не світився жоден ліхтар, ми тільки знали, що треба йти вперед, з часом ставало все світліше й світліше, потім уже й ліхтар з'явився, і під ним ми нарешті прочитали назву вулиці. Це був процес своєрідного пізнання. Франц Біберкопф ішов цією вулицею інакше, ніж ми. Він мчав уперед цією темною вулицею, натикався на дерева, і що швидше він біг, то частіше натикався на дерева. Навколо і так була непроникна темрява, а коли він натикався на дерево, то від жаху міцно заплющував очі. І з кожним разом він усе більше жахався та все міцніше заплющував очі. З розбитою головою, заледве притомний, він врешті таки добіг до кінця. А коли упав, то розплющив очі. Над ним яскраво світив ліхтар, і можна було прочитати назву вулиці.

Тепер він працює вахтером на невеликій фабриці. Він більше не стоїть самотою на Александерплац. Довкола нього люди, і праворуч, і ліворуч, і перед ним, і за ним.

Якщо ти йдеш сам, на тебе звідусіль чигає біда. А коли довкола багато людей, тоді все зовсім інакше. Слід навчитися слухати, що кажуть інші, адже все це стосується і тебе також. Тоді ти збагнеш, хто ти такий і що можеш зробити. Навколо тебе йде битва, це твоя битва, ти мусиш пильнувати — не встигнеш озирнутися, а вже і сам вступив у бій.

Біберкопф працює вахтером на фабриці. Що ж таке доля? Вона сильніша за мене. Коли нас двоє, їй важче бути сильнішим за мене. А коли нас десятеро — то ще важче. А коли нас тисяча або мільйон, тоді вже дуже важко.

Бути поряд з іншими — то приємніше й краще. Тоді ти все відчуваєш і розумієш удвічі краще. Корабель не втримається без великого якоря, і людині важко втриматися без інших людей. Тепер я розберуся, де правда, а де фальш. Одного разу я вже повірив на слово й дорого за це поплатився, вдруге такого з Біберкопфом уже не трапиться. Слова зусібіч котяться на людину, тож треба пильнувати, щоб тебе не розчавило, це так само, як з автобусом, не будеш пильнувати, він зробить із тебе яблучне пюре. Та більше я на таке не поведуся. Вітчизно, спокій зберігай, я не піддамся, так і знай.

Попри його вікно часто проходять люди з прапорами, музикою і співом, але Біберкопф на них лиш подивиться й спокійно собі залишається вдома. Не треба зайвих слів казати, гуртом ідем марширувати. Як піду я марширувати, то потім доведеться мені накласти головою за те, що інші понавигадували. Ось чому я спершу все обмізкую, і якщо справа варта заходу, тоді й піду. Бо в чоловіка розум є, а у вола — ярмо своє.

Біберкопф виконує свої обов'язки вахтера, збирає номерки, пропускає машини, дивиться, хто входить і виходить.

Пильнувати, треба пильнувати, у світі щось назріває. Світ зроблений не з цукру. От почнуть газові бомби скидати, я задихнуся і вже не запитаю, чому їх скидали, та про це й мови не буде, мовляв, раніше слід було думати.

А прийде війна, і мене призовуть до війська, а я не знатиму, що й чого, але війна і без мене прийде, а я ще й буду винний — так мені й треба. Пильнувати, треба пильнувати, ми не одні на світі. З неба може йти дощ або град, і з цим не поборешся, але проти багатьох речей у світі можна боротись. Я вже не кричатиму, як раніше: така доля, така доля. Не варто все називати долею й співати їй осанну, роззирнутися навколо, доторкнутися, відкинути таку долю.

Пильнуй, розплющ очі, стережися, в одному гурті з тобою тисячі інших, хто не прокинеться, того висміють або й знищать.

За Францовою спиною барабанний дріб. Марш, марш уперед. Ми на війну йдемо, карбуєм крок, сто музикантів з нами і б'ють барабани, зорі вечірні і світанкові, а ми вже до ранньої смерти готові.

Біберкопф — маленький трудівник. Ми знаємо те, що знаємо, ми все зрозуміли, і за знання ми дорого заплатили.

Вперед, вперед, всі до свободи, а світ старий упасти має, здіймися, вітре світанковий.

І крок тримай, правою, лівою, правою, лівою, крокуй, крокуй вперед, ідемо на війну, сто музикантів з нами йдуть, і сурми кличуть, барабани б'ють, ві-де-бум, ві-де-бум, ти прямо ідеш, а той — у долину, ти тут ще стоїш, а той упав на спину, біжиш уперед, а той вже загинув, ві-де-бум, ві-де-бум.

Кінець

Додатки

Альфред Деблін.

Моя книжка «Берлін Александерплац»

523

Вальтер Беньямін.

Криза роману.

До роману Дебліна «Берлін Александерплац»

526

Альфред Деблін.

Побудова епічного твору

533

Основні дати життя Альфреда Дебліна

556

Основні твори Альфреда Дебліна

563

Альфред Деблін

Моя книжка «Берлін Александерплац»[244]

«Читацьке коло»[245] запросило мене розповісти на одному з його вечорів про створення і стиль мого епічного твору «Берлін Александерплац», виданого 1929 року, а також висловити свою думку про ті критичні зауваги до цієї книжки, що пролунали в пресі. Я пристав на цю пропозицію й охоче йду назустріч побажанню організаторів написати перед своїм виступом декілька слів.

То була б довга історія, якби я взявся оповідати, як я прийшов до матеріалу та головного мотиву цієї книжки. Тут я хотів би лише сказати: мій лікарський фах часто зводив мене зі злочинцями. Багато років тому я мав своєрідний спостережний пункт за злочинцями. Саме звідти походить моє зацікавлення цією темою та історії, варті того, щоб їх розказати іншим. І оскільки я зустрічав таких людей та багатьох, подібних до них, то в мене склалася своєрідна картина про наше суспільство: виявилося, що немає чіткої межі між кримінальним та некримінальним, а в найрізноманітніших місцях суспільства — чи, радше, того суспільства, яке я бачив, — усе було пронизано криміналом. Тільки це було вже цілком особливою перспективою.

А тепер про інше. Східну частину Берліна я знаю вже десятки років, адже тут я виріс, тут я ходив до школи, а пізніше тут почав свою лікарську практику. Якщо раніше я дуже цінував фантазію, і насамперед фантазію, що не має жодних обмежень, то в останні десятиріччя моя увага більше зосередилася на моєму власному оточенні та на тому ландшафті, в якому я пересуваюся, тобто на сході Берліна. Тут я бачив цікаву й цілковито правдиву і ще не описану породу людей. Я мав нагоду спостерігати за цими людьми в різну пору дня і ночі та за найрізноманітніших обставин, до того ж спостерігати саме в той спосіб, який я вважаю єдино правильним, а саме живучи серед цих людей, діючи й страждаючи разом з ними. Я бачив тут мирне життя, у період війни я бував тут лише час від часу, коли мав фронтову відпустку, а ще я був серед них під час Спартаківського повстання 1919 року, під час інфляції та в наступні роки. Якими я бачив цих людей, такими й намагався показати у моїй книжці.

Окрім того я маю заторкнути філософську чи, радше, метафізичну лінію. Кожний мій великий епічний твір спирається на певне духовне підґрунтя. Епічний твір є, так би мовити, художньою формою, в якій виражено продовження та конкретизацію, а також випробовування тієї ідейної позиції, яка була напрацьована раніше через духовну роботу. Тож, як правило, в кінці такого епічного твору моя ідейна позиція передолана, вона зазнає струсу. Все починається з певности й завершується новим питанням. Головним наголосом та підґрунтям моєї книжки «Берлін Александерплац» є позиція, яку я виклав у більш ранній натурфілософській праці ««Я» над природою», а саме: цей світ є світом двох богів. Це світ творення та водночас світ руйнування. Їхня боротьба відбувається в часі, й ми самі беремо в ній участь. А тепер ми пов'яжемо цю думку з попередньою думкою про злочинність. Як я казав, суспільство пронизано злочинністю. Що ж це означає? У суспільстві є порядок і розпад. Але то неправда, що може існувати порядок, навіть просто форма та екзистенція не є реальними без схильности до розкладу та фактичного руйнування. Отже у книжці «Берлін Александерплац» Франц Біберкопф виходить із в'язниці. Він, як то кажуть, є добрим від природи, окрім того він — як дитина, яка обпеклася й боїться вогню. І, подивіться, ось він іде у світ і хоче бути порядним, він хоче чесно й неухильно дотримуватися законів цього світу, як він те собі уявляє, і — нічого не виходить! Просто нічого не виходить! На нього сипляться удар за ударом, і врешті його добивають; я міг би також сказати, добивають цю його ідейну позицію.

А тепер лише декілька зауважень щодо стилю книжки та критичних закидів. Знову й знов, особливо зараз, після появи англійського та американського перекладів, посилаються на Джойса. Але поки я писав першу четвертину книжки, я Джойса не знав. Пізніше його твір справді зачарував, як я про це часто казав і писав, і то був ходовий вітер для моїх вітрил. У той самий час, незалежно одне від одного, виникло щось подібне, навіть те саме. І це неважко зрозуміти. Критика, з одного боку, дуже підносила книжку, з іншого боку — підносила не дуже й трохи лаяла, а ще з іншого боку зовсім не підносила і лаяла останніми словами. Усі мають рацію. Особливо тих, які лаяли книжку і лають її далі, я прошу прийняти мої слова близько до серця, адже я на це заслужив (як бути облаяним, так і бути прийнятим близько до серця). Все інше — в усному виступі!

1932

Вальтер Беньямін

Криза роману

До роману Дебліна «Берлін Александерплац»[246]

Буття з погляду епіки — це море. Немає нічого епічнішого, ніж море. Звісно, до моря можна ставитися по-різному. Приміром, лежати на пляжі, слухати шум прибою та збирати мушлі, викинуті хвилями на берег. Так чинить епічний автор. Але морем можна також пливти. З різною метою або й без жодної. Можна вирушити в морське плавання й кружляти там, де не видно жодного клаптика землі, а є лише небо і море. Так чинить романіст. Він є справді самотнім, німим. Епічна людина лише відпочиває. В епосі народ відпочиває після денної праці; слухає, мріє, збирається гуртом. Романіст відгороджується від народу й від того, чим той займається. Пологовою кімнатою роману є індивід у своїй самотності, він не може більше висловити своїх найважливіших прагнень, не може спитати поради й сам не має що порадити. Писати роман — означає в зображенні людського буття доводити до краю незглибиме. Те, що відрізняє роман від епічного твору, помічає кожен, хто згадає про твори Гомера або Данте. Те, що передається з уст в уста, тобто матеріал епіки наділений іншими властивостями, ніж той, з якого зроблено роман. Роман відрізняється від усіх інших форм прози — казки, саги, прислів'я, шванка — тим, що він не походить із традиції усної творчости й ніяк з нею не пов'язаний. Та насамперед роман відрізняється від розповідання, яке в прозі становить суть епіки в чистому вигляді. Справді, ніщо так не сприяє небезпечному занімінню внутрішньої людини, ніщо так ґрунтовно не вбиває духу розповідання, як безпардонне проникнення романного прочитання в усі сфери нашого життя. Саме тому й звучить голос природженого оповідача, який так запекло виступає проти романіста: «Я навіть не стану говорити про те, що вважаю звільнення епічного твору… від книжної форми корисною справою, корисною насамперед з погляду мови. Книжка — це смерть справжньої мови. Епік, який тільки пише, залишає поза увагою найважливіші формотворчі сили мови». Флобер би такого не сказав. Це теза Дебліна. У першому щорічнику секції літератури Прусської академії мистецтв він подав на цю тему дуже ґрунтовну розвідку, тож його стаття «Побудова епічного твору» є майстерним та документальним описом кризи роману, який виникає у зв'язку з реституцією епічного, що відбувається в усіх жанрах, аж до драми. Тому, хто вдумається в цю доповідь Дебліна, немає потреби затримуватися на зовнішніх ознаках цієї кризи, пов'язаної з посиленням радикально-епічного. А в напливі біографічних та історичних романів не буде для нього нічого дивного. Деблін, як теоретик, досить далекий від того, щоб змиритися з цією кризою, він випереджає її й перебирає на себе. Остання книжка Дебліна засвідчує, що теорія і практика його творчости накладаються одне на одне.

Нічого так наочно не демонструє позиції Дебліна, як порівняння з так само незалежною, так само сміливо реалізованою на практиці, так само чіткою, проте у всьому протилежною позицією, яку зайняв Андре Жід у своєму нещодавно опублікованому «Щоденнику фальшивомонетника»[247]. У протиставленні цих двох критичних умів щонайчіткіше постає теперішній стан епіки. В автобіографічному коментарі до свого останнього роману Жід розвиває вчення про «roman pur», тобто «чистий роман». З надзвичайною педантичністю він намагається відкинути будь-яку просту, прямолінійну, послідовну оповідь заради емоційних, цілковито романних (а тут це означає — романтичних) прийомів. Ставлення персонажів до того, що відбувається, ставлення автора до них та до своєї техніки — все це має стати складовою його роману. Одне слово, цей «чистий роман» є чимось суто внутрішнім, він не знає нічого зовнішнього й таким чином є крайнім полюсом до суто епічної позиції, якою є розповідання. Ідеал роману за Жідом — і він є цілковитою протилежністю ідеалу Дебліна — це чистий роман письма (Schreibroman). Жід є, можливо, останнім, хто дотримується флоберівського підходу до роману. Тож немає нічого дивного в тому, що в доповіді Дебліна міститься щонайрізкіше заперечення цьому. «Ви схопитеся за голову, коли почуєте, що я раджу авторам в епічній роботі рішуче вдаватися до ліричного, драматичного, ба навіть до рефлексії. Але я таки наполягаю на цьому».

Те, з якою відвагою він це робить, вказує на безпорадність деяких читачів перед його книжкою. Це справді так: оповідь рідко провадили саме таким чином, рідко такі високі хвилі подій та рефлексії сколихували й ставили під сумнів читацький спокій, рідко коли читачі так мокли до кісток від шумовиння справжньої розмовної мови. Але тут немає необхідности вдаватися до мистецтвознавчих термінів, розводитись про «dialogue intérieur»[248] чи посилатися на Джойса. Насправді тут йдеться про щось зовсім інше. Стильовий принцип цієї книжки — монтаж. Дрібнобуржуазні публікації, скандальні історії, нещасні випадки, сенсації 1928 року, народні пісні, оголошення сипляться в цей текст ніби сніг. Монтаж підриває «роман», підриває його будову та його стиль і відкриває нові, дуже епічні можливості. Й насамперед з формального боку. Матеріал монтажу жодним чином не є довільним. Справжній монтаж спирається на документ. Дадаїзм у своїй фанатичній боротьбі проти твору мистецтва за допомогою монтажу зробив щоденне життя своїм спільником. Він уперше, хоча ще невпевнено, проголосив абсолютну владу автентичного. Кінематограф у своїх найкращих моментах робив спроби привчити нас до монтажу. І тут він уперше став у пригоді епіці. Рядки з Біблії, статистичні дані, тексти шлягерів є тим, за допомогою чого Деблін надає авторитету епічній події. Вони відповідають формулоподібним віршам давньої епіки.

Цей монтаж є таким щільним, що авторові важко самому взяти слово. Автор залишив для себе хіба що зачини розділів, які нагадують морітати[249], а загалом він не квапиться заявляти про себе. (Проте своє слово він ще скаже.) Дивовижно, як довго він слідує за своїми персонажами, перш ніж бере на себе ризик закликати їх до відповіді. Плавно, як то й належить епікові, підходить він до речей. Те, що відбувається, навіть найнесподіваніше, видається вже давно підготовленим. Зрештою, на це автора надихає сам дух берлінської говірки. Плавний її перебіг. Адже берлінець говорить як знавець, з любов'ю до того, що він каже. Він цим насолоджується. Коли він лається, кпинить чи погрожує, то хоче мати для цього достатньо часу, так само, як і для сніданку. Адольф Ґлассбреннер[250] підносить цю манеру до драматичного. Тут берлінська говірка набуває епічної глибини; життєвий кораблик Франца Біберкопфа завантажений ущерть, йому ніяк не можна наскочити на мілину. Ця книжка є монументом берлінської говірки, оскільки оповідач не має жодного бажання уславляти місто з позиції місцевого митця. Він говорить зсередини міста. Берлін є його мегафоном. Його діалект є однією з тих сил, які чинять опір закритості старого роману. Адже ця книжка не є замкненою. Вона має свою мораль, яка навіть заторкує берлінців. («Абрагам Тонеллі» Тіка[251] вже розв'язав берлінського рота, але ще ніхто не наважився його лікувати.)

Варто простежити, як відбувається лікування Франца Біберкопфа. Що ж з ним трапилося? І насамперед: чому книжка зветься «Берлін Александерплац» та ще й з підзаголовком «Історія Франца Біберкопфа»? Чим є Александерплац для Берліна? Це місце, де вже два роки відбуваються масштабні зміни, де безперервно працюють екскаватори та копери, від них здригається земля, від колон автобусів та поїздів метро все тремтить, тут, на задніх дворах Ґеорґієнкірхплац, глибше, ніж будь-де, проглядаються нутрощі великого міста, тут тихіше, ніж деінде — в неторканих лабіринтах біля Марсіліусштрасе (де працівників відділу поліції, що займається іноземцями, запхали до багатоквартирного будинку-казарми), біля Кайзерштрасе (де ввечері блукають повії, займаючись своїм давнім ремеслом), тут збереглися місцини з 90-х років XIX століття. Це аж ніяк не промисловий квартал, тут панує насамперед торгівля, дрібна буржуазія. А потім його соціальний негатив: волоцюги та злодії, кількість яких поповнюється з лав безробітних. Одним з них і є Франц Біберкопф. Безробітним він виходить із Теґельської в'язниці, якийсь час залишається порядним, береться за вуличну торгівлю, опускається й стає членом Пумсової банди. Тисячу метрів, не більше, становить радіус такого існування. Його буттям заправляє Александерплац. Доволі жорстокий правитель, треба сказати. Непереборний. Адже читач забуває про все поряд із ним та за його межами, він вчиться відчувати своє власне існування в цьому просторі й те, як мало він знає про це місце. Все там, звісно, інакше, не так, як уявляв собі читач, що дістає цей роман із книжкової полиці. Книжка зовсім не пахне «соціальним романом». Тут ніхто не ночує в притулку для безхатьків. Кожен має власну кімнату. Персонажі ніколи не зустрічаються під час пошуку житла. Навіть сама Смерть біля Александерплац, здається, вже нікого більше не лякає. Але й цим людям сутужно у своїх кімнатках. Як же так? Чому, власне, так виходить?

Тут є дві причини. Одна велика, а друга менша. Велика — оскільки біда насправді зовсім не така, як то уявляє собі яка-небудь простодушна людина. Принаймні, справжня біда, на противагу до гаданої, якої так бояться. Не лише сама людина, але й злигодні та біда мусять піднатужитися, мусять вже якось дати собі раду. Та й їхні агенти — кохання та алкоголь — часом стають надто норовливими. Й немає нічого такого вже поганого, щоб з ними не можна було якийсь час пожити. У цій книжці біда демонструє свій привабливий бік. Вона підсідає до людей до столу, і від цього розмова не переривається, всі зручно вмощуються й частуються далі. Це нова правда, про яку найновіший натуралізм задніх сходів нічого не хоче знати. Тож мав з'явитися великий оповідач, щоб допомогти цій правді зайняти своє місце. Про Леніна казали, що лише одне він ненавидів більше за біду: мати її за спільника. І в цьому справді звучить щось буржуазне; й не лише у дрібних, жалюгідних формах безладу, але й у великих формах істини. У цьому сенсі історія Дебліна є буржуазною, вона обмежена на лише з погляду тенденції й наміру, але й за походженням. Те, що тут зачаровує та з незмінною силою щораз виринає знову — це велике чарівництво Чарльза Діккенса, в якого буржуа та злочинець так чудово й злагоджено взаємодіють, оскільки мають свої інтереси (безперечно, протилежні) в тому самому світі. Світ цих злочинців є гомогенним зі світом буржуа; шлях Франца Біберкопфа до сутенера, а потім і до дрібного буржуа описує лише героїчну метаморфозу буржуазної свідомости.

Роман — як міг би хтось відповісти на теорію «чистого роману» — подібний до моря. Вся його чистота — в солі. То чим же є сіль цієї книжки? З епічною сіллю тут все так само, як і з мінеральною: вона робить тривалішими речі, з якими поєднується. А тривалість — зовсім інакшим чином, ніж у творах інших жанрів літератури, — виступає критерієм епічного. Тривалість ця пов'язана не з часом, а з читачем. Справжній читач читає епіку для того, щоб «зберегти в пам'яті». У цій книжці читач безперечно збереже в пам'яті дві речі: історію з рукою та те, що трапилося з Міцою. Як так сталося, що Франца Біберкопфа кинули під колеса автомобіля, від чого він, врешті, й втратив руку? І яким чином в нього забрали й занапастили його подругу? Відповідь знаходимо уже на другій сторінці книжки: «Бо він вимагає від життя більшого, ніж хліба з маслом». У цьому разі не лише ситної їжі, грошей чи жінок, а чогось значно гіршого. Те, чого жадає його велика пиха, є чимось значно аморфнішим. Голод за долею — ось що його гризе. Цей чоловік повинен щоразу знову малювати на стіні чорта, тож немає нічого дивного, що той приходить знову і знов та бажає прихопити його із собою. Те, як тамується цей голод за долею, тамується на все життя й поступається задоволенню від самого лише хліба з маслом, те, як зловмисник стає мудрим — ось головний сюжет книжки. Насамкінець Франц Біберкопф звільняється від долі, стає «просвітленим», як то кажуть берлінці. Деблін зробив становлення зрілости у свого Франца незабутнім за допомогою одного майстерного прийому. Так само, як євреї під час свята барміцви[252] відкривають своїй дитині її друге ім'я, яке до того часу залишалося в таємниці, так і Деблін дає Біберкопфу друге ім'я. Відтепер він зветься Франц Карл. Водночас із цим Францом Карлом, який став вахтером на одній з фабрик, трапилося щось незвичайне. І хоча Деблін так пильно стежив за своїм героєм, ми не впевнені, чи він справді все взяв до уваги. Адже саме на цьому місці Франц Біберкопф перестав бути прикладом і живим був перенесений на небеса романних героїв. Надія та спогади будуть йому втіхою в його життєвій невдачі тут, у цих небесах, які є вахтерською будкою. Та ми не зазиратимемо до тієї будки. Адже таким є закон романної форми: як тільки герой зміг допомогти самому собі, то його буття вже більше не може допомогти нам самим. І якщо ця істина найвеличніше й найбезжальніше проявилася у «Вихованні почуттів» Флобера, то історія Франца Біберкопфа є «Вихованням почуттів» злочинця. Це до запаморочливости крайній, останній та найпросунутіший ступінь старого буржуазного роману виховання.

1930

Альфред Деблін

Побудова епічного твору[253]

Епічний твір оповідає про надреальність

Почну з такого запитання: чи є повідомлення базовою формою епічного, або що, власне, є вирішальною ознакою епічного? Про драму ми знаємо — чи, принаймні, так видається, — що її базовою формою, відмінною від інших, є діалог.

Беру перший-ліпший роман і читаю: «З того часу, коли полковник Шпрінґ фон Шпрінґенау після виходу у відставку переселився з Ратено, свого останнього місця служби, не до Вісбадена, як більшість його колег, а в Партенкірхен, Фредеріці якраз виповнилося сімнадцять років. Була весна, за вікном будинку, в якому оселилася родина, понад дахами було видно баварські гори, і з дня у день, вже за сніданком, полковник вихвалявся перед дружиною і дітьми, як особливо щасливою нагодою, тією обставиною, що йому, чоловікові ще при здоров'ї, якому якраз лише виповнилося шістдесят, вдалось позбутися службових обов'язків, уникнути задушливих випарів та затхлости великого міста і всією душею віддатися насолоді спілкування з природою, про що він мріяв ще з часів своєї юности[254]». Тут, безперечно, про щось повідомляється. Нібито повідомляється.

Беру газету, там серед місцевої хроніки читаю таке: «Нещасний випадок з двома поліцаями-мотоциклістами. Сьогодні вранці двоє поліцаїв з відділка на Вранґельштрасе врізалися на мотоциклі у візок двірника. Один із них, поліцайвахтмістр Віхерт, двадцяти п'яти років, одержав перелом ключиці, інший, поліцайвахтмістр Віллі Вольф, зазнав серйозних ушкоджень голови та струс мозку. Обох доправили до шпиталю у Фрідріхсгайн». Це також повідомлення, воно також подається у формі імперфекту. Та, очевидно, перше повідомлення відрізняється від другого тим, що друге повідомлення є справжнім, воно повідомляє про те, що справді сталося, тоді як перше тільки імітує повідомлення. Полковник Шпрінґ фон Шпрінґенау таки напевне не кожен день за сніданком вихвалявся, як особливо щасливою нагодою, тим, що він може віддатися всією душею насолоді спілкування з природою, я також сумніваюся, що Фредеріці було якраз сімнадцять років. Може, вона звалася зовсім не Фредерікою, і їй було лише шістнадцять. У всякому разі, це такі твердження, яким я не вірю навіть тоді, якщо мені їх подають у формі імперфекта. Адже всі ми знаємо, що цей полковник не за сніданком почав вихвалятися як щасливою нагодою тим, що він може віддатися всією душею насолоді спілкування з природою, та й будь-який читач знає, що Фредеріці зовсім не було сімнадцять років, просто сам автор так пише, а проте автор це пише — і ми приймаємо! Що ж це, врешті, таке: людина своїм повідомленням нікого не вводить в оману, не бажає нікого вводити в оману, а все одно береться імітувати справжнє повідомлення. Я взагалі проти імітацій як таких; але тут я хотів би розібратися, в чому полягає сенс цієї імітації. Не маю сумніву, що який-небудь розумний, статечний чоловік, який на першій сторінці газети читає останні новини в імперфекті, справедливо б обурився, якби в підвалі газети було б повідомлення у тій самій формі, що й згори, але при цьому жодне слово не відповідало б дійсності, таку манірність він справедливо вважав би сміховинною й уважав би це зловживанням довіри, а після цього він уникав би матеріалів, надрукованих у газетному підвалі. Що ж я маю сказати про таке романне повідомлення, якому не вірить навіть той, хто його повідомляє, але і той, хто чує це повідомлення, також йому не вірить. Це шахрайство з розподілом ролей. Мені можуть дорікнути: це «мистецтво», але я, на жаль, змушений повторити, що для мене за всіма фактичними ознаками це є якимось шахрайством. Тут мені енергійно шепчуть на вухо: та ти сам дурень, у романі тільки вдають, ніби щось повідомляють, пригадай старого Файхінґера[255], ми потрапляємо до сфери «Так Ніби», тут обом сторонам не треба нічому вірити, адже глядач у театрі також не вірить, що все відбувається насправді, лише діти й селяни часом ловляться на цьому, але ж це все позірно, все це ілюзія.

Я все це вислуховую: нарешті правильне пояснення, аж тут ми навіч стикаємося з нашою псевдораціоналістичною задуреною епохою (раціоналізм може бути грандіозним, але наша епоха не є раціоналістичною). Це пояснення з ілюзією, з позірністю, з «Так Ніби», воно вбиває літературу. Якщо таким мають бути мистецтво й базова форма епічного, що обидві сторони — автор і читач — прикидаються, і нам наперед відомо про цю домовленість, тоді не варто писати навіть одного слова.

Та ця справа з формою повідомлення виглядає зовсім інакше. Коли фройляйн Амалія Леммеркальб[256] читає уривок зі свого останнього роману і там про щось оповідається, ні — я їй не вірю. Цій авторці я не вірю в жодному слові, справді, про це між нами домовлено. Але що відбувається, коли починає розповідати Гомер, коли Данте йде через пекло, коли Дон Кіхот сідає на свого коня й Санчо Панса на своєму віслюку скаче навздогін — там також просто формально про щось повідомляється, чи не так?

Прихильники старої естетики скажуть: безперечно, тут також просто формально про щось повідомляється, немає жодних історичних документів, у яких згадується Дон Кіхот, і, звісно, віслюки мандрували через Іспанію так само, як віслюки мандрують через усі ландшафти у всі часи, але цей особливий віслюк із Санчо Пансою, про нього також немає жодних історичних документів.

Що ж робить цього особливого віслюка переконливішим від усіх інших віслюків? Тут я підійшов до центрального пункту. Очевидно, крім сфери історичних фактів, підтверджених джерелами, існує екзистенція або сфера екзистенції, про яку можна повідомляти формально, повідомляти у формі імперфекту, й таке повідомлення також вимагає від мене, від читача або слухача певної віри — тож за таких обставин має сенс писати, бо між автором та читачем встановлюються щирі стосунки, які ґрунтуються на обґрунтованій взаємній довірі.

Те, що підносить якусь вигадану подію, подану у формі повідомлення, зі сфери просто придуманого й записаного до іншої, правдивої сфери, сфери суто епічного повідомлення, — це показовість подій та персонажів, зображених у формі повідомлення. Йдеться про важливі засадничі ситуації, базові ситуації людського буття, які тут розробляються, це визначальні позиції людини, що постають у цій сфері, вони розбиралися тисячі разів і тому є правдивими, і тому про них можна так повідомляти. Так, ці образи — це не платонівські ідеї, цей Одіссей, Дон Кіхот, мандрівний Данте, усі ці людські ситуації завдяки своїй первинності, істинності та силі переконання стоять вище розібраних істин буденности. Таким чином, над дійсністю здіймається ціла низка образів, хоча їх не так уже й багато, про яких знову і знову можна писати художні твори.

Мені не варто окремо наголошувати, що здатність піднятися до цієї сфери показового й простого відрізняє епічного митця від романіста, зайнятого солідним, буржуазним літературним ремеслом. Це ремесло імітує, не проникаючи в реальність, і аж ніяк не пронизуючи її наскрізь, воно залишається на поверхні реальности. Справді продуктивний митець має зробити два кроки: він мусить упритул наблизитися до реальности, до її об'єктивної речевости, її крови, запаху, а потім він має пронизати її — в цьому полягає специфіка його роботи. Перший крок — це вже крок кожного доброго письменника, і тут видно, що кожен епічний автор починається з доброго письменника. До речі, сьогодні скрізь, також і в епічному, є терпимі й добрі літературні таланти, але письменники з них виходять слабкі. Тож природно, що епічні твори в них ніколи не народжуються. Адже як можна сподіватися пронизати реальність, коли цього навіть не збираються робити й не мають достатньо сил, щоб бодай ухопитися за реальність? А по-друге, є достатньо — власне, ще не зовсім достатньо — просвітницьких та описових романів, які процвітають лише у сфері літераторства, але їхні автори не мають жодних більших амбіцій або ж вони, як і їхня публіка, нічого іншого і знати не бажають. Та найгіршими є треті псевдопоетичні побудови, які навіюють нудьгу, оскільки кожен бачить: це зовсім не епічний автор, він жодним чином не любить реальности, він навіть не докладає жодних зусиль, щоб вловити її, він фантазує просто з повітря. Гомер, звичайно, був сліпим, але тільки тоді, коли вже співав, — до того він мав гострий і непідкупний зір, він знав грецькі й троянські землі та їхні суспільства як свої п'ять пальців.

Я щойно показав, у чому я вбачаю правомірність форми повідомлення в епічному, тепер я хотів би змалювати це в гіпотетичній історичній перспективі.

Очевидно, в ранню добу літературної творчости, тобто загалом людства, мова йшла лише про те, щоб щось повідомити, формально повідомити, і справді, тому, що було повідомлено, вірили й вірили завжди. До повідомлення належала і віра в нього; «повідомляти» означало «повідомляти правду». Тоді реальність, сон і фантазія були значно менше розділені, ніж сьогодні, до того ж нез'ясованість багатьох речей, допитливість і страх спонукали людей вірити всьому, що було сказано чи повідомлено. Такий затуманений первісний стан ми зустрічаємо в примітивних людей та народів і зараз, і коли в судах ми маємо справу зі свідченнями та фальшивими свідченнями під присягою, то й сьогодні можемо спостерігати в деяких простакуватих людей цей дитячий прастан свідомости, в якому змішуються сни, фантазії та реальність. Але я припускаю, що в часи, коли співав Гомер, ті речі, про які він повідомляв, здавалися наділеними високим ступенем правдоподібности; люди вірили, що Одіссей справді застряг на острові у Каліпсо, що сирени справді співали, і, між нами кажучи, віднедавна ми знаємо, що в цих міфах і сагах насправді є набагато більше правди, навіть історичної, ніж гадали раніше. Та в нас сьогодні все виглядає так: ніхто нічому не вірить, реальність, фантазія і бажання різко й тверезомисно розмежовані між собою.

А що стосується мистецтва, то тут ми зробили ось що: ми виштовхнули витвори мистецтва з реальности в царство ілюзії або, кажучи по-простому, в царство обману. «Життя» ми сприймаємо серйозно, а для мистецтва ми виділили дивовижно мізерну сферу розваг. Як серйозні, зайняті люди ми звертаємося до мистецтва лише в години розслаблення з восьмої до десятої вечора, в театрі, а протягом дня — хіба що в автобусі. Так само ми вчинили і з релігійними справами. Для релігії ми виділили недільні й святкові дні та призначили певну кількість службовців, щоб вони нею займалися. Певний пієтет щодо цих речей ще зберігається. Проте виглядає так, що в релігії та мистецтві деякі люди усвідомлюють теперішню ситуацію зовсім по-іншому, ніж більшість їхніх сучасників. Як побожність у неділю не є останнім словом релігії, так і старий Файхінґер не є останнім словом у мистецтві. Мистецтво було і залишиться рідкісною річчю. Витвір мистецтва виконує подвійну функцію: пізнавати (так, саме пізнавати, всупереч усім «філософам») і творити нове. Тому я завершу свій історичних огляд третім узагальненням про мистецтво:

Витвори мистецтва мають справу з правдою.

Епічний митець може й сьогодні з цілковитою серйозністю використовувати форму повідомлення.

Епічний твір відкидає дійсність

Після аргументів, які я навів на користь форми повідомлення в епіці, я хочу полишити цей пункт, і коли я вже його полишаю і ще раз озираюся, то раптом завмираю на місці й приходжу до висновку, який суперечить попередньому. Отже, я читаю кілька сторінок з «Дон Кіхота» і бачу: те, про що там ідеться, є — зумисно — неправдою, причому для обох сторін: як з боку автора, так і з боку читача! І все-таки, ні, саме тому — ось як воно виходить — було обрано форму повідомлення! Нараз я звертаю увагу на це «саме тому». Автор обирає форму повідомлення, яка дозволена лише у сфері так званих фактів, він використовує її для своїх явних не-фактів, і з цього виходить щось таке, що надзвичайно хвилює й приносить задоволення, неймовірну квоту задоволення. Тут ми маємо справу з характерною переорієнтацією мистецтва в матеріалістично-наукову добу. Перед нами фактично чудовий, нічим не зв'язаний вільний процес письменницького вимислу. Чим же є вимисел — зухвалим, нестримним повідомленням не-фактів, явних не-фактів? Це гра з реальністю або, за словами Ніцше, зверхній насміх над фактами, ба навіть над реальністю як такою. Звідси розуміння: це неправда, а також: все-одно тут потрібна форма повідомлення. Тут людина вступає в конкуренцію з цією кам'яною, твердою й масивною реальністю й чаклує над нею, видуває мильні бульбашки з тієї самої матерії, з якої Творець витворив усю важку землю, небо і всіх звірів та всі їхні долі. Ми опинилися на дуже, дуже достойному, гідному людини терені вільної фантазії.

Форма повідомлення вказує на суверенну волю людини, принаймні волю автора всупереч знанню і науці гратися з реальністю. І тут стає можливим усе, про що тільки можна помислити, сила тяжіння усувається, так само, як і всі інші фізичні закони — але тієї ж таки миті стає очевидним: сила тяжіння і всі закони існують, але ми, ми можемо все, у формі повідомлення ми розповідаємо про зовсім інший світ. Художня література — це більше, ніж сон. Сновидіння також грається з реальністю, але в нашому відчутті воно фатально й обтяжливо пов'язане з реальністю. В художній літературі легкість та насміх над реальністю сягають своєї досконалости. Звідси — величезний виграш задоволення, яке надає форма повідомлення при художньому вимислі, задоволення як для автора, так і для читача.

А тепер порівняйте, поставивши поряд з цією легкістю оту незграбність та важкість більшости сьогоднішніх та раніших романів. У своєму невігластві автори навіть не підозрюють, що за інструмент потрапив їм до рук. Вони підлаштовуються під раціоналізм та природознавчу добу, яка скрутила в’язи художній літературі. Тож автори гадають, що їм необхідно обнюхувати реальність замість того, щоб з нею гратися або навіть відкинути від себе. Вони гадають, що зроблять найкраще з можливого, якщо будуть якомога справжніми й такими, як природа. Так ніби це насправді можливо. Природі не залізеш до черева, та й пажів, що притримують шлейф, їй також не потрібно. Ці автори розводяться про те, що вони дуже правдиво, майже документально відтворили історію певної епохи, або родини, або окремої людини, настільки достовірно й близько до дійсности, наскільки це було можливо. Імовірно, навіть за допомогою методів теоретика, історика. Якщо порівняти всі ці зусилля та їхній результат зі сферою надреального, на яку я вказав на початку як на один зі стовпів форми повідомлення, а також зі сферою художнього вимислу, що є другим стовпом форми повідомлення, то настільки убогими, жалюгідними, ба навіть бурлескними видаються тоді натуралісти, які гадають, що форму повідомлення треба сприймати буквально. Тепер ви ясно бачите співвідношення обох художніх сфер, що, як я показав, пов'язані в епіці з формою повідомлення: фантастичної сфери та сфери художнього вимислу, яка є сутим запереченням реальної сфери й уможливлює гру з реальністю, а також — надреальної сфери, тобто сфери нової правди та цілком іншої реальности.

Тож тепер можна знову говорити про форму повідомлення. Так ця форма стає знову правдивою у сфері епічного твору мистецтва, тут більше не йдеться про обман, фантазії, художній твір більше не є неправдивим, заплутаним й не гідним уваги, художній твір більше не деградує до суб'єктивістської забавки, і якщо справді епічний твір вдається до імперфекту й гордо повідомляє про щось, то цим він лише показує, що пам'ятає своє походження, знає своє місце і ранг у духовному житті.

Епіка не розповідає про минуле, а зображає його

Отже, я відповів на запитання: чи є повідомлення базовою формою епіки, і тут відповідь була ствердною; ми також обґрунтували, коли і чому повідомлення може бути формою епічного. Тут варто додати ще одне менш суттєве зауваження. Я вів мову про імперфект та про повідомлення, й так виглядало, ніби форма минулого і є тією формою, яку використовує епік для свого художнього твору. Але про це не може бути й мови. Чи пише епік в презенсі, в імперфекті чи в перфекті — то цілком байдуже, то є суто технічне питання, автор змінюватиме ці модуси залежно від того, що йому краще підходить. Важливим є інше, і про це варто пам'ятати: ми часто читаємо, що драматург, мовляв, зображає дію, яка відбувається в теперішньому, тоді як епік розповідає про те, що вже відбулося. Це твердження є хибним. Такий підхід є поверховим і сміховинним. Для кожного, хто читає епічний твір, події, про які повідомляється, розгортаються зараз, він переживає їх тепер — хай там буде презенс, перфект чи імперфект; в епічному ми зображаємо подію такою ж теперішньою, як і драматурги, і саме так вони й сприймаються. Різниця між епіком і драматургом полягає в тому, що драматург розгортає дію перед органами чуттів — очима й вухами; натомість епік місцем свого зображення обирає фантазію. Лише вибір духовного місця — сцена або фантазія — відрізняє ці два види мистецтва. Нижче я маю намір повернутися до тісного зв'язку між епікою і драматикою.

Шлях до майбутньої епіки

Після того, як я розповів про повідомлення як базову форму епічного, я мушу зробити одну практичну заувагу, яка, можливо, дещо подивує: я хотів би дати пораду авторам, яка різко суперечить уже сказаному або ж, принаймні, так може здатися. Я рекомендую не використовувати форму повідомлення як єдину форму епічного твору. Ви знаєте, що Гомер, Данте, Сервантес — ці три великі епічні автори — обрали для своїх творів виключно форму повідомлення, й усі сьогоднішні романи в Німеччині, наскільки мені відомо, послуговуються лише цією формою: вони зображають через повідомлення, оповідь. Я не підтримую такого підходу. То є різні речі: епічний художній твір та форма повідомлення як епічний засіб. Ніде не написано, що епік мусить лише повідомляти. У давньому театрі, в давній драмі траплялися фрагменти, які не мали жодного стосунку до дії, яка там розгорталася, наприклад хори. Навіть Шекспір, нехай і соромливо, часом дозволяє якомусь персонажеві стати перед завісою і щось розповідати. І це правильно. То лише догма, яку можна й відкликати, — що драма, мовляв, здатна існувати лише у формі діалогової дії; я із задоволенням помічаю, як фільм, тобто оповідь у зорових образах, вже зараз у вигляді експерименту проникає в театр й намагається розбити цілком заїжджену форму діалогової драми, гри персонажів згори на сцені між собою без взаємозв'язку з глядачем.

Ви схопитеся за голову, коли почуєте, як я раджу авторам, зайнятим епічною роботою, рішуче вдаватися до лірики, драматики, рефлексії. Але я на цьому наполягаю. В епічному творі ми не повинні жертвувати свободою на догоду якійсь традиції, що звідкись прийшла до нас і вже перетворилася на догму, ми робитимемо з роману те, що нам здається правильним. Німеччина — це країна педантичного, епічного реалізму. Під реалізмом я розумію те, що автор змушений повідомляти про реалії або псевдореалії. У Франції вже давно пишуть легше й гнучкіше. Існує зовсім небагато стійких законів мистецтва, що тяжіють над митцем; більшість мистецьких законів виробляє сам митець. Епічний твір мистецтва не є застиглою формою, він, як і драма, перебуває в постійному розвитку, а отже, нерідко постає проти традиції та її представників. Сьогоднішній театр закостенів у діалогах осіб нагорі, при цьому нам відмовляють у життєдайному праві активного втручання за допомогою ліричних чи глузливих коментарів, вільної двосторонньої художньої акції, заборонене навіть пряме звернення до нас, ми не достатньо беремо участи в тому, що відбувається нагорі, — так само все виглядає і з епічним, де форма повідомлення є залізною завісою, яка розділяє читача і автора. Я раджу цю залізну завісу підняти.

Маю визнати: раніше я незаперечно схилявся перед формою повідомлення, цією догмою залізної завіси. Нічого не здавалося мені важливішим за об'єктивність оповідача. Зізнаюся, що й досі повідомлення фактів, документів приносить мені радість. А знаєте, чому саме фактів і документів? Тому що через них зі мною розмовляє найбільший епік — сама природа, і я, такий маленький, стою перед нею й тішуся з того, як дивовижно виходить у мого старшого брата. І коли я писав ту чи ту історичну книжку, я часом заледве міг стриматися, щоб не переписати дослівно цілі історичні документи — у зачудуванні я заглиблювався в ці документи й казав сам до себе: краще, ніж тут, я не напишу. А коли я працював над твором, в якому описувалася боротьба гігантів проти великої природи, то просто не міг стриматися, щоб не переписати цілі географічні статті: про русло Рони, як вона витікає з гір, як зветься кожна її долина, як звуться притоки, які міста лежать на ній, і все це таке чудове, і саме повідомлення настільки епічне, що я видаюся тут цілком зайвим.

Проте неможливо дотримуватися таких поглядів усе життя. Одного чудового дня людина відкриває для себе щось інше, окрім Рони, її долин та приток: людина відкриває саму себе. Відкрити самого себе — то найкраще й найбентежніше переживання, яке може спізнати епічний автор. Спершу це виглядає як переживання, що може скрутити йому в'язи. Але епічний автор бачить себе в небезпеці, обтяжений різними труднощами, аж поки збагне, що художній твір — це справа самого митця, це не минуле визначає для мене закони, я сам творю свої закони, й епічний твір для мене відтепер означає щось геть інше. Чи має автор право голосу в епічному творі, чи може він сам увійти у створений ним світ? Моя відповідь: він має право, він повинен і навіть мусить це зробити. А тепер я нагадаю, що саме зробив Данте в «Божественній комедії»: він сам пройшов через свою поему, сам простукував свої фігури, втручався в перебіг подій, і то не граючись, а цілком серйозно, у свій час кожен його зрозумів у найважливішому місці його суду. Він брав участь у житті своїх персонажів. Як цар Давид, танцював він перед переможним військом своїх фігур.

Коли я кажу, що в епічному ми повинні вдаватися до лірики, драматики й рефлексії, я зовсім не виступаю за повне змішання форми. Ми маємо повернутися до відновленого праядра епічного твору, в якому епічне ще не застигло до теперішнього особливого стану, який ми цілком помилково вважаємо нормальним станом епіка. Це означає, як мені здається, що нам треба йти слідом за Гомером.

У такий великий і небезпечний момент головне — це могти і бути. Ця праформа літератури принесе свіжість для всіх, хто до неї наблизиться, але також буде багато біди. До праматерів можуть підійти лише ті, хто від цих праматерів походить. Такою я бачу епічну літературу, яка з'явиться одного дня, яка після зламу традиції та відмови від форми повідомлення зможе вразити нас своєю щирістю. Знову й знову я хочу закликати авторів не служити формі, хай би якою вона була, а послуговуватися нею.

І тоді буде усунено одну особливу й сьогодні дуже гнітючу трудність. Я закликаю зробити епічну форму цілком вільною, щоб автор мав усі зображальні можливості, яких вимагає матеріал. Якщо його сюжет бажає пуститися в ліричний танок, то він мусить дати йому лірично потанцювати. Автори зусібіч чують нагальні заклики до актуальности, до сучасної літератури. Правду кажучи, сьогодні можна навіть сказати, що література взагалі нікому не потрібна, її вважають чимось застарілим, мистецтво викликає нудьгу, всі хочуть лише фактів і фактів. На це я скажу: браво і тричі браво! Мені також ні до чого порожні фантазії. Полковник Шпрінґенау[257] за мить наганяє на мене нудьгу. Справжній автор у всі часи сам був фактом. Письменник має показати й довести, що він є фактом і часткою реальности, таким самим фактичним, як чудовий винахід триерґона[258] або комірка Каролуса[259]. Автори не повинні цупити факти з газет і просто вставляти їх у свої твори. Цього недостатньо, Просто бігти слідом і фотографувати — недостатньо. Треба самому бути фактом і створити для цього місце у своєму творі — ось що вирізняє доброго автора, тож сьогодні я закликаю відкинути в епічному нав'язану маску повідомлення і рухатися в своєму творі так, як автор вважає за потрібне.

Різниця між сьогоднішнім індивідуалістичним способом виробництва від минулого колективного

Я не маю наміру розглядати тут всі проблеми епіки, я навіть не маю на меті заторкнути й назвати всі суттєві проблеми, я лише хочу пройтися вздовж захисної лінії цієї фортеці, дослідити передові укріплення й підійти до прочиненої брами. І тепер я запитаю цілком відсторонено: які зовнішні впливи формують епічний твір? Раніше епік співав і, мандруючи, ніс у народ байки, шванки та саги, які самі гуляли в народі й над якими він сам, як правило, не так багато й працював: то там, то там він додавав свій варіант чи нову мелодію пісні. Такий чоловік мав конкретне завдання — він мусив якось заробляти на життя, а його слухачі були суворими суддями, коли їм не подобалося те, що він співав, тоді чоловікові доводилося голодувати: то був дуже чіткий вплив на формування його твору, то була щонайживіша та найпродуктивніша критика, таку творчість можна буквально назвати колективною роботою автора й публіки, хліб або гроші — то був дуже переконливий аргумент для автора і опосередковано то був серйозний чинник впливу на формування твору.

Як же це виглядає нині? Нині автор сидить у своїй кімнаті, гризе олівця або ручку, поки йому щось спаде на думку. Він також хоче заробляти гроші, але співцям та ваґантам минулого було значно легше: вони були в прямому контакті зі своєю публікою, швидко помічали, що цій публіці слід запропонувати. Зараз автор може вийти на вулицю, може поговорити зі своїм видавцем, почитати газету, послухати, про що балакають тут і там, але про прямий контакт з колом своїх читачів не може бути й мови. Всі ми сидимо ніби в якомусь ізоляторі — безперечно, це не надто приємна ситуація, яка не надто сприяє продуктивній праці. Сьогоднішня ситуація в культурних країнах повсюдно сприяє появі індивідуалістичних авторів, адже в наших державах великі об'єднання, великі колективи мають виключно політичний та економічний характер, потужних ідеалістичних колективів узагалі немає, принаймні, їх немає для переважної більшости авторів, тож загалом немає доброї атмосфери ні для великої драми, ні для великого епічного твору.

На сьогоднішніх авторів звалилося нещастя друкарства. Книжка безкінечно довга, і книжку можна зробити ще довшою, можна зробити дві книжки, три книжки — як авторові помітити, що йому слід зупинитися? По суті, він має зупинитися лише тоді, коли вичерпаються всі запаси паперу. Той факт, що сьогодні немає цієї обмежувальної умови, впливає на зовнішню форму. А потім, як нам слід говорити, хто регулює наш голос — наразі ми не маємо жодного голосу, в нас забирають голос і за це дають нам похмурі друковані літери. Але хіба можуть літери впливати на ритм нашої мови, якщо тільки справжнє говоріння, справжній вдих і видих визначає каденцію тону відповідно до змісту, який вибудовує речення й вишиковує їх одне за одним. І що ж має писати сьогоднішній автор, для кого він пише? Куди йдуть книжки, він не знає; може, вони залишаються в Ляйпцигу на складі видавництва; він узагалі ні до кого не говорить, він говорить у порожнечу, не існує жодного загальнонародного мислення, машини і економіка розірвали все на шматки. Абсолютно катастрофічний стан. Більше немає сюжетів, які всі хотіли б послухати, більше немає жодного окресленого народного мислення, хіба що в дуже рудиментарному вигляді, машини і економіка розірвали все на шматки. І ось сидить сьогоднішній бідолашний автор, який перебуває в надзвичайно нездоровому стані, він — ледь не анахронізм, він також хоче заробляти гроші, його бідність — це не анахронізм. Тож як сьогодні, коли кожен з авторів перебивається самотою, навіть маючи зв'язки зі своїм життєвим колом, як же сьогодні відбувається процес формування епічного твору, чи почувається автор якимось функціонером, чи ставить перед собою завдання, які формують його твір, чи, може, хтось зазирає йому через плече? Я хотів би описати сьогоднішній процес формування твору.

Опис інкубаційної стадії в сьогоднішньому процесі виробництва епічного твору

Поки автор ходить туди й сюди, займається щоденними справами, приділяє увагу різним буденним заняттям, усередині в нього за сприятливої пори щось накопичується, акумулюється — так можна було б образно висловитися. Відбувається певна внутрішня робота. Це щось таке, якщо бути точнішим, як мислення без думок. Приховано щось визріває, це можна відчути, щось зрушує з місця — або вже зрушило. Весь організм, уся душа входить у стан готовности, цей стан буває різний: або особлива зосередженість, або меланхолія, або несамовитість. Я кажу «різний», і це важливий момент, оскільки несамовитість, смуток або зосередженість вказує на загальну тональність того, що тепер прийде, що відкриється автору, це сигнал внутрішнього процесу, який передається загальному настроєві автора, не завжди, але часом дуже інтенсивно виявляючись у міміці та в інших ознаках. Тут автор ще ідентичний зі своїм твором, це своєрідна продромальна[260], інкубаційна стадія виробництва, нез'ясована ситуація, в якій твір, що готується, переповнює автора, ще не відокремився від нього, висмоктує, сотає з нього життєві сили.

Аж ось ми дійшли до того пункту, до якого я мушу привернути особливу увагу, він є надзвичайно важливий, тут немає жодного особистого моменту, він у будь-якому разі залишається чинним. Спершу, зазвичай, іде інкубаційна стадія, яка може мати різну тривалість; людина починає відчувати, що її щось вабить і до цього «щось» вона має виявити турботу. Взагалі я не дуже полюбляю порівняння: автор і його твір, як мати і її дитя, проте тут, під час інкубаційної стадії, ми маємо справу з чимось подібним до материнської ситуації. Тут простежуються дві інстанції: та, що несе, спостерігає, легко стає неспокійною і має із собою вдосталь харчів, і друга — та, яку виношують. Мисляче, свідоме «Я», тобто епічний автор, у цей час наділений однією певною функцією: знаходити й подавати тему і матеріал. Людина почувається як звір біля годівниці та водночас пильнує, щоб цей звір одержав достатньо корму. Та іноді він відмовляється від їжі, припускається фатальних помилок, і часом, коли я читав якийсь епічний твір, у мене виникало враження, що загалом там усе добре й правильно, але автор взявся не за ту тему, в нього виявилася нещаслива рука — адже для того, щоб знайти правильний корм, потрібен ще й талан. А часом трапляється так, що ти ще шукаєш і подаєш матеріал, а внутрішній стан уже вичерпався. І ти опиняєшся в ситуації квочки, яка не змогла висидіти власного яйця. А потім раптово, так, я кажу «раптово», там уже щось є.

Я мовчки сиджу за столом, я вже і те прочитав, і те прослухав, і знову все забув, аж тут щось вискакує, і я, не знати чому, захоплений або незрозумілим чином вражений, ні, зачарований якимось образом. І це не візія, не галюцинація, а багато що водночас, душевний стан особливої просвітлености, жодного притуплення почуттів, лише незвична духовна ясність, у світлі якої все неясне виглядає зрозумілим, це почуття ніби як у Зиґфріда[261], який скуштував драконячої крови: і зрозумілими стали йому всі мови і все довкола. Так було, коли я почав роботу над історичним романом «Валленштайн»: якийсь невиразний імпульс спонукав мене перегортати гори документів, розбирати листування, знаходити щось то там, то там. Щось таке, що було вже в мені у стані готовности, насмоктувало і звідти, і звідти, й раптом переді мною стоїть образ флоту, не візія, а щось справді всеохопне, Ґустав Адольф[262] перепливає море. Але як він перепливає море? То все кораблі, коґи[263] і фрегати, що здіймаються над сіро-зеленою водою з білими гребінцями піни, над Балтійським морем, кораблі пливуть через море, як вершники, кораблі гойдаються на хвилях, як вершники на спинах коней, вони, як то здавна заведено, навантажені гарматами й людьми, море котиться попід ними, вони пливуть до Померанії. Це справді чудова картина, яка просто зачаровує. Я відчуваю, що це відбувається саме зі мною, так ніби я довго крутив у руках заплутаний клубок ниток і щойно знайшов вільний кінець. Заради цієї урочистої ситуації я вирішив писати і знаю: звідси я писатиму своє повідомлення, власне, я писатиму, щоб відсвяткувати, пошанувати й проголосити цю ситуацію, ось для чого я писатиму книжку.

Це освячене зоровими образами прозріння, цю наділену особливим знанням мить автор переживає як мить первинної концепції. Ось що це означає: те, що передувало цьому на інкубаційній стадії, вже розвинулося настільки, що змогло подолати певний поріг й потрапити в поле зору. А саме в поле зору автора. І тут, на стадії концентрації, для нас будуть важливими два пункти.

Перший пункт: оця цілісність досягла певного рівня, набуло певного об'єму, пожива була доброю, звір вибирав для себе лише певний корм, тепер може постати картина, яка засяє в особливо яскравому світлі. Тепер «Я», яке поки що методом проб і помилок вчилося доглядати за звіром, одержує іншу функцію, інше завдання — в цьому й полягає другий пункт. Зараз «Я» бачить, з чим воно, власне має справу, бачить, що воно вигодувало біля своїх грудей. «Я» розглядає це єство й обирає щодо нього певну позицію. Щоб було зрозуміліше: з цієї миті автор уже не сидить сам у своїй кімнаті, роздумуючи або виношуючи свої плани. Автор, щоправда, не йде в народ, як то робили в давнину ваґанти та оповідачі, не співає того, що йому замовляють, і не підлаштовується під бажання публіки. Але з цієї миті автор носить народ у собі.

Оте «Я», яке спостерігає, в наш час переймає на себе роль і функцію, яку в часи давніх вагантів для них виконував народ. «Я» стає публікою, стає слухачем, причому слухачем, який співпрацює. (Застерігаю не плутати з «ідеальним слухачем» Ґете.) З цієї миті починається кооперація, спільна робота «Я» та творчої інстанції. Це «Я», яке на все звертає увагу, думає і оцінює, постійно перебуває у взаємозв'язку з творчою інстанцією, підштовхує її вперед або ж спонукає повернутися назад, живить її, веде її — добре чи погано, виконує регуляторну функцію. Тож щодо епічного автора, хоча це, напевне, стосується і автора-драматурга, не може бути й мови про сліпий, нестримний порив, який творить несвідомо. Несвідомою є лише інкубаційна стадія, натомість друга стадія є особливим чином усвідомленою, насиченою думками, просякнутою цінностями певного середовища, класу, суспільної верстви, народу. Й усі ці речі, думки, суспільні цінності певного середовища в запеклій колективній роботі разом з творчою, дуже особистісною інстанцією формують твір.

Щоб доповнити картину процесу виробництва твору й зробити її повнішою, треба сказати, що тут відбувається і щось доволі химерне. Свідоме, мисляче «Я» не завжди залишається на рівні публіки, глядача та співпрацівника, часом воно втягується у виробничий процес; твір, що формується, у деякі моменти, які вимагають від автора повного розкріпачення, буквально зачаровує «Я», й тоді — не полишаючи думання й співпраці — тут можуть виникнути дві ситуації: спершу «Я», як співпрацівник, втрачає свою провідну роль щодо твору, воно приміряє маски, страждає своїм твором, танцює довкола нього. «Я» опиняється втягнутим у ігрову ситуацію твору, що формується, й, принаймні частково, втрачає над ним контроль. Так автор усе глибше занурюється в глибінь творчости. (Думай тут про майбутній «епічний» твір і говори голосами будь-яких глибин! Вияви мужність, наважся, доклади всіх зусиль!) І хоча загальна ясність зберігається, ставлення автора до свого твору тепер стало більш невизначеним, а самому творові загрожує втрата форми, та це лише означає, що він втрачає формулу, яку ми легко могли вирахувати, зате підспудно утворюються нові форми, твір набуває глибшої художньої структури.

А тоді може виникнути і друга ситуація, другий ступінь захоплення, та мить, коли автор ніяк не може втриматися на ногах перед своїм твором, коли твір заковтує автора та його свідоме «Я»: ми опиняємося на стадії формування довготривалої, ще безіменної концепції.

Ось так під час виробництва відбуваються коливання в той чи той бік: за розробленням першої концепції йдуть тривалі періоди раціональної просвітлености та загалом зрозумілого формального членування; це спокійні періоди, сповнені фантазії, а потім знову починає пульсувати концепція, її стовпи здіймаються з глибини, як острів під час підводного землетрусу, і ось знову кульмінаційний пункт і новий початок. Існують різні типи авторів; не всі зрозуміють, що я маю на увазі. Бачите-но, творити — означає не лише вершити суд над самим собою, як то каже Ібсен[264], це також не є суд над собою та іншими, як то кажуть моралісти і політики серед авторів, це означає щось значно більше, наприклад, відпустити самого себе, вступити у гру або мати мужність піддатися на внутрішні чари й стати їхньою жертвою в плані форми та змісту.

(…)

Мова у виробничому процесі

На закінчення я опишу роль мови у виробничому процесі.

Як тільки розроблено концепцію, одразу виникає химерна ситуація, ситуація спантеличення. Автор мусить говорити, тобто писати, й тут трапляється щось дивне, що вже часто можна було спостерегти: автор (деякі автори) помічає, що в той момент, коли він говорить або пише, він опиняється у геть іншому світі або, скажімо, в іншій духовній площині. Концепція перестає бути концепцією, принаймні це спізнали чимало авторів. У процесі говоріння, в процесі письма концепція змінюється, вона досі ще зовсім непогана, але вже не настільки приваблива, як раніше. Отже, втілення концепції в мовну оболонку може призвести до суттєвих змін, простіше кажучи, чинить частково деструктивну дію. Такі автори помічають, що те, що вони мають перед собою, втратило те унікальне, те особливе, що було в їхній концепції, й вони не дуже задоволені «мовою». Можливо, такі автори мають концепції та інтуїції цілком особливого виду. В інших авторів і, зокрема, в мене все відбувається зовсім інакше.

Особисто я мовою задоволений. Мова надає мені надзвичайно корисні послуги, вона є для мене найкориснішою помічницею в роботі. Існують різні взаємозв'язки та відносини між концепцією та мовою. Ті, хто сприймають концепцію, викладену на письмі, як розчарування, очевидно, мають мову за інструмент, знаряддя, матеріал, в якому вони втілюють свої ідей й фантазії, що взялися невідомо звідки. Але мову можна сприймати й інакше, та й сама мова може бути чимось зовсім іншим. Наведу тут деякі власні спостереження.

Бувають такі ідеї, які є безмовними. З ними слід бути обережним і не записувати відразу, бо тоді якраз і можна спізнати вже згадане розчарування. Деякі речі повинні визріти, ідея колись сама створить для себе мовне тіло. І коли настає такий момент, коли з цієї ситуації автор знаходить одне-єдине речення, тоді вже можна вважати, що він ухопив звіра за хвоста й той уже від нього не втече. І справді, записана ситуація тоді не є ідентичною до концепції, але вона багатша, конкретніша, живіша! Особливо це стосується епічного тексту: він підштовхує автора вперед. Адже сама концепція може нести в собі певний рух, але написане, послідовність речень, мелодія, що зазвучала, не дає спокою. Настільки ж багатшим і вартіснішим є цей запис, ніж сама концепція, яка насамкінець звучить у тексті лише як генерал-бас[265].

Але буває й так, — хоча це звучить досить дивно, — що водночас за ідейною концепцією слідує певна мовна концепція. Тут немає нічого надприродного, хоча це близько до ситуації сновидіння, коли людина може часом почути окремі слова чи фрази.

Трапляється і третій варіант, коли автор не має жодної ідейної концепції, просто йому бозна звідки спадають на думку деякі фрази — така ситуація для автора є найщасливішою. Я вже згадував про похід Ґустава Адольфа через Балтійське море. Ця концепція залишалася німою, й з неї нічого не виходило. Але і я сам побоювався вимовити її словами. А потім під час роботи, коли я читав про вельмож при дворі імператора Фердинанда II[266], я натрапив на одну фразу, і саме вона була моєю мовною концепцією. І така мовна концепція так само важлива, як і суто ідейна концепція, а для епічного автора, практика мови, вона є найважливішою. Ця фраза звучала так: «Після того, як Богемія зазнала поразки, ніхто цьому так не радів, як імператор. Ще ніколи…» Далі — вже нецікаво. Але сама фраза була чудова, це був початок моєї книжки, там уже були мелодія і ритм, я міг починати, вже нічого не могло завадити. Якби мені треба було пояснити взаємозв'язок між концепцією та мовою, то я сказав би так: концепція — то лише текст пісні, мова є власне самою піснею, вона є музикою. Тож до концепції разом з мовою додається щось надзвичайно важливе, пісня не буде готовою без правильної мелодії.

Як для поета-текстовика не може бути нічого важливішого, ніж правильно покласти його слова на музику, так і для автора прози найголовнішим є внутрішній зв'язок між його концепціями, ідеями та мовою. Як погано дібрана мова може зіпсувати концепцію, так само вдало вибрана мова, добра концепція мови знімає з автора половину роботи, навіть коли той фантазує та винаходить. Адже добре дібрана мова веде правильним шляхом, веде в сенсі первинної концепції до нових ідей, вона є продуктивною силою в собі. Тож найбільша формальна небезпека для епічного автора полягає в тому, що він може потрапити не на той мовний рівень. Для авторів та читачів було б великим благодіянням, якби філологи склали словник німецьких мовних стилів та мовних рівнів[267]. Така праця була б дуже важливою для навчання авторів та відлякування дилетантів. У німецькій мові маємо обмежену кількість мовних стилів та стилістичних рівнів, які можна чітко вирізнити. Так, приміром, є розмовна мова, яка є різною в різних суспільних прошарках, така різниця є і в різних регіонах, вона не вичерпується лише діалектними відмінностями. Потім є стилістичний рівень газетярів, біржовиків та представників інших професій. Але авторам вони не надто впадають в око, а шкода, було б дуже бажано, щоб вони інтенсивніше занурювалися в повноцінне людське життя. Для них важливими є лише стилі письмової мови, таким є стиль перекладу Біблії Мартіна Лютера[268]. Цей стиль зберігався протягом багатьох поколінь, наразі він є певним літературним стилем, займає певний духовний рівень, і той, хто ступає на цей рівень, повинен знати, куди саме він ступає, повинен розуміти, куди підштовхуватиме його ця мова; адже навіть скориставшись кількома її фразами, ця мова пожене його до інших фраз цього стильового рівня, ба більше, навіть до відповідних думок та уявлень. Інакше кажучи, у кожному мовному стилі криється продуктивна сила та певний характер примусу — як формальний, так і ідейний.

Дилетанти цим охоче користуються й можуть легко писати в межах такого рівня, адже вони не помічають, що вони фактично майже не беруть участи у грі, що тут ідеться про їхню мовну та ідейну автономію, тепер їм достатньо вкинути монетку в автомат — і машина все зв'яже докупи. Але й на справжнього автора чигає небезпека, але йому добре відомо те, про що я говорив: людина гадає, що вона пише, а насправді через неї говорить мова, людина думає, що вона пише, а насправді сама мова пише через неї. Повертаючись до нашого словника, до мовних стилів та відповідних духовних значень, варто згадати, що ще існує ямбічний стиль Шіллера, давня проза Ґете, проза Гайнріха Гайне, яку можна спостерегти аж до сьогоднішнього фейлетонізму, класицистичний стиль Платена[269] та інші. Всі ці мовні стилі займають певний духовний рівень й через те можуть бути продуктивними й служити зразком, але з іншого боку, особливо для молодих авторів, можуть мати катастрофічно нищівні наслідки й тільки заважати. Лише людина необізнана гадає, що існує одна єдина німецька мова і нею можна думати про що завгодно. Знавцю відомо, що існує деяка кількість мовних рівнів, на яких все може рухатися. Той, хто бажає бути духовно незалежним, той, хто хоче сказати в літературі своє слово, може опинитися у великій небезпеці й біді. Дуже добре, коли ти знаєш про таку небезпеку, і немає нічого нового в тому, що коли хтось хоче сказати щось своє, в плані духовному чи фантазійному, тоді він має відкинути від себе стару манеру говоріння, щоб, за прикладом пташки, співати так, як дозволяє йому власний дзьоб.

Що ж стосується формотворчої сили мови, то, як показав попередній виклад, я, власне, мушу говорити про неї як про загальну продуктивну силу водночас формального і ідейного характеру, так вона й проявляється в процесі мисленого писання або письмового мислення як рушійна сила, що підштовхує від речення до речення, від періоду до періоду. Час від часу ритмічні закони потужніше вступають в дію, іноді більшої ваги набувають алітерації, а іноді — асонанси. Ідейне з одного рівня бореться з мовним іншого рівня. І переможцем завжди залишається не добрий письменник, а «мова». Той, хто цього не спізнав, не розуміє фундаментального факту живої мови, яка є не мовою філології і словника. Мова є квітучим, конкретним феноменом, вона не знає окремих «слів», так само, як світ не знає окремих предметів, вона тече в словах і реченнях, сповнена предметности й думки, вона переживається й відчувається. До речі, можна чимало сказати про дуже банальний поділ на прозу і поезію, прозаїчну і поетичну мови. Але у справді епічному такого різкого поділу немає.

На цьому я хотів би зупинитися у своїх міркуваннях про мову, про її продуктивну силу в формальному та ідейному аспекті, про її примусовий характер. Я також не розводитимуся про те, що вважаю звільнення епічного твору від зв'язку з книжкою хоча й складним, але корисним, і корисним саме з погляду мови. Книжка — це смерть справжньої мови. Епік, який тільки пише, залишає поза увагою найважливіші формотворчі сили мови; я вже давно висунув гасло: геть від книжки, проте я не бачу жодного чіткого шляху для сьогоднішнього епічного автора, хіба що шлях до якогось нового театру. Це, власне, є продовженням моїх слів, сказаних вище, про необхідність відродження та відновлення епічного твору.

Що ж є визначальним для епічного твору? Здатність його автора глибоко зануритися в реальність і пронизати її, щоб таким чином прийти до простих, великих, визначальних базових ситуацій та фігур людського існування. Але для того, щоб створити живий витвір словесного мистецтва, сюди ще слід додати здатність автора до нестримного вимислу. І по-третє, все це має виливатися в потік живої мови, за яким і слідує автор.

1928

Основні дати життя Альфреда Дебліна

10 серпня 1878 року — Альфред Деблін народився в місті Штеттин (сьогодні польський Щецин) в асимільованій єврейській родині. Він був четвертою дитиною Макса та Софії Деблінів. Батько — Макс Деблін (1846–1921) походив з Познані, він був кравцем та власником крамниці одягу. Мати — Софія Деблін, в дівоцтві Фрайденгайм (1844–1920), була дочкою заможного комерсанта.

1885 рік — Альфреда записали до реальної гімназії Фрідріха-Вільгельма. Незважаючи на сильну короткозорість, батько відмовлявся купити синові окуляри, тож Альфред був змушений завжди сидіти за першою партою. У нього рано з'явилося зацікавлення літературою. Загалом потяг до мистецтва йшов від батька, який грав на піаніно й скрипці, малював та співав у синагозі. Натомість мати Дебліна була насамперед практичною жінкою.

1888 рік — Макс Деблін закохується в Генрієтту Цандер, молодшу за нього на 20 років, і, зазнавши банкрутства, тікає разом з нею до Америки. Альфред із матір'ю, братами й сестрою переїздить до Берліна, де вони знайшли притулок у заможного брата матері Рудольфа. Батько невдовзі повернувся з Америки, та дві його спроби примирення закінчилися нічим. Родина тривалий час жила у великій фінансовій скруті.

1891 рік — Альфред знову пішов до школи, пропустивши три роки через переїзди та брак грошей, щоб платити за навчання. У Кельнській гімназії Берліна Деблін знову захопився літературою. Його улюблені автори: Святий Августин, Спіноза, Кляйст, Гельдерлін, Достоєвський, Шопенгауер, Ніцше.

1900 рік — Деблін закінчує гімназію. Цього ж року він пише свій перший короткий роман «Шалені коні». Багато займається музикою. Захоплюється Ріхардом Вагнером, Йоганном Брамсом, Гуґо Вольфом. Знайомство й початок багаторічної дружби з письменником, музикантом, художнім критиком Герватом Вальденом (1878–1941).

17 жовтня 1900 року — Деблін вступає на медичний факультет Берлінського університету, відділення неврології та психіатрії. Навчання фінансує брат Людвіг та інші родичі. В університеті Деблін також відвідує курси філології та філософії.

1901 рік — пише новелу «Пробудження», починає роботу над романом «Чорна завіса»..

1903 рік — знайомиться з багатьма представниками берлінської богеми, зокрема з Елізабет Ласкер-Шулер, Паулем Шеербартом, Франком Ведекіндом, Еріхом Мюзамом та ін. Пише два есе про філософію Ніцше.

1904 рік — Фрайбурґ-ім-Бреслау. Практика в приватній психіатричній клініці.

1904 рік, квітень — здає випускні іспити.

1905 рік — починає роботу в психіатричній клініці Реґенсбурґа. Пише п'єсу «Лідія і Максхен». Повертається до Фрайбурга й практикує в міський психіатричній лікарні. Працює над дисертацією про синдром Корсакова, закінчує написання роману «Чорна завіса». Захищає дисертацію у Фрайбузі.

1906 рік — за кілька місяців одержує роботу в Берліні, в психіатричній клініці Бух, яку з часом опише в романі «Берлін Александерплац». Скептично ставиться до психоаналізу Фройда. Робота психіатром для Дебліна була не просто способом заробітку, до неї він ставиться з пристрастю й захопленням. У клініці знайомиться з сестрою-жалібницею Фрідою Кунке, з якою пізніше мав позашлюбного сина Бодо (нар. 1911 р.).

1908 рік — працює інтерністом в Берлінській міській лікарні, тут 1910 року знайомиться з практиканткою Ерною Райс, яка стане його майбутньою дружиною. Паралельно працює лікарем станції швидкої допомоги міської лікарні в районі Темпельгоф. Початок близьких стосунків з Ерною Райс, яка в цій самій лікарні проходить практику. Пише новелу «Черниця і смерть».

1910 рік — Деблін разом з Вальденом виступає одним із засновників експресіоністичного журналу «Штурм». У цьому часописі Деблін регулярно публікує свої нові твори.

1911 рік — Деблін починає роботу «касового» лікаря-психіатра в одному з робітничих кварталів східного Берліна.

1912 рік — одружується зі студенткою медичного факультету Ерною Райс. У подружжя народиться четверо синів. Дванадцять оповідань експресіоністичного спрямування, що були опубліковані в «Штурмі», виходять окремою збіркою «Убивство кульбаби»[270]. Особисте знайомство з Марінетті та іншими італійськими футуристами. Проте вже наступного року футуризм як напрям літератури його розчаровує, він бачить великі розбіжності між задекларованими принципами та літературною практикою футуристів. На думку Дебліна, руйнування синтаксису та повне відкидання традиції — то ще занадто мало для справді нової літератури. Запозичивши певні ідеї футуризму, Деблін розвинув свій варіант експресіонізму. Критичне ставлення Дебліна до футуристів підтримав Ґійом Аполлінер. Конфлікт з Герватом Вальденом.

1914 рік — працює над романом «Боротьба Вадцека з паровою турбіною». Початок Першої світової війни. Деблін добровольцем вирушає на фронт, працює військовим лікарем у Саарґемюнді. Народження сина Вольфґанґа в Берліні.

1916 рік — перебуває на службі неподалік від Вердена, працює у військовому лазареті. Премія Теодора Фонтане за роман «Три стрибки Ван-Луня».

1917 рік — тяжко переносить тиф. У Гайдельберзі вивчає матеріали про Тридцятилітню війну, має намір написати великий твір про цей історичний період.

1918 рік — смерть від сухот Фріди Кунке. В Берліні Деблін стає свідком Листопадової революції.

1919 рік — завершення роботи над романом «Валленштайн», одним з найвизначніших історичних романів німецької літератури. Смерть сестри Дебліна Мети від випадкової кулі під час Спартаківського повстання в Берліні.

1920 рік — публікація роману «Валленштайн». Кореспондент театральної хроніки для газети «Праґер Таґблат». Читає праці Карла Маркса та Фердінанда Лассаля.

1921 рік — знайомство на маскараді з Йоллою Ніклас, що була відомим фотографом. Близькі стосунки з нею тривають до 1940-х років.

1924 рік — публікація фантастичного роману «Гори моря і велети» про конфлікт між природою та технікою в третьому тисячолітті. Поїздка до Польщі, наступного року свої враження описав у збірці подорожніх нотаток «Подорож до Польщі».

1925 рік — участь в «Групі 1925», вільному об'єднанні письменників ліво-ліберальних та комуністичних поглядів. Знайомство з Бертольдом Брехтом, Йоганесом Бехером, Германом Казахом та ін.

1927 рік — епічний твір «Манас», про який захоплено відгукнувся Роберт Музіль.

1928 рік — Дебліна обрано членом Прусської академії мистецтв. Початок роботи над романом «Берлін Александерплац». Рецензія на німецький переклад роману Джеймса Джойса «Улісс». Доповідь «Побудова епічного твору» для студентів Берлінського університету.

1929 рік — публікація роману «Берлін Александерплац». Роман захоплено зустрічають як критики, так і читачі. Майже відразу він перекладається основними європейськими мовами. Саме завдяки цьому роману Деблін стає одним з найпопулярніших письменників Ваймарської республіки.

1930 рік — вотум за присудження премії Ґете Зигмунду Фройду. Адаптація роману «Берлін Александерплац» як радіоп'єси. Робота над сценарієм фільму за романом «Берлін Александерплац».

1931 рік — переїзд у західну частину Берліна. Екранізація роману «Берлін Александерплац» режисером Філом Ютці; в головній ролі Гайнріх Ґеорґе. Альфред Деблін та Гайнріх Манн укладають «Читанку для шкіл у Пруссії».

1933 рік — твори Дебліна одержують від правлячого нацистського режиму ярлик «асфальтної літератури», він зазнає утисків через своє єврейське походження; 28 лютого, наступного дня після підпалу Райхстаґу, Деблін емігрує з Німеччини до Швейцарії. Оселяється з родиною у Цюриху. У травні його твори разом з творами інших видатних письменників публічно спалюються в Німеччині нацистами та їхніми прибічниками. Згодом еміграція до Франції. Деблін вивчає мову їдиш, співпрацює з єврейськими організаціями. Робота над сюрреалістичним романом «Вавилонська мандрівка».

1935 рік — старший син Дебліна Петер емігрує до США.

1936 рік — Деблін приймає французьке громадянство.

1937 рік — знайомство з Жаном Полем Сартром та Симоною Бовуар. Знайомство з германістом Робертом Міндером, який залишиться близьким другом Дебліна до кінця життя.

1938 рік — публікація першого тому роману «Листопад 1918»; наступні томи з'являться у 1943 та 1948–1950 роках.

1940 рік — Франція зазнає поразки від Німеччини. Дружина Дебліна разом з його сином Штефаном залишають Париж, Деблін на якийсь час затримується в місті у зв'язку з роботою в міністерстві. Деблін по всій Франції розшукує свою дружину із сином. Зустрічається з родиною в Тулузі. Через Іспанію і Португалію Деблін з родиною виїздить до США, де вже мешкає його син Петер. Інший син Дебліна Вольфґанґ (Венсан) бере участь у французькому Русі Опору. Вдається до самогубства, щоб уникнути арешту.

1940–1945 роки — Деблін разом з дружиною та сином Штефаном мешкає в Голлівуді; протягом року він працює як сценарист для кінокомпанії Метро-Ґолдвін-Маєр.

1941 рік — Деблін переходить з юдаїзму до католицизму. Знайомство з філософом Гербертом Маркузе.

1942–1944 роки — Деблін працює над релігійним трактатом «Невмируща людина», завершує роботу над романом-тетралогією «Листопад 1918».

1943 рік — молодший син Дебліна Курт разом з родиною знищений в нацистському таборі смерти Аушвіц-Біркенау.

1945 рік — одержує звістку від сина Клауса, що брав участь у французькому Русі Опору. Дізнається про смерть сина Вольфґанґа (той загинув ще 1940 року). Родина Дебліна повертається до Парижа.

1946 рік — Деблін як літературний інспектор французької військової влади повертається до Німеччини. Мешкає в Баден-Бадені. Відверто неприязно ставиться до письменників Ґотфріда Бенна та Ернста Юнґера, намагається перешкодити їм у публікації їхніх творів. Починає роботу над своїм останнім романом «Гамлет, або Довга ніч добігає кінця».

1946 рік — Деблін засновує літературний часопис «Золота брама», в якому публікується багато відомих письменників. Пише документальний твір про Нюрнберзький процес.

1949 рік — переїзд до Майнца. Дебліна обрано почесним членом Майнцської академії.

1950 рік — доповідь Дебліна «Література, її природа та її роль» в Майнцській академії. Це його остання спроба сформулювати своє письменницьке кредо. Літературу Деблін протиставляє сучасним природничим наукам, від яких він не чекає суттєвого внеску до розуміння суті природи та творення. Натомість література, на його думку, наділена «специфічним знанням та можливостями», вона є «широким непонятійним знанням».

1952 рік — Деблін переносить інфаркт, тривалий час перебуває у лікарні.

1953 рік — Деблін, розчарувавшись в повоєнній Німеччині, переїздить до Парижа. Відкидає пропозицію Брехта переїхати до Німецької Демократичної Республіки.

1954 рік — у Дебліна різке загострення хвороби Паркінсона, йому доводиться багато часу проводити в різних клініках та санаторіях. Творчість Дебліна відзначена Великою літературною премією Майнцської академії.

1955 рік — після тривалого перебування у Фрайбурзькій лікарні та в санаторії у Гехеншванді повертається до Парижа.

1956 рік — роман Дебліна «Гамлет, або Довга ніч добігає кінця» виходить друком в НДР, оскільки протягом десяти років Деблін не зміг знайти для нього видавця. Роман дуже прихильно зустріли як критики, так і читачі.

1957 рік — працює над есе «Про життя і смерть, яких не існує». 26 червня в Еммендінґені Альфред Деблін помирає. 27 червня Деблін посмертно одержав Літературну премію Баварської академії мистецтв; 28 червня його поховали поряд із сином Вольфґанґом в Уссера (Воґези, Франція). 15 вересня дружина Дебліна Ерна накладає на себе руки; вона також похована в Уссера.

1980 рік — роман «Берлін Александерплац» екранізовано Райнером Вернером Фассбіндером у вигляді 14-серійного телесеріалу. Роль Франца Біберкопфа зіграв Ґюнтер Лампрехт.

Основні твори Альфреда Дебліна

1905: «Втрата пам'яті при психозі Корсакова», докторська дисертація;

1905: «Лідія та Мексхен», п'єса;

1910: «Розмови з Каліпсо. Про музику», есе;

1913: «Убивство кульбаби та інші оповідання», збірка оповідань (український переклад 2011);

1915: «Три стрибки Ван-Луня», китайський роман;

1917: «Зауваги до роману», есе;

1917: «Лобенштайнери їдуть до Богемії», збірка оповідань;

1918: «Вадцек у боротьбі з паровою турбіною», роман;

1920: «Валленштайн», історичний роман з епохи Тридцятирічної війни;

1923: «Черниці з Кемнади», п'єса;

1924: «Гори моря та велети», фантастичний роман;

1924: «Дві подруги та їхня смерть від отрути», оповідання;

1925: «Подорож до Польщі», подорожні нотатки;

1926: «Лузітанія», п'єса;

1927: «Манас», віршований епос, розробка одного з мотивів давньоіндійської міфології;

1927: «Фельдцойґмайстер Крац. Капелан», збірка оповідань;

1928: ««Я» над природою», есе;

1928: «Побудова епічного твору», есе;

1929: «Берлін Александерплац», роман;

1929: «Література та радіомовлення», есе;

1930: «Шлюб», п'єса;

1930: «Вода», кантата, музика Ернста Тоха;

1933: «Наше буття. Проміжні тексти», есе;

1934: «Вавилонська мандрівка», роман;

1935: «Прощення не буде», роман;

1937–1938: «Амазонія», роман-трилогія: 1. «Подорож до країни без смерти», 2. «Синій тигр», 3. «Новий праліс»;

1939–1950: «Листопад 1918 року», історичний роман у чотирьох томах;

1946: «Невмируща людина. Розмова про релігію», есе;

1946: «Полковник і поет, або Людське серце», оповідання;

1947: «Сучасності літератури», есе;

1949: «Доленосна подорож. Звіт і сповідь», подорожні нотатки;

1950: «Література, її природа та її роль», доповідь;

1955: «Паломниця Етерія», оповідання;

1956: «Гамлет, або Довга ніч добігає кінця», роман.

1957: «Про життя і смерть, яких не існує», есе (незавершено).

Інформація видавця

Літературно-художнє видання

Альфред Деблін

БЕРЛІН

АЛЕКСАНДЕРПЛАЦ

Історія Франца Біберкопфа

Переклад з німецької

Романа Осадчука

Редактор А. Пішко

Художній редактор О. Баратинська

Оригінал-макет О. Баратинська

Підписано до друку 15.08.19

Формат 84x108 1/32

Зам. № 9-08-1601.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру

суб'єкта видавничої справи № 2770. Серія ДК

ФОП Жупанський

Україна, 08293, Буча, вул. Тарасівська, 7а, тел.: (096) 350-61-05;

E-mail: zhupansky-publisher@ukr.net

Поліграфія: ПРАТ «Харківська книжкова фабрика «Глобус»

Книжки

за видавничими цінами

http://publisher.in.ua

Деблін, Альфред.

Д25 Берлін Александерплац. Історія Франца Біберкопфа: роман / Альфред Деблін; з нім. пер. Р. Осадчук. — К.: Вид-во Жупанського, 2020. — 568 с.

ISBN 978-617-7585-13-7

УДК 821.122.24)6-31

Про автора

Альфред Деблін

/Alfred Döblin/

(1878–1957) — німецький письменник, відомий передовсім завдяки експериментальному роману «Берлін Александерплац» (1929), який сьогодні вважається одним із найважливіших німецькомовних прозових творів XX століття, а також завдяки роману «Гори моря і велети» (1924), створеному на перетині футурології, фантастики, антиутопії та абсурду.

В «Берлін Александерплац» Деблін демонструє досить своєрідне й оригінальне бачення техніки романної оповіді, в якій він використовував прийоми колажу, потоку свідомості та відтворення справжнього питомого мовлення вулиці, без звичної авторської літературної обробки.

Лікар-невропатолог за професію, Деблін практикував у східному Берліні двадцятих років минулого століття, цей досвід і ліг в основу «Берлін Александерплац», дозволивши його автору буквально зробити зліпок життя тогочасного Берліна і перенести його на сторінки роману у всьому його калейдоскопічному багатогранному різноманітті. Роман був кілька разів екранізований і ліг в основу однойменного культового фільму Райнера Вернера Фассбіндера (1980).

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 13: <…> чотири [року] => роки добігли кінця <…>

с. 13: <…> позирав із дедалі більшою [відразю] => відразою <…>

с. 44: <…> а вона й досі [трималатйого] => тримала його руку <…>

с. 62: <…> його дружина [зоміла] => зомліла.

с. 69: <…> не варто на них [сподіватся] => сподіватися,

с. 76: <…> стариганя, який [порадав] => порадив йому <…>

с. 102: Та йдіть уже, Біберкопфе, [давате] => давайте, йдіть, заради бога <…>

с. 107: <…> вони намагаються [вхопти] => вхопити його, але не можуть дістати <…>

с. 113: [Начальних] => Начальник робить обхід <…>

с. 131: [Вн] => Він повів коротуна Людерса <…>

с. 133: Власне з Францом [Біберкопфон] => Біберкопфом не сталося ніякої біди.

с. 157: <…> будинок буде знесено, змінилася [коньюнктура] => кон'юнктура.

с. 167-168: Ґернер [простягнає] => простягає йому руку.

с. 200: <…> про що вона до цього дня навіть не [здогадувался] => здогадувалася.

с. 208: <…> курс [омолодженя] => омолодження за Штайнахом пройшов.

с. 243: Тепер ви [бачете] => бачите Франца Біберкопфа <…>

с. 248: А якщо мертвий — [той] => то й поготів <…>

с. 250: <…> видно, що вона, по-перше, [немає] => не має грошей <…>

с. 265: На сходах вони зіткнулися з [Шрайберома] => Шрайбером, що біг як очманілий.

с. 268: Шрайбер мене ледь не застрелив, але [дзузьки] => дзуськи, не бути цьому. Франц підняв свою єдину руку, яка в нього залишилася: [дзузьки] => дзуськи, не бути цьому!

с. 287: А працювати — [дзузьки] => дзуськи!

с. 290: Він упирається, каже: та знаю я [тут] => ту дівку <…>

с. 292: Каже, що проспала, але [Фрац] => Франц відчуває: щось із нею не так.

с. 296: Знаєш, Франце, Міца аж [розміялася] => розсміялася.

с. 299: Міца у своїй [білі] => білій сукні сидить на ослінчику <…>

с. 300: <…> то який же вітрюган на морі мусить [буди] => бути?

с. 304: <…> судді мають [буди] => бути республіканськими, справедливими <…>

с. 304: <…> соціальному [закріпачення] => закріпаченні робочого люду.

с. 311: <…> назавтра знову гуляє з тим [пройдисвідом] => пройдисвітом <…>

с. 315: <…> а та все ще замріяно [усміхаєтся] => усміхається сама до себе.

с. 322: «[Марксистьке] => Марксистське таємне судилище»

с. 329: Франц [здригнувя] => здригнувся: «Що?!»

с. 345: <…> на [возкалі] => вокзалі Алекс заледве можна проїхати <…>

с. 358: Зонненбурґ — [красивна] => красива назва, та для відпочинку це місце не дуже годиться <…>

с. 358: Та на волі залишилося багато інших, і [незадаром] => незабаром вони візьмуться за роботу.

с. 362: О десятій починають [порбиратися] => пробиратися вниз <…>

с. 382: [Невтримий] => Невтримний потяг бити, бити, бити.

с. 415: Похвалив [померих] => померлих.

с. 431: <…> коли його допитували в поліцейському [управліні] => управлінні <…>

с. 436: <…> мені треба [купути] => купити собі нове вбрання <…>

с. 465: Сходами тупотять троє [поліцейський] => поліцейських <…>

с. 466: Все [даремо] => даремно, все даремно!

с. 533: Фредеріці якраз [виповинилося] => виповнилося сімнадцять років <…>

с. 540: Чи пише епік в презенсі, в [імперекті] => імперфекті чи в перфекті <…>

с. 556: Деблін [закінує] => закінчує гімназію <…>

Примітки

1

Трамвайний маршрут № 41 — Деблін під час написання роману послуговувався схемою транспортних маршрутів та планом міста Берліна за травень 1928 року.

2

Бе Цет — скорочення від назви «Берлінська газета». Це видання досі існує в Берліні.

3

Район Розенталерплац на північ від вокзалу Александерплац Деблін називав «темною, підозрілою місцевістю», оскільки там мешкали представники Берлінського «дна».

4

Ашинґер — пивна кнайпа на Розенталерштрасе, один з чотирьох берлінських закладів родини Ашинґер.

5

Універсальний магазин Тіца — насправді магазин Тіца був розташований на північному боці Александерплац, на розі Розенталерштрасе стояв магазин Вертгайма.

6

Майже дослівна цитата з прусського тюремного статуту 1923 року, який був узятий за основу для статуту Теґельської в'язниці. В романі використовується багато цитат і парафраз із нього.

7

Перший рядок патріотичної пісні Макса Шнекенбурґера «Варта на Райні» (1840). Ця пісня є одним із лейтмотивів роману.

8

Книга Естер 2, 5–7.

9

Припис із Вавилонського талмуду.

10

З єврейських правил кошерного харчування, за Книгою Левит 11 та 17.

11

Єремія 51, 9; 50, 8; 50, 35.

12

Ґеорґ Кастріоті Скандербеґ (1405–1468) — національний герой Албанії, лідер антиосманського повстання.

13

«Без батьків» — фільм Франца Гофера, що вийшов на екрани Німеччини 1927 року.

14

Початок народної німецької пісні «Королівські діти» зі збірки «Чарівний ріг хлопчика».

15

Пародійне переінакшення першого рядка патріотичної пісні-тосту, або Баварської польки.

16

Перший рядок рефрену пісні «Варта на Райні».

17

Пародіювання рефрену з оперети Вальтера Колло «Уявний барон».

18

Цитата з рефрену шляґера «Учора перед прогулянкою» з ревю «Гріхи світу».

19

Цитата з німецького варіанту пісні Ірвіна Берліна «Always» (1925).

20

Лікер на травах однойменної фірми, що мала осідок у Берліні.

21

Берлінська лічилка.

22

На картині зображено події 2 вересня 1870 року, коли Наполеон III після поразки під Седаном передав свою шпагу королю Вільгельму І, якого 18 січня 1871 року проголосили у Версалі німецький кайзером.

23

Перший рядок вірша «Відповідь солов'я» (1844) Гофмана фон Фаллерслебена (1798–1874), автора «Пісні німців».

24

Гамбург-Альтона — один із залізничних вокзалів Гамбурга, існує донині.

25

Географічні назви в Берліні і Бранденбурзі на -ow, такі як Treptow, завжди вимовляються без кінцевого w, тобто коректна транскрипція назви Treptow — Трепто (Див. Reinhard Е. Fischer, Die Ortsnamen der Länder Brandenburg und Berlin. Alter — Herkunft — Bedeutung, be.bra Wissenschaft Verlag, ISBN 978-3-937233-30-7.

26

Трепто — район у східному Берліні. Тут у Старому Трепто була розташована кнайпа «Райський садочок».

27

Початок «Пісні фельдмаршала» (1813) Ернста Моріца Арндта.

28

Алекс — розмовна назва Александерплац, що вживається й досі.

29

Три уривки з «Відомчого листка міста Берліна» за 1928 рік, № 3 і № 4.

30

АЕҐ — одне з найбільших німецьких акціонерних товариств з виробництва електротоварів; діяло з 1883 до 1996 року, коли об'єдналося з фірмою Даймлер-Бенц.

31

Йдеться про Франкфурт-на-Одері.

32

Німецький Міхель — пародійна національна персоніфікація німців, що втілює селянську добродушність і простакуватість. Виникла в XVI столітті. На карикатурах Німецького Міхеля зображали переважно в нічному ковпаку або у ковпаку з китицею.

33

Скат — картярська гра, досі поширена в Німеччині.

34

Йдеться про Спартаківське повстання в січні 1919 року в Берліні, що було реакцією комуністичних угруповань на нову конституцію, прийняту після Листопадової революції 1918 року. Деблін був очевидцем цих заворушень, під час яких загинула його сестра Мета.

35

Деблін посилається тут на полемічну статтю з газети «Народний спостерігач» за 19 листопада 1927 року.

36

«Пальма» — велика нічліжка для бездомних, заснована в Берліні 1886 року. Була розташована в районі Берлін-Пренцлауер Берґ. Тут у сорока загальних спальнях могли переночувати до 5000 осіб. Зараз тут лікарня «Вівантес».

37

«Крокодил» — одна з берлінських кнайп.

38

Жоллі — так званий берлінський «митець голоду», якого судили за шахрайство.

39

Чарльз Гейтс Доус (1865–1951) — американський банкір, політик, лауреат Нобелівської премії миру (1925). Після Першої світової війни комісія з ним на чолі розробляла репараційний план для Німеччини.

40

«Фіґаро» — мається на увазі берлінське видання, що виходило з підзаголовком «Двотижневик духовної і тілесної культури. Друкований орган Союзу пелагіанців, товариства народної просвіти про здорову гігієну та гігієнічне статеве життя».

41

У той час у Німеччині 175-й параграф кримінального кодексу трактував гомосексуалізм як злочин.

42

Менади — персонажі давньогрецької міфології. Супутниці Діоніса, бога вина та рослинного царства. Напівоголені менади зі сплутаним волоссям, вбрані у виноградне листя та плющ, руйнують усе на своєму шляху.

43

Асбах Уральт — одна з найдавніших марок німецького бренді, що випускається з 1892 року. Названа на честь засновника фірми Гуґо Асбаха.

44

Цитата з роману «Усвідомлення» письменниці та активістки лесбійської субкультури З. Еґлер. У квадратних дужках, як і скрізь, коментарі Дебліна.

45

«Новий світ» — танцювальний клуб, що був у парку Газенгайде в районі Ной-Кельн, в західній частині Берліна.

46

Гартмансвайлеркопф — гірська вершина у Верхньому Ельзасі, місце запеклих боїв під час Першої світової війни.

47

«Сталевий шолом, союз фронтовиків» (нім. Stahlhelm, Bund der Frontsoldaten) — правоконсервативна, монархічна політична й парамілітарна організація, що діяла з 1918 до 1933 року.

48

Перший адвент — перша неділя Різдвяного посту. Адвент у католицькій та протестантській церкві — час очікування, посту та підготовки до Різдва.

49

Райхсбаннер (нім. Reichsbanner) — міжпартійна, але фактично керована соціал-демократами політична та парамілітарна організація, що діяла з 1924 до 1933 року.

50

Матезерський комплекс — комплекс будівель в центрі Мюнхена, між залізничним вокзалом і Штахусом. Тут була заснована Мюнхенська республіка рад.

51

Кольори прапора Кайзерівського райху.

52

Французьке місто Аррас неподалік бельгійсько-французького кордону та литовський Каунас (Ковно) були аренами боїв Першої світової війни. Якщо Ковно німці зайняли ще 1914 року, то бої за Аррас тривали зі змінним успіхом аж до 1917 року.

53

«З високого неба прийшов я до вас» — рядок з німецької різдвяної пісні Мартіна Лютера.

54

Переінакшені слова студентської «Пісні Гекера» з часів революції 1848 року.

55

Євангеліє від Луки 2:14 (пер. І. Огієнка).

56

Цинновіц — курорт на Балтійському морі.

57

У той час у січні німецькі соціалісти проводили марші пам'яті на згадку про Розу Люксембург та Карла Лібкнехта, що були вбиті 15 січня 1919 року.

58

«У мене був товариш» — німецька патріотична пісня. Вірш Людвіґа Уланда, написаний 1809 року, 1825 року його було покладено на музику Фрідріхом Зільхером. Вірш Уланда внесено до канону німецької літератури, укладеного Марселем Райх-Раніцкі. В Німеччині пісня «У мене був товариш» і сьогодні є обов'язковим елементом похорону з військовими почестями.

59

«Варта на Райні» — німецька патріотична пісня. Текст написав 1840 року Макс Шнекенбурґер, а музику 1854 року — Карл Вільгельм. Пісня була неофіційним гімном Німеччини під час Франко-прусської війни 1870–1871 років. Під час Першої світової війни й пізніше була особливо популярна в націоналістичних колах.

60

Берлінський вислів.

61

Філіпп Шайдерман (1865–1939) — німецький соціал-демократичний політик. Перший прем'єр-міністр Ваймарської республіки.

62

Берлінська лічилка.

63

Еринії — в давньогрецькій міфології богині помсти (фурії — у давніх римлян).

64

Тут і далі — ремінісценції з трагедій Есхіла «Орестея», «Евменіди» та «Агамемнон».

65

Третій рядок другої строфи з «Ранкової пісні вершника» Вільгельма Гауфа (1802–1827).

66

Четвертий рядок другої строфи «Ранкової пісні вершника» Вільгельма Гауфа (1802–1827).

67

Останній рядок другої строфи «Ранкової пісні вершника» Вільгельма Гауфа (1802–1827).

68

Пор. Книга Буття, 3:19.

69

«Флаксман як вихователь» — свого часу відома комедія на три акти німецького драматурга Отто Ернста (1862–1926). Вперше поставлена 1901 року.

70

Перелік підприємств у цьому абзаці — за Берлінською адресною книгою 1928 року.

71

Дегенерація серцевого м’яза (лат.).

72

Наречена (нім. die Braut) — в міжвоєнний час у Німеччині поняття «наречена» мало дещо ширше значення, іноді мова справді йшла про майбутню наречену, але часто так називали співмешканку або будь-яку дівчину, з якою зустрічається хлопець.

73

Гоппенґартен — іподром на схід від Берліна, відкритий 1868 року.

74

Мається на увазі ораторія «Павло» (ор. 36, 1835) Фелікса Мендельсона Бартольді.

75

Чорно-біло-червоний прапор — прапор Кайзерівського райху на відміну від чорно-червоно-золотого республіканського прапора, який нині є офіційним прапором Німеччини

76

Мається на увазі пиво Акціонерного броварного товариства Фрідріхсхьоге, що на той час було найбільшим броварним концерном Європи.

77

Трохи переінакшена назва фільму Джеймса Бауера (1884–1940) «Чи ти любив на прекрасному Райні»; прем'єра фільму в Берліні відбулася в листопаді 1927 року.

78

Фільм режисера Фріца Фрейзеля (1881–1955); прем'єра в Берліні відбулася в листопаді 1927 року.

79

За Книгою Буття, Розділ 3, Прабатьківський гріх.

80

Дебяін пародіює уривок з четвертої пісні «Одіссеї» Гомера.

81

За Книгою Екяезіастовою 3:19. Пор.: «…Бо доля для людських синів і доля звірини однакова доля для них» (пер. І. Огієнка).

82

Деблінова інтерпретація старозавітної історії Йова.

83

За Книгою Еклезіастовою 3:19.

84

Дурний Авґуст — амплуа клоуна в німецькому та західноєвропейському цирку. Зазвичай цей клоун зображає незграбного та «некомпетентного» працівника сцени, що переносить декорації. Його ознаки — завелике взуття, червоний ніс, він є протилежністю до «білого» клоуна.

85

Данцизька золота вода — міцний лікер на травах.

86

В оригіналі обігрується подібність звучання німецького дієслова «сяяти» (strahlen) та Штралау (Stralau) — один з районів на сході Берліна.

87

Вислів з «Природи речей» Лукреція.

88

«Зелений Гайнріх» — автозак.

89

NSU б/30 PS — легковий автомобіль середнього класу, що випускався 1928 року фірмою Neckarsulmer Fahrzeugwerke Aktiengesellschaft.

90

Цитата з роману Й.-В. Ґете, «Літа науки Вільгельма Майстера», книга 3, розділ 1, укр. пер. Сидора Сакидона (цит. за виданням Й.-В. Ґете, Літа науки Вільгельма Майстера, Київ: вид. Дніпро, 1970).

91

Бероліна — латинізована назва Берліна, що часто зображалася у вигляді алегоричного образу жінки. П'ятиметрова бронзова статуя Бероліни тривалий час стояла на Александерплац і була перенесена 1927 року у зв'язку з будівництвом метрополітену.

92

Вертгайм — один з універмагів концерну Вертгайм, заснованого в місті Штральзунд. За часів націонал-соціалізму мережа універмагів була конфіскована у власника через його єврейське походження й передана в інші руки. У 1980-ті роки фірма була куплена концерном Герті, а з 1994 року перейшла до концерну Карштадт.

93

Ельбінґ — німецька назва сьогоднішнього польського міста Ельблонґ.

94

«Журнал» (нім. «Das Magazin») — берлінське періодичне видання, що виходило з 1924 року. Мало підзаголовок: «Культура. Суспільство. Життя».

95

«Шлюб» (нім. «Die Ehe») — берлінський ілюстрований журнал, що мав підзаголовок «Щомісячний журнал для подружжя. Наука. Культура. Право».

96

В оригіналі «один або два центнери». Тут йдеться про німецький центнер за визначенням Німецької митної спілки 1858 року, який складався зі 100 фунтів, тобто близько 50 кг.

97

Алюзія на розмову Фауста й Маргарити в саду Марти з першої частини «Фауста» Ґете («Хто б міг назвать його і так признать його» — укр. переклад Миколи Лукаша).

98

Алюзія на вірш Фрідріха Шіллера «Слова віри» (1797).

99

Карл Йозеф Вірт (1879–1956) — німецький політик-центрист часів Ваймарської республіки. Наймолодший рейхсканцлер (1921–1922).

100

УФА (Ufa від Universum Film AG) — німецька кіностудія, заснована 1910 року, тривалий час — одна з найбільших кіностудій Європи. Зараз входить до медіаконцерну Бертельсман.

101

«Народний спостерігач» (нім. Völkischer Beobachter) — нацистська газета, що виходила з 1920 до 1945 року, була центральним друкованим органом НСДАП.

102

Фрідріх Еберт (1871–1925) — німецький політик. Голова Соціал-демократичної партії Німеччини, перший райхспрезидент Ваймарської республіки (1919–1925).

103

Карл Церґібель (1878–1961) — німецький політик, поліцайпрезидент Берліна. Член СДП. У 1929 році за наказом Церґібеля поліція брутально розігнала першотравневу демонстрацію, при цьому від рук поліції загинуло 32 демонстранти. Ці події в Берліні ввійшли в історію як «кривавий травень» (нім. Blutmai).

104

Аманулла-хан (1892–1960) — афганський падишах, скинутий з престолу 1929 року. Тікав до Рима через Індію.

105

Ґарбаті — берлінська фірма сигарет, заснована Йозефом Ґарбаті.

106

Тумба Літфаса — вулична колона циліндричної форми для вивішування рекламних афіш. Тумби Літфаса з'явилися в Беріні ще 1854 року. Аналогічні тумби 1863 року були запроваджені й у Парижі, де вони називаються колонами Морріса.

107

У Німеччині в системі страхової медицини досі є два класи пацієнтів: державні службовці та заможніші люди є так званими приватними пацієнтами, вони одержують привілейоване обслуговування часто поза чергою, всі інші є касовими пацієнтами.

108

Армія Спасіння — євангельська доброчинна організація, заснована 1865 року в Лондоні, її осередки працюють у більшості країн світу.

109

Ґумова камера — камера в божевільнях для буйних пацієнтів.

110

Шаріте — відома берлінська клініка у східній частині міста.

111

Дещо переінакшена строфа «Пісні женця», або «Урожайної пісні» (1637), написаної під час Тридцятилітньої війни (1618–1648), що була особливо спустошливою для Німеччини. Ця пісня в обробці Клеменса Брентано була включена до збірки «Чарівний ріг хлопчика». Рядки пісні є одним з лейтмотивів роману.

112

Ойґен Штайнах (1861–1944) — австрійський фізіолог, займався питаннями зміни статі.

113

Слова з пісні, яку співає Марлен Дітріх.

114

Моабітська тюрма — одна з берлінських в'язниць, що діє з 1881 року й донині. Розташована в районі Моабіт.

115

Алюзія на баладу Фрідріха Шіллера «Пісня про дзвін» (1800).

116

Берлінська лічилка.

117

Пакт Келлоґа-Бріана, або Паризький пакт — міжнародний договір, підписаний 27 серпня 1928 року в Парижі представниками п'ятнадцяти держав про неприпустимість використання війни як інструменту національної політики. Ідея пакту була висунута тодішнім державним сектретарем США Ф.-Б. Келлоґом.

118

Кюмель — кминова горілка.

119

З Книги Єремії, 17:5–9 (пер. І. Огієнка).

120

Тобто Великодня неділя.

121

Берлінська ранкова газета — щоденна газета, виходила з 1889 до 1939. У будні мала вісім сторінок, у неділю — чотирнадцять. У 1929 році її наклад становив 45 000 примірників.

122

«Вельт» («Світ») — впливова німецька газета, що виходить донині.

123

«Монтаґ морґен» («Ранковий понеділок») — газета з такою назвою в Берліні не видавалася, можливо, мається на увазі газета «Дер Монтаґ».

124

Фабрика піаніно К. Бехштайна — берлінська фірма з виробництва і дистрибуції роялей та піаніно. Заснована 1856 року Карлом Бехштайном. Нині одна з провідних фірм у цій сфері.

125

Р. Р. — від фр. port payé. Надруковані на конверті чи поштівці літери Р. Р. означають, що пересилка цієї кореспонденції оплачена наперед. Як правило, вживається для масової відправки пошти різними установами.

126

«Форвертс» — центральний друкований орган соціал-демократів. Видавалася з 1884 року.

127

«Локальанцайґер» — тодішня берлінська газета оголошень і реклами.

128

Далі Деблін дослівно цитує заголовки з «Берлінер цайтунґ» за 11 квітня 1928 року.

129

Лео Ланіа (1896–1961) — німецько-американський журналіст, драматург і сценарист. Уродженець Харкова, з 1921 року мешкав у Берліні.

130

Ервін Піскатор (1893–1966) — німецький театральний режисер, комуніст.

131

Бруно Вальтер (1876–1962) — німецько-австрійських диригент, піаніст і композитор.

132

Уривок з книги Альфреда Брема «Життя тварин», «Ссавці», том 4.

133

З Книги Єремії, 17:5–9 (пер. І. Огієнка).

134

Починаючи з третього видання Деблін виправив помилку з датами, вказавши тут 8 квітня та 9 квітня.

135

Переінакшена цитата з Біблії «Не поможуть неправедні скарби» (Книга приповістей Соломонових, 10.2.).

136

Іронічний натяк на баладу Фрідріха Шіллера «Зарука» (1799).

137

Герої давньогрецьких переказів. Орест убив свою матір Клітемнестру та її коханця Еґіста, помстившись за те, що ті підступно вбили його батька Агамемнона.

138

Панко — район на північному сході Берліна.

139

Зонненбурзька в'язниця — одна з тюрем Берліна.

140

Оранієнбурґ — передмістя Берліна.

141

Альтгайде — курорт неподалік від міста Бреслау (зараз — Вроцлав).

142

Власне «Берлінер морґенпост» («Берлінська ранкова газета»), виходила з 1898 до 1945 року.

143

«Ґрюне пост» («Зелена пошта») — берлінська бульварна газета.

144

Йдеться про весілля овдовілої принцеси Вікторії Марґарете цу Шаумбурґ-Ліппе (61 рік) та російського емігранта Александра Зубкова (27 років), що відбулося 4 грудня 1927 року.

145

Умберто Нобіле (1885–1978) — італійський дирижаблебудівник та дослідник Арктики.

146

Міґель Примо де Ривера (1870–1930) — іспанський генерал, диктатор (1923–1930).

147

Пісня з кінофільму «Жінки — то моя слабість» режисера Е. Гойберґера. Прем'єра відбулася 12 червня 1928 року в Берліні.

148

Чарлз Амберґ (1894–1946) — німецький лібретист, композитор та автор численних шлягерів.

149

Парафраза приспіву з відомого фокстроту Фреда Раймонда (1900–1954) на слова Чарлза Амберґа.

150

Берлінська приказка, парафразований перший рядок церковної пісні Йоганна Ріста (1607–1667). У Дебліна є есе з таким заголовком.

151

Цоппот — морський курорт на Балтійському морі.

152

Вільний переказ уривка з Об'явлення Івана Богослова (17:1–7). При перекладі з німецької використано український переклад Біблії Івана Огієнка.

153

Крилатий вислів за назвою новели швейцарського письменника Ґотфріда Келлера (1819–1890).

154

Пародія на перший рядок з «Пісні про дзвін» (1800) Фрідріха Шіллера.

155

Про наречену див. прим на стор. 140 (в електронній версії — прим. 72).

156

Тема про Вавилонську блудницю з Апокаліпсису — один з лейтмотивів роману.

157

Ґустав Штреземан (1878–1929), тодішній міністр іноземних справ Ваймарської республіки, їздив до Парижа на підписання пакту Келлоґа.

158

Гаферльські черевики — грубі робочі черевики, були особливо поширені в Баварії. Є елементом народного строю деяких альпійських етносів.

159

Свінемюнде, сьогодні Свіноуйсце (Польща) — курортне містечко на Балтійському морі.

160

Пародія на першу статтю конституції Ваймарської республіки, десятиріччя прийняття якої відзначалося в серпні 1928 року.

161

Парафраза останнього рядка першої строфи «Балади про дзвін» Фрідріха Шіллера.

162

«Пфаффеншпіґель» — газета з підзаголовком «Щоденна газета проти соціально-реакційного клерикалізму», виходила в Берліні в 1927–1929 роки.

163

«Чорний прапор» (нім. «Schwarze Fahne») — газета пацифістського спрямування, що виходила з підзаголовком «Війна війні». Видавалася протягом 1925–1929 років.

164

«Атеїст» — друкований орган «Спілки вільнодумців Австрії та товариства вільнодумства в Німеччині». Видавалася в Ляйпциґу протягом 1905–1933 років.

165

За книгою пророка Єремії, 9:9.

166

За книгою пророка €ремії, 9:10.

167

Перший рядок Інтернаціоналу в перекладі Миколи Вороного.

168

Початок другої строфи Інтернаціоналу в перекладі Миколи Вороного.

169

«Червоний прапор» (нім. «Rote Fahne») — газета німецьких комуністів, заснована Карлом Лібкнехтом та Розою Люксембург. «Безробітний» (нім. «Arbeitslose») — газета німецького анархістського «Вільного робітничого союзу», що виходила в Дрездені.

170

Узято з тексту реклами засобу для миття волосся «Піксафон», поширеного 1928 року.

171

Макс Штирнер, власне Йоганн Каспар Шмідт (1806–1856) — німецький філософ, предтеча нігілізму, екзистенціалізму, психоаналітичної теорії та анархічного індивідуалізму.

172

Застаріла назва рахіту.

173

Макабрична пісенька про масового вбивцю Фріца Гаармана, страченого 1925 року. Складена на мотив пісні з популярної оперети Вальтера Калло «Марієтта».

174

Газета НСДАП.

175

Берлінська концертна зала.

176

Переказ історії Авраама та Ісака (Перша книга Мойсеєва, 22:3-22:12.). Використано український переклад Івана Огієнка.

177

Парафраза пісні з фарсу «Морські розбійники» (1839).

178

Неточна цитата з Євангелія від Івана 3:8 («Вітер віє, де хоче» — український переклад Івана Огієнка).

179

Вільний переказ за Євангелієм від Матвія, 2:1.

180

Стара танцзала — очевидно, мається на увазі танцзала на Шосештрасе, так званий Шосепаласт.

181

«Саламандер» — німецька фірма з виготовлення та продажу взуття, заснована 1885 року, існує донині.

182

Джеймс Девіс (1873–1947) — міністр праці США з 1921 до 1931 року, сенатор від Пенсильванії.

183

Клод Монтефйоре (1858–1938) — єврейсько-англійський релігійний діяч, інтелектуальний засновник англійського ліберального юдаїзму. З 1926 року очолював Світову спілку прогресивного юдаїзму.

184

«Цілую вашу руку, мадам» — танґо Ральфа Ервіна, слова Фріца Роттера (1928), а також однойменний німецький фільм 1929 року за участю Марлен Дітріх.

185

Зіґрід Онеґін (1891–1943) — шведська оперна співачка, 1928 року виступала в Берліні.

186

Рефрен з фокстроту Вальтера Колло, слова Германа Фрая.

187

Пародія Дебліна на релігійні пісні Армії Спасіння.

188

Зонненбурґ (нім. Sonnenburg) — досл. замок Сонця, Сонячний замок.

189

Геллер — дрібна мідна монета. Тут як парафраза нікчемної людини.

190

Рефрен популярної пісні «На зелених берегах Шпрее».

191

Гундт — від нім. Hund — собака.

192

Дитяча лічилка. Панко (Pankow) — район у Берліні.

193

«Я серце в Гайдельберзі загубив» — парафраза тексту шлягера, написаного 1925 року.

194

Анахронізм — випадковий або зумисний. Насправді 29 серпня 1928 року була неділя. До того ж Деблін раніше вів мову про 3 вересня та початок вересня.

195

Еркнер — містечко за сорок кілометрів на схід від Берліна.

196

Рансдорф — передмістя Берліна, зараз район міста в адміністративному окрузі Трепто-Кепенік.

197

Бад Фраєнвальде — курортне містечко на північний схід від Берліна, неподалік від польського кордону. Розташоване на річці Одер, відоме своїми лісами, лікувальними грязями та мінеральними джерелами.

198

Банкнота в 1000 марок.

199

За Книгою Еклезіаста, розділ 3 (пер. І. Огієнка).

200

Джин Тані (1897–1978) — американський боксер-професіонал, абсолютний чемпіон світу в надважкій вазі з 1926 до 1928 року.

201

Очевидно, йдеться про підписання в серпні 1928 року італійсько-ефіопського договору про співробітництво. Договір сприяв подальшому розширенню впливу фашистської Італії в Африці, що негативно сприймалося, зокрема, Францією.

202

Шарль Нунґессер (1892–1927) — французький військовий пілот, учасник Першої світової війни.

203

Кондитерська в Берліні.

204

В оригіналі обігруються пари слів Fischer (рибак) — fischen (рибалити) та Vogel (пташка) — vögeln (займатися сексом).

205

А propos (фр.) — до речі.

206

За Книгою Еклезіастовою, розділ 4 (пер. І. Огієнка).

207

За Книгою Еклезіастовою, розділ 3 (пер. І. Огієнка).

208

Бранденбурґ-Ґерден — одна із в'язниць недалеко від Берліна.

209

За аналогією до «Frisch gestrichen!» — досл. нім. «свіжопофарбовано».

210

Парафраза тюрми.

211

Пародія на романи Карла Мая (1842–1912), автора пригодницьких романів про завоювання «Дикого Заходу».

212

Гуґо Екенер (1868–1954) — німецький повітроплавець, наступник Фердінанда графа фон Цеппеліна. У 1929 році здійснив першу навколосвітню подорож на дирижаблі.

213

Муляж — розфарбована воскова анатомічна модель.

214

За Книгою Еклезіастовою, 4.1.

215

Переказ за Книгою Йова, Частина 1 і наступні, використано український переклад Івана Огієнка.

216

За Об'явленням Святого Івана Богослова (пер. І. Огієнка).

217

За Книгою Еклезіастовою, 4.1.

218

За Книгою Еклезіастовою, 4.2.

219

«Останні дні Франциско» — американський фільм режисера Алена Кросленда. Оригінальна назва фільму «Старий Сан-Франциско». Прем'єра фільму «Останні дні Франциско» відбулася в Берліні 12 жовтня 1928 року.

220

Вульґартен — Берлінська психіатрична лікарня для епілептиків.

221

Імена, запозичені Дебліном зі Старого Заповіту. Саруг, Серуг — один із синів Ноя, прадід Авраама (пор. Книга Буття 11:20–23), Терах — внук Саруга, батько Авраама (пор. Книга Буття 20:12).

222

В оригіналі — перші піврядка німецької різдвяної пісні.

223

Приспів з популярного ванстепа. Музика і слова Франца Штрасманна, прем'єра відбулася 1926 року.

224

Александерквеле — кнайпа на Мюнцштрасе, незважаючи на убогий вигляд, була завжди переповнена. Улюблене місце зустрічі берлінського напівкримінального світу.

225

Пародія на шлягер Віллі Колло.

226

Психіатрична лікарня Берлін-Бух розташована в східній частині міста й належить до району Панко. Входить до комплексу лікарень, що діяли до 2012 року.

227

Дім, милий дім (англ.).

228

Мікроцефал (від грец. μικρός — маленький і κεφαλή — голова) — особа, розміри голови якої, а відповідно, і головного мозку, значно менші, ніж у звичайної людини. При цьому інші частини тіла мають нормальні розміри.

229

Троглодит (досл. той, що живе в печері) — за уявленням Карла Ліннея, давня людина з підвищеною волохатістю та нерозвиненою мовою.

230

Локарнський пакт — міжнародні договори, погоджені 1925 року в Локарно і підписаний в Лондоні. Локарнський пакт сприяв тимчасовому покращенню дипломатичного клімату в Західній Європі протягом 1925–1930 років.

231

Слово «смерть» в німецькій мові — чоловічого роду. Відповідно, в німецькій культурі персоніфікація смерти — це завжди чоловік. Саме тому Смерть у Дебліна — це косар і сіяч.

232

Мається на увазі шлягер «Пупсику, ти зоря моїх ночей» (1912).

233

«Мадонно, ти гарніша за всіх…» — приспів словфокса австрійського композитора Роберта Катчера (1894–1942) із ревю «Опівнічні цілунки».

234

«Рамона» — пісня-танго з однойменного фільму (1928), знятого за популярним романом американської письменниці Гелен Гант Джексон.

235

За Книгою Еклезіастовою, 3.

236

Ґотліб Шульце — приклад банального імени, пан Ніхто.

237

Березіна — річка в Білорусі, притока Дніпра. Відома завдяки битві, що відбулася тут 26–28 листопада 1812 року, коли російськими військами під командуванням Вітґенштайна та Чичагова було розбито рештки армії Наполеона Бонапарта.

238

Шемен-де-Дам — дорога у французькому департаменті Ена, тут відбулося декілька кровопролитних битв Першої світової війни.

239

Ланґемарк — бельгійське містечко, біля якого 10 листопада 1914 року відбулася одна із запеклих битв Першої світової війни, міфологізована в часи Ваймарської республіки та націонал-соціалізму як приклад німецької звитяги.

240

Цитата з пісні «Варта на Райні».

241

Рефрен з пісні «Що робить Пратер» (нім. Was macht denn der Prater).

242

Цитата з популярного вірша «Ти Сонце в серці запали» німецького письменника Цезаря Флайшлена (1864–1920).

243

Традиційне німецьке тістечко з мигдальною скоринкою та заварним кремом.

244

Перекладено за виданням: Alfred Döblin: Berlin Alexanderplatz. Die Geschichte vom Franz Biberkopf. Suhrkamp Verlag, Berlin 1980. Lizenzausgabe der Walter-Verlags AG. Walter-Verlag AG, Olten, 1961. — c. 505–507.

245

«Читацьке коло» (нім. «Der Lesezirkel») — мережа розповсюдження серед передплатників обраного списку часописів, які надаються на певний час. Досі поширена форма передплати часописів установами, підприємствами, лікарнями тощо.

246

Перекладено за виданням Walter Benjamin, Kritiken und Rezensionen. Gesammelte Schriften III (1912–1940), 1991, 230–235, перша публікація: Walter Benjamin, Krisis des Romans / In: Die Gesellschaft. Internationale Revue für Sozialismus und Politik. Berlin, 1930.7. Jg., Bd. 1, S. 562–566.

247

Мається на увазі книжка Андре Жіда, в якій він розповів про свою роботу над романом «Фальшивомонетники» (1926, укр. пер. — 2005, вид-во «Юніверс»).

248

«Внутрішній діалог» (фр.).

249

Морітати — співані балади, нерідко про трагічні події, що закінчувалися моралізаторським висновком.

250

Адольф Ґлассбреннер (1810–1876) — німецький гуморист і сатирик, відомий сатиричними текстами, написаними берлінським діалектом.

251

«Абрагам Тонеллі» — сатирична повість німецького письменника Людвіга Тіка (1773–1853), її повна назва — «Дивовижна історія життя його Величности Абрагама Тонеллі» (1799).

252

Барміцва — в юдаїзмі обряд ініціації для хлопчиків, що досягли тринадцятирічного віку.

253

Перекладено за виданням: Alfred Döblin: Das Lesebuch. Herausgegeben von Günter Grass. Ausgewält und zusammengestellt unter Mitarbeit von Dieter Stolz, S. Fischer Verlag, 2009, S. 569–594.

254

Спотворена цитата з роману Артура Шніцлера (1862–1931) «Тереза» (1928).

255

Ганс Файхінґер (1852–1933) — німецький філософ, який вважав філософські поняття фікціями без жодної теоретичної цінности, які, проте, є важливими у практиці. Головна праця «Філософія Так Ніби» («Philosophie des Als Ob», 1911).

256

Вигадане прізвище, дослівно: «Ягнятко-телятко».

257

Переінакшене ім’я персонажа вже згаданого роману «Тереза» авторства Артура Шніцлера.

258

Триерґон — одна з перших систем запису звуку на кіноплівку, розроблена 1919 року німецькими науковцями Гансом Фоґтом (1890–1979), Йозефом Енґлем (1893–1942) та Йозефом Массолле (1889–1957).

259

Комірка Каролуса, комірка Керра-Каролуса — один з пристроїв для передачі зображення на відстань. Пристрій було розроблено 1923 року німецьким фізиком Авґустом Каролусом (1893–1972).

260

Продромальний — пов'язаний з початковою стадією хвороби. Тут Деблін послуговується терміном з медицини, яка була його другим фахом.

261

Зиґфрід — один з героїв германо-скандинавської міфології, головний персонаж «Пісні про Нібелунгів». Після того, як Зіґфрід убив дракона Фафніра й випадково скуштував його крови, він став розуміти мову птахів.

262

Ґустав Адольф (1594–1632) — шведський король з династії Ваза. Загинув у битві проти війська Валленштайна під Лютценом, що біля Ляйпцига. Одна з найпомітніших постатей Тридцятирічної війни.

263

Коґ (нім. Kogge) — середньовічне однощоглове палубне судно з прямим вітрилом. У XIII–XV століттях коґ був основним вантажним та військовим судном Ганзи — торгівельно-політичної спілки вільних міст Північної Європи.

264

Алюзія на «Чотиривірш» Г. Ібсена (1868–1906).

265

Генерал-бас — басовий голос багатоголосого музичного твору з цифрами, що означають інтервали й акорди, на основі яких виконавець будує акомпанемент. Термін, відомий з італійської музики XVI століття. Генерал-бас був особливо популярний в епоху бароко.

266

Фердинанд II (1578–1637) — імператор Священної Римської імперії (1617–1637).

267

Подібний спеціальний словник складено за редакцією німецького філолога Ґюнтера Дроздовскі (1926–2000): Duden Stilwörterbuch der deutschen Sprache. Die Verwendung der Wörter im Satz. Der große Duden, Bd. 2. Bibliographisches Institut, Mannheim 1971.

268

Біблія, перекладена засновником протестантизму Мартіном Лютером (1483–1546), мала величезне значення для формування сучасної німецької літературної мови. За основу Лютер взяв саксонський діалект німецької мови, багатий канцеляризмами, він також використав великий лексичний масив розмовної мови того часу.

269

Авґуст фон Платен, граф Платен (1796–1835) — німецький поет і драматург, від ранніх віршів у романтичному ключі прийшов до класицистичної естетики в зрілій творчості, виступав з критикою романтизму.

270

В українському перекладі збірка «Убивство кульбаби» вийшла у вид-ві «Наш час» 2011 року, пер. з нім. Катерини Міщенко.

Content

Альфред Деблін
Берлін Александерплац. Історія Франца Біберкопфа

Зміст

Книга перша

Книга друга

Книга третя

Книга четверта

Книга п'ята

Книга шоста

Книга сьома

Книга восьма

Книга дев'ята

Додатки

Альфред Деблін Моя книжка «Берлін Александерплац»

Вальтер Беньямін Криза роману До роману Дебліна «Берлін Александерплац»

Альфред Деблін Побудова епічного твору

Основні дати життя Альфреда Дебліна

Основні твори Альфреда Дебліна

Інформація видавця

Про автора

Примітки до електронної версії

Примітки