Борхес Хорхе Луїс

Книга Піску. Пам’ять Шекспіра

Хорхе Луїс Борхес

Книга Піску. Пам’ять Шекспіра

Книга піску

Інший

Це сталося в лютому 1969 року в Кембриджі, на північ від Бостона. Я не написав про цю пригоду відразу, бо першим моїм бажанням було забути її, щоб не збожеволіти. Тепер, у 1972 році, мені здається, що коли її відтворити, інші читатимуть мою історію, як оповідання, і з плином літ я сприйматиму її так само.

Майже жахлива, поки тривала, вона зробилася ще жахливішою згодом, безсонними ночами. Втім, ще не факт, що, переповівши її, мені вдасться зворушити сторонню людину.

Була десята година ранку. Я сидів на лаві, а переді мною плинула річка Чарльз. Праворуч, метрів за п'ятсот, височіла будівля, назви якої я не знав. Сіра вода несла довгасті крижані брили. Річка неминуче навіяла думки про плин часу. Прадавній образ Геракліта. Я добре виспався; моя вчорашня лекція, як мені здавалося, зацікавила студентів. Навколо не було ні душі.

Зненацька з’явилося відчуття (на думку психологів, таке трапляється, коли людина втомилася), буцімто колись я вже пережив цю мить. На інший край лави хтось сів. Я волів побути на самоті, однак вирішив не підводитися одразу, щоб не здатися нечемним. Інший почав щось насвистувати. І тоді сталася перша з численних несподіванок того ранку. Він насвистував, він намагався насвистувати (я ніколи не відзначався тонким слухом) на креольський манер пісеньку «Ла тапера» Еліаса Регулеса[1]. Мелодія повернула мене в патіо[2], якого вже давно немає, і викликала в пам’яті образ померлого багато років тому Альваро Мельяна Лафінура[3]. Слова прийшли потім. Голос належав не Альваро, але той, хто співав, намагався наслідувати його. Я з жахом упізнав цей голос.

Нахилившись до незнайомця, я спитав:

— Сеньйоре, ви уругваєць чи аргентинець?

— Аргентинець, але з чотирнадцяти років живу в Женеві, — відказав він.

Запала тривала мовчанка.

— Вулиця Малану номер сімнадцять, навпроти російської церкви? — знову поцікавився я.

— Так.

— У такому разі, — зважився я, — ви Хорхе Луїс Борхес. Я також Хорхе Луїс Борхес. Зараз 1969 рік, і ми перебуваємо в Кембриджі.

— Ні, — озвався він моїм власним голосом, що долинув, мовби здаля. І, трохи помовчавши, заперечив:

— Я в Женеві, сиджу на лаві в кількох кроках від Рони. Дивно те, що ми схожі, але ви набагато старший і сивий.

— Я можу довести, що не обманюю тебе. Я скажу тобі дещо таке, чого не може знати стороння людина. В домі є срібна посудина для приготування мате з підставкою у вигляді переплетених змій — наш прадід привіз її з Перу. Є ще й срібний таз для вмивання, почеплений до сідельної луки. В шафі у твоїй кімнаті книжки стоять у два ряди. Три томи «Тисячі й однієї ночі» Лейна[4] з гравюрами та набраними малим кеглем примітками між главами, латинський словник Кішри[5], «Германія»[6] Тацита латиною і в Ґордоновому[7] перекладі, «Дон Кіхот» видання братів Ґарн’є[8], «Криваві списки» Рівери Індарте[9] з дарчим написом автора, «Сартор Резартус» Карлайла[10], біографія Ам’єля[11] й схована за іншими фоліантами книжка без палітурки про сексуальні звичаї балканських народів. Не забув я й одне надвечір’я на першому поверсі певного будинку на площі Дюбур.

— Дюфур, — виправив він.

— Авжеж, Дюфур. Цього тобі досить?

— Ні, — заперечив він. — Ці доводи нічого не доводять. Якщо ви мені примарилися, цілком природно, що вам відомо те, що й мені. Ваш докладний перелік марний.

Зауваження було слушним.

— Якщо цей ранок і ця зустріч нам сняться, кожен з нас повинен вважати сплячим себе, — відповів я. — Можливо, наш сон урветься, можливо, ні. А тим часом ми, безперечно, повинні прийняти цей сон, як приймаємо Всесвіт і те, що ми зародилися в ньому й дивимося очима, і дихаємо.

— А раптом сон триватиме? — стурбовано спитав він.

Щоб заспокоїти його й себе, я заговорив з удаваною впевненістю:

— Мій сон триває вже сімдесят років. Урешті-решт, якщо напружити пам'ять, не знайдеться такої людини, яка б не зустрічалася сама з собою. Саме це відбувається зараз із нами, єдина відмінність полягає в тому, що нас двоє. Розповісти тобі щось про моє минуле, яке в тебе ще попереду?

Він мовчки кивнув головою. Я дещо знічено вів далі:

— Мама жива й здорова у своїй оселі на розі вулиць Чаркас та Майпу в Буенос-Айресі, а батько помер років тридцять тому. Мав хворе серце й напівпаралізоване тіло. Його ліва рука лежала на правій, наче дитяча ручка на лапищі гіганта. Він прагнув смерті й помер, не нарікаючи. Бабуся померла в тому ж домі. За кілька днів перед тим вона покликала нас усіх і мовила: «Я дуже стара жінка, котра дуже повільно помирає. Нехай ніхто не бентежиться через таку буденну річ». Твоя сестра Нора вийшла заміж і має двох дітей. До речі, як вони зараз?

— Усе гаразд. Батько раз по раз кепкує з релігії. Вчора ввечері він сказав, що Ісус був, наче ті ґаучо, які не бажають брати на себе зобов’язань, і через те проповідував притчами.

Повагавшись, він запитав:

— А ви?

— Не знаю, скільки точно книжок ти напишеш, але їх буде чимало. Ти писатимеш вірші, що принесуть тобі нерозділену втіху, й фантастичні оповідання. Викладатимеш, як твій батько й чимало наших кревних.

Мені сподобалося, що він нічого не запитав про фіаско чи успіх книжок. Змінивши тон, я вів далі:

— Що ж до історії… Спалахнула ще одна війна, супротивники були майже ті самі. Франція швидко капітулювала; Англія та Америка вели проти німецького диктатора на ім’я Гітлер нескінченну битву під Ватерлоо. Буенос-Айрес у тисяча дев’ятсот сорок шостому році спородив нового Росаса[12], вельми схожого на нашого родича[13]. В п’ятдесят п’ятому році провінція Кордоба врятувала нас, як перед тим Ентре-Ріос. Тепер справи йдуть кепсько. Росія захоплює планету; зв’язана забобонами демократії Америка не наважується зробитись імперією. Наша країна з кожним днем стає дедалі більш провінційною. Дедалі більш провінційною та бундючною, мовби живе із заплющеними очима. Мене не здивує, якщо замість латини почнуть викладати ґуарані[14].

Я завважив, що він майже не слухав мене. Його бентежив елементарний страх перед неймовірним, а проте реальним. На мене, котрий ніколи не був батьком, наринула хвиля любові до цього бідолашного хлопця, ближчого мені, ніж міг би бути власний син. Я помітив у нього в руках книгу й запитав, що це.

— «Одержимі» чи то радше «Біси» Федора Достоєвського, — в його голосі вчувалася пиха.

— Я вже погано пам’ятаю. І як вона тобі?

Щойно вимовив це, відчув, що запитання пролунало по-блюзнірському.

— Російський майстер глибше за будь-кого проникнув у лабіринти слов’янської душі, — заявив він.

Пишномовна фраза здалася мені ознакою того, що він заспокоївся. Я поцікавився, які ще книги майстра він читав.

Молодик назвав дві чи три, і серед них повість «Двійник».

Я запитав, чи він, читаючи їх, добре вирізняє персонажів, як у випадку героїв Джозефа Конрада, і чи наміряється ознайомитися з усіма творами письменника.

— Сказати правду, ні, — дещо здивовано відказав він.

Тоді я запитав, що саме він пише зараз, і почув у відповідь, що він працює над книжкою поезій, яка називатиметься «Червоні гімни». Замислювався він і над іншим варіантом назви — «Червоні ритми»[15].

— Чому б ні? — відреагував я. — Ти маєш добрих попередників. «Голубий вірш» Рубена Даріо та «Сіру пісню» Верлена.

Не звернувши уваги на мої слова, він пояснив, що його книжка оспіває вселюдське братерство. Сучасний поет не може повернутися спиною до своєї доби.

Я замислився й перепитав, чи він справді почувається братом усіх. Приміром, усіх розпорядників погребових процесій, усіх листонош, усіх водолазів, усіх мешканців будинків під парними номерами, всіх німих тощо. Він пояснив, що його книжка присвячена величезній масі гноблених та знедолених.

— Твоя маса гноблених та знедолених — усього лише абстракція. Існують тільки індивіди, якщо взагалі хтось існує. Вчорашня людина не та сама, що сьогоднішня — виснував один грек[16]. Ми двоє на цій лаві в Женеві чи Кембриджі, ймовірно, є доказом цього.

Крім суворих сторінок Історії, пам’ятні події обходяться без пам’ятних фраз. Людина перед смертю хоче пригадати невиразну гравюру, побачену в дитинстві; солдати перед боєм розмовляють про грязюку чи про свого сержанта. Наша ситуація була унікальною і, щиро кажучи, ми не були готові до цього. Ми неминуче говорили про літературу; боюсь, я не сказав нічого такого, що не кажу зазвичай журналістам. Мій alter ego[17] вірив у вигадування або відкриття нових метафор; я — в ті з них, що відповідають внутрішнім та очевидним властивостям і які вже прийняла наша уява. Старість людини й захід сонця, сон і життя, плин часу та води. Я висловив йому це міркування, яке він через багато років викладе в книжці.

Він майже не слухав мене. І раптом мовив:

— Якщо ви були мною, як пояснити, що ви забули про зустріч у 1918 році з літнім чоловіком, котрий сказав вам, що він також Борхес?

Я не думав про таку заковику і невпевнено відповів:

— Можливо, подія видалася мені такою дивною, що я намагався її забути.

— Як у вас із пам’яттю? — боязко поцікавився він.

Я зрозумів, що юнакові, якому не виповнилося й дев’ятнадцяти років, людина, якій за сімдесят, здається майже мерцем, і відказав:

— Зазвичай вона подібна до забуття, але досі знаходить те, що їй наказують. Я вивчаю англосакську мову й не пасу задніх у класі.

Наша розмова тривала вже так довго, що не могла відбуватися вві сні.

Зненацька мені до голови прийшла одна думка.

— Я можу зараз же довести, що не снюся тобі. Послухай цей вірш — наскільки пам’ятаю, ти ще ніколи його не читав.

Я повільно промовив знаменитий рядок:

L' hydre-univers tordant son corps écaillé d'astres.[18]

Відчув його майже боязке замішання. Він тихо повторив рядок, смакуючи кожне осяйне слово.

— Справді, — промимрив він. — Я ніколи не напишу нічого такого.

Гюґо об’єднав нас.

Перед тим — тепер я це пригадую — він запально повторив короткий твір Вітмена, в якому поет згадує ніч удвох на березі моря, коли був насправді щасливий.

— Вітмен оспівав її саме тому, що прагнув, а нічого не сталося, — завважив я. — Поезія виграє, коли ми здогадуємося, що вона є проявом бажання, а не історією того, що таки трапилося.

Він подивився на мене, а тоді вигукнув:

— Ви не знаєте його! Вітмен не здатний брехати.

Півсторіччя не минає марно. За нашою розмовою двох читачів, які полюбляють різні твори й мають різні смаки, я зрозумів, що нам не вдасться порозумітися. Ми були надто відмінні й надто схожі. І не могли ошукати один одного, а це ускладнює діалог.

Кожен був карикатурною копією другого. Ситуація здавалася надто неприродною і не могла тривати довго. Давати якісь поради чи сперечатися було не варто, бо доля судила йому неминуче стати мною.

Зненацька я пригадав одну фантазію Колріджа[19]. Людині сниться, нібито вона перетинає рай, і як доказ їй дають квітку. Прокинувшись, людина бачить квітку.

Мені спало на думку вдатися до подібного трюку.

— Слухай, — мовив я, — ти маєш якісь гроші?

— Так, двадцять франків. Я запросив Симона Жичлінського[20] повечеряти сьогодні разом у «Крокодилі».

— Перекажи Симонові, що він займатиметься медициною в Каружі[21] і зробить чимало добрих справ… А тепер дай мені одну з твоїх монет.

Він витягнув три срібні монети по п’ять франків і кілька дрібняків. Непорозуміло віддав мені один срібляк.

Я простягнув йому одну з тих недолугих американських банкнот, що — попри різний номінал — мають однаковий розмір. Він так і вп’явся в купюру:

— Неймовірно! Тут стоїть тисяча дев’ятсот шістдесят четвертий рік.

(Через кілька місяців хтось сказав мені, що на банкнотах немає дати.)

— Дива та й годі, — промимрив він, — а дива навіюють страх. Свідки воскресіння Лазаря, либонь, були нажахані.

«Ми нітрохи не змінилися, — подумав я. — Завжди книжкові алюзії».

Він порвав купюру й сховав монету.

Я хотів був жбурнути її в річку. Дуга, яку б зробила срібна монета, перш ніж загубитися у срібних водах річки, увиразнила б мою історію, але доля розпорядилася інакше. Я відповів, що, коли щось надприродне відбувається вдруге, воно вже не лякає. І запропонував йому зустрітися завтра на цій самій лаві, що стоїть у двох різних місцях у часі й просторі.

Він одразу погодився й, не дивлячись на годинник, сказав, що запізнюється. Ми обоє брехали, і кожен знав, що співрозмовник бреше. Я відповів, що по мене прийдуть.

— По вас прийдуть? — перепитав він.

— Так. У моєму віці ти майже повністю втратиш зір. Бачитимеш лише жовтий колір, тіні та світло. Але не бійся. В поступовій сліпоті немає нічого трагічного. Це наче повільні літні сутінки.

Ми попрощалися, не доторкнувшись один до одного. Наступного дня я не пішов на зустріч. Інший також не повинен був піти. Я довго розмірковував про цю зустріч і нікому не розповідав про неї. Здається, я розгадав, у чому справа. Зустріч відбулася насправді, але інший розмовляв зі мною вві сні й тому забув мене; я ж розмовляв з ним увіч, і мене досі мучить спомин.

Інший снив мною, але то не був власне я. Йому наснилася — тепер я це розумію — неможлива дата на доларовій купюрі.

Ульріка

Він бере меч Ґрам і кладе його між собою та нею.

Сага про Вельсунґів, 27.

Моя історія відповідатиме реальним подіям або принаймні моїм спогадам про реальні події, а це, власне, одне й те саме.

Сталося все недавно, але ж літературний хист — це, як відомо, вміння додавати подробиці та розставляти акценти. Я хочу розповісти про мою зустріч у Йорку з Ульрікою (її прізвища я так і не взнав і, мабуть, ніколи не взнаю). Ця історія тривала один вечір і один ранок.

Звісно, я міг би вигадати, буцімто вперше побачив її біля «П’яти йоркських сестер» — позбавленого найменшої уяви вітражу, який пощадили іконоборці Кромвеля, однак насправді ми познайомилися в невеличкій залі Північного готелю, розташованого по інший бік кріпосного валу. Відвідувачів було небагато, і вона сиділа спиною до мене. Хтось запропонував їй випити, проте вона відмовилась.

— Я феміністка. Не хочу наслідувати мужчин. Мені огидні їхні тютюн та алкоголь.

Фраза претендувала на дотепність, і я здогадався, що вона не вперше її вимовляє. Згодом я переконався, що це їй не властиво, проте наші слова не завжди відповідають нашій сутності.

Вона додала, що пізно прийшла до музею, але її впустили, дізнавшись, що вона норвежка.

Хтось із присутніх завважив:

— Це не вперше норвежці входять у Йорк.

— Так, — відказала вона. — Англія належала нам, і ми втратили її, якщо взагалі можна щось мати або втратити.

І тоді я подивився на неї. У Вільяма Блейка є рядок, в якому йдеться про дівчат з ніжного срібла або ярого золота, а в Ульріці поєднувались золото й ніжність. Вона була висока й зграбна, з тонкими рисами та сірими очима. Проте вираз незворушної загадковості справив на мене навіть більше враження, ніж її обличчя. Вона усміхалася з легкістю і через цю усмішку здавалася дещо відчуженою. На ній була чорна сукня, дивна для північних країв, де намагаються розмаїтити барвами те, що пригасила природа. По-англійськи говорила чисто і точно, й при цьому злегка ґрасирувала. Я не надто спостережливий, і все це відкрилося мені поступово.

Нас познайомили. Я сказав їй, що викладаю в Андському університеті у Боготі. Пояснив, що я колумбієць.

Вона замислено спитала:

— Що значить бути колумбійцем?

— Не знаю, — відказав я. — Це — як віра.

— Так само, як бути норвежкою, — згодилась вона.

От і все, що запам’яталося мені з-поміж сказаного в той вечір. Наступного дня я рано спустився до їдальні. Крізь шибки побачив, що випав сніг; околиця губилася в досвітній млі. Крім нас, у їдальні не було нікого. Ульріка запросила мене за свій столик. Сказала, що їй подобається блукати самій.

Я пригадав давній жарт Шопенгауера й відповів:

— Мені теж. Отже, ми можемо блукати вдвох.

По свіжому снігу ми віддалилися від готелю. В полі не було ні душі.

Я запропонував рушити до Торгейта, що в кількох милях униз по річці. Звісно, я вже тоді закохався в Ульріку; ніхто не був мені потрібен, крім неї.

Зненацька я почув віддалік вовче виття. Ніколи доти не чув, як виє вовк, але то, поза сумнівом, був вовк. Ульріка не знітилася. Раптом вона проказала, немов розмірковуючи вголос:

— Кілька простих мечів, побачених учора в кафедральному соборі Йорка, зворушили мене сильніше, ніж величезні кораблі музею в Осло.

Наші дороги розходилися. Ввечері Ульріка мала виїхати до Лондона, я — до Единбурга.

— На Оксфорд-стріт я крок за кроком пройду путь Де Квінсі[22], котрий серед лондонської юрби шукав свою Анну, — мовила вона.

— Де Квінсі припинив пошуки. А я все ще її шукаю.

— Можливо, ти вже знайшов, — прошепотіла вона.

Я зрозумів, що маю право на несподіваний вчинок, і поцілував її у вуста й очі. Вона відсторонилася з ніжною рішучістю, а тоді мовила:

— Я буду твоєю у заїзді в Торгейті. А поки що, будь ласка, не чіпай мене. Так буде краще.

Для старого холостяка обіцяна любов — несподіваний дарунок. Диво має право ставити умови. Я пригадав свої парубочі літа в Попаяні[23] й схожу на Ульріку вродливу білявку з Техасу, яка відмовила мені в коханні.

Я не припустився помилки й не став питати, чи вона любить мене. Розумів, що я у неї не перший і не останній. Нинішня пригода, — можливо, остання для мене, — буде однією з-поміж багатьох для цієї блискучої й завзятої послідовниці Ібсена.

Взявшись за руки, ми рушили далі.

— Все це схоже на сон, — мовив я, — але ж мені ніколи не сняться сни.

— Наче тому королю, котрий не бачив снів, поки чаклун не приспав його в хліву, — завважила Ульріка і додала:

— Прислухайся, зараз заспіває птах.

Невдовзі ми почули спів.

— У цих краях вірять, ніби передвіщати майбутнє здатна людина, яка невдовзі помре, — проказав я.

— А я невдовзі помру, — відповіла вона.

Я приголомшено подивився на неї.

— Ходімо лісом, щоб скоротити шлях, — запропонував я. — Так ми швидше дістанемось до Торгейта.

— Лісом небезпечно, — заперечила вона.

Ми продовжували йти пустищем.

— Якби ж то ця мить тривала завжди, — прошепотів я.

— Чоловікам заборонено вживати слово завжди, — мовила Ульріка твердо і, ніби побоюючись, що це пролунало надто пишномовно, попросила, аби я повторив своє ім’я, бо не розчула його.

— Хав’єр Отáрола.

Вона спробувала повторити і не змогла. Я також вочевидь не впорався з іменем Ульрікке.

— Я зватиму тебе Сіґурдом, — всміхнулася вона.

— Якщо я Сіґурд, ти будеш Брюнгільд[24].

Вона стишила ходу.

— Тобі відома ця сага? — запитав я.

— Авжеж. Трагічна історія, зіпсована німцями в їхніх пізніших «Нібелунгах».

Я не мав наміру сперечатися й відказав:

— Брюнгільд, ти йдеш так, ніби бажаєш, щоб у ліжку між нами був меч.

Зненацька ми опинилися перед заїздом. Мене не здивувало, що цей, як і попередній, звався Північним готелем.

Піднявшись сходами, Ульріка гукнула:

— Ти чув вовка? В Англії не залишилося вовків. Поквапся.

Зійшовши на горішній поверх, я завважив, що стіни тут обклеєні темно-червоними шпалерами з намальованими на них у манері Вільяма Морріса[25] фруктами та птахами. Ульріка ввійшла першою. Темне низьке помешкання увінчувала покрівля в два схили. Жадане ліжко відбивалося в помутнілому склі, поліроване червоне дерево нагадало мені дзеркало зі Святого Письма[26].

Ульріка вже встигла роздягтися. Вона покликала мене моїм справжнім іменем: Хав’єр. Я побачив, що снігопад посилився. І вже не було ні меблів, ні дзеркал. І між нами не було меча. Час стікав, мов пісок. У темряві линýв струмінь одвічної любові, і я вперше й востаннє оволодів образом Ульріки.

Конгрес

…вони їхали до… так, чому ні? — до велетенського замку, на фасаді якого було написано: «Я не належу нікому і належу кожному. Ти вже тут був, перш, ніж увійшов, і будеш тут по тому, як звідси вийдеш».

Дені Дідро «Жак фаталіст і його пан» (1769)[27].

Моє ім’я Алехандро Феррі[28]. В ньому відлунюють військові марші, однак ні звитяжна криця, ні велична тінь македонця — означення належить авторові «Мармурових надгробків», який удостоїв мене своєї дружби, — не мають нічого спільного зі скромним сивим чоловіком, котрий квапливо мережить ці рядки на горішньому поверсі готелю на вулиці Сант’яго-дель-Естеро на Півдні[29], що не має нічого спільного з колишнім Півднем. Невдовзі мені перевалить за сімдесят; я й досі даю уроки англійської кільком учням. Через нерішучість чи недбальство, а може, з якоїсь іншої причини я так і не одружився й живу один. Самотність не дошкуляє мені; людині важко терпіти навіть себе саму й свої дивацтва. Я помічаю, що старію; непомильною ознакою цього є те, що новини не цікавлять і не дивують мене, можливо, тому, що в них немає нічого нового, вони — всього лише боязкі варіації. В юності мене вабили надвечір'я, передмістя й нещастя; тепер — ранки в центрі міста і спокій. Я вже не удаю Гамлета. Я вступив до консервативної партії та до шахового клубу, куди зазвичай ходжу як глядач, часом не надто уважний. Допитливий читач може відшукати на якійсь полиці Національної бібліотеки мій «Короткий нарис про аналітичну мову Джона Вілкінса»[30] — твір, який варто було б перевидати хоча б для того, щоб виправити чи принаймні поменшити численні похибки. Кажуть, новий директор бібліотеки — літератор, який завзято вивчає старі мови, наче йому мало недорозвиненості сучасних, і демагогічно підносить до небес уявний Буенос-Айрес зарізяк[31]. У мене ніколи не виникало бажання з ним познайомитися. Я прибув до цього міста в 1899 році[32], і доля лише одного разу звела мене з зарізякою чи то типом, який мав таку славу. Далі принагідно я переповім цю історію.

Я вже казав, що живу один; кілька днів тому сусід, який чув од мене про Ферміна Егурена, повідомив, що той помер у Пунта-дель-Есте[33].

Смерть цього чоловіка, котрий, власне, ніколи не був моїм другом, засмутила мене. Я знаю, що тепер я сам; я — єдиний на землі хранитель пам’яті про ту подію — Конгрес; пам’яті, якої вже ні з ким не зможу розділити. Тепер я останній учасник Конгресу. Це правда, що всі люди є його учасниками, що немає на землі людини, яка б ним не була, але я — то інша справа. Я знаю, що я учасник; це вирізняє мене з-поміж незліченних колег, нинішніх і майбутніх. Це правда, що 7 лютого 1904 року ми присяглися всім святим, що у нас є, — чи існує на землі щось святе чи щось таке, що не було б святим? — не відкривати нікому історію Конгресу, але такою ж правдою є й те, що, коли я порушу клятву, це також буде складовою Конгресу. Таке химерне пояснення, мабуть, здатне розпалити цікавість моїх імовірних читачів.

Хай там як, але завдання, яке я поставив перед собою, не з легких. Я ніколи, навіть у листах, не брав на себе ролі оповідача, та набагато гірше, поза сумнівом, те, що історія, яку я збираюся відтворити, неймовірна. Переповісти її було б до снаги перу незаслужено забутого автора «Мармурових надгробків» — Хосе Фернандеса Ірали, але тепер уже запізно. Я не перекручуватиму довільно фактів, однак передчуваю, що через недбалість та невправність не раз припущуся помилок.

Точні дати не мають значення. Нагадаю, що зі своєї провінції Санта-Фе я прибув у 1899 році. Я так і не повернувся туди; залишився в Буенос-Айресі, місті, що вабить мене й до якого я звик, але не так, як звикають до власного тіла чи старих болячок. Мабуть, я скоро помру, але це не надто мене цікавить; отже, мушу вгамувати притаманну мені нерішучість і поволі просуватися вперед у своїй оповіді.

Роки не змінюють нашої сутності, якщо ми взагалі її маємо; та сама поривчастість, що привела мене одного вечора на Світовий Конгрес, спричинила перед тим мою появу в редакції газети «Ультіма Ора». Бідному хлопцю з провінції доля журналіста може здаватися такою ж романтичною, як бідному столичному хлопцю — доля ґаучо або наймита в якомусь маєтку. Я не соромлюся, що прагнув колись стати журналістом, хоча тепер ця марудна робота видається мені банальною. Пригадую, мій колега Фернандес Ірала говорив, що журналіст пише для забуття, а він мріє писати для пам’яті та часу. Він тоді вже викарбував (це дієслово часто вживалося) один зі своїх досконалих сонетів, які згодом, трохи виправлені, з’являться на сторінках «Мармурових надгробків».

Не пригадую, коли саме я вперше почув про Конгрес. Можливо, того дня, коли касир видав мені місячну платню, і я, щоб відзначити це свідчення прихильності Буенос-Айреса, запропонував Іралі пообідати разом. Той чемно відмовився, бо, мовляв, не міг пропустити засідання Конгресу. Я одразу здогадався, що йдеться не про помпезну будівлю з куполом углибині проспекту, де мешкають іспанці, а про щось більш потаємне та значуще. Люди говорили про Конгрес, дехто відверто глузуючи, інші, стишуючи голос; але, думаю, ніхто не мав гадки, що це таке. Минуло кілька субот, і Ірала запросив мене піти з ним. Він повідомив, що встиг залагодити необхідні формальності.

Була дев’ята чи десята година вечора. Вже в трамваї Ірала сказав, що попередні засідання відбуваються по суботах і що дон Алехандро Ґленко, на якого, можливо, справило враження моє ім’я, дав згоду. Ми ввійшли до кондитерської «Газ»[34]. П’ятнадцять чи двадцять учасників Конгресу сиділи за довгим столом; не пригадую достеменно, чи був там якийсь подіум, чи його додає моя уява. Я одразу впізнав президента, якого ніколи доти не бачив. Дон Алехандро виявився поважним літнім сеньйором з ясним чолом, сірими очима та посивілою рудою бородою. Зазвичай вбраний у темний сюртук, він спирався руками на ціпок. Це був кремезний високий чолов’яга. Ліворуч од нього сидів набагато молодший сеньйор, також рудий: колір його волосся нагадував вогонь, тоді як борода Ґленко — осіннє листя. Праворуч вмостився вбраний, мов денді, довгобразий і напрочуд низькочолий молодик. Всі встигли замовити собі каву, а дехто полинову настоянку. Мені одразу кинулось у вічі, що серед стількох чоловіків у приміщенні була лише одна-єдина жінка. З іншого краю столу сидів хлопчик років десяти в матросці, який невдовзі заснув. Серед присутніх я помітив протестантського пастора, двох явних євреїв і негра в елегантному костюмі, з шовковою хусткою, як у жевжиків, що стовбичать на розі. Перед негром та хлопчиком стояли чашки з шоколадом. Інших не пам’ятаю, крім сеньйора Марсело дель Масо, чоловіка вельми чемного й красномовного, якого я ніколи більше не бачив. У мене збереглася поблякла й не надто вдала фотографія одного з наших зібрань, якої я не публікуватиму, оскільки тодішнє вбрання, зачіски та вуса спотворять подію, надавши їй бурлескного або й жалюгідного вигляду. Всі людські середовища намагаються створити власний жаргон і власні ритуали; Конгрес, який для мене завжди мав присмак марення, здавалося, прагнув, щоб учасники неквапно дошукувалися до його мети й навіть імен та прізвищ своїх колег. Невдовзі я збагнув, що мушу утриматися від запитань, і не став розпитувати Фернандеса Іралу, а той теж нічого мені не казав. Я не пропустив жодної суботи, але минув місяць або й два, перш ніж я почав щось розуміти. Від другого зібрання моїм сусідом був Дональд Рен, інженер Південної залізниці, котрий згодом давав мені уроки англійської.

Дон Алехандро говорив мало; інші не зверталися до нього, але я відчував, що вони промовляють до нього й шукають його підтримки. Досить було повільного поруху руки, й тема дискусії змінювалася. Через деякий час я взнав, що рудий ліворуч має кумедне прізвище Твел[35]. Пам’ятаю його знічений вид, притаманний деяким довготелесим людям, начеб статура викликає у них запаморочення й змушує згинатися в дугу. Його руки зазвичай бавилися мідним компасом, який Твел час від часу клав на стіл. Піхотинець ірландського полку, він загинув наприкінці 1914 року. Праворуч незмінно сидів низькочолий молодик, Фермін Егурен, небіж президента. Я скептично ставлюся до методів реалізму — штучного жанру — якщо такі взагалі існують; волію викласти одразу те, що розумів поступово. Але спершу хочу нагадати читачеві мою тодішню ситуацію: я, бідний хлопець з Касильди[36], син землеробів, прибув до столиці й раптом опинився — принаймні так я це відчував — у самісінькому осерді Буенос-Айреса, а може, — хтозна — й цілого світу. Відтоді минуло півсторіччя, а я й досі відчуваю той перший захват, який насправді виявився не останнім.

Ось факти; я викладу їх якомога стисліше. Дон Алехандро Ґленко, президент, був уругвайським поміщиком, власником маєтку на кордоні з Бразилією. Його батько походив з Абердина[37] й осів на цьому континенті в середині минулого сторіччя. Він прихопив з батьківщини сотню книжок, єдиних — наважуся це стверджувати — які дон Алехандро прочитав упродовж свого життя. (Я згадую ці різнорідні книжки, які тримав у руках, бо в одній з них прихований підспідок цієї історії.) Перший Ґленко залишив по собі двох нащадків — дочку та сина, який згодом зробився нашим президентом. Дочка вийшла заміж за такого собі Егурена й народила Ферміна.

Колись дон Алехандро прагнув стати депутатом, але політичні боси закрили перед ним двері уругвайського парламенту. Чоловік розгнівався й вирішив заснувати інший Конгрес з більшими можливостями. Він пригадав, що десь у Карлайла читав пристрасну історію Анахарсіса Клоотса[38], прихильника богині Розуму, котрий на чолі тридцяти шістьох чужинців промовляв як «речник роду людського» перед асамблеєю в Парижі. Натхнений його прикладом, дон Алехандро поставив собі за мету організувати Світовий Конгрес, який би представляв усіх людей всіх народів. Місцем попередніх засідань була кондитерська «Газ»; відкриття Конгресу передбачалося провести через чотири роки в маєтку дона Алехандро. Він, як і чимало уругвайців, не був прихильником Артігаса[39], любив Буенос-Айрес, але заповзявся скликати Конгрес у себе на батьківщині. Цікаво, що початково визначеного терміну згодом було дотримано з дивовижною точністю.

Спершу ми отримували незлі гонорари, але всіх нас об’єднував такий запал, що Фернандес Ірала, такий же бідний, як я, відмовився від грошей, і інші наслідували його приклад. Це дало користь, бо допомогло відділити кукіль від пшениці[40]: учасників Конгресу поменшало, залишилися тільки віддані. Єдиною оплачуваною була посада секретаря, яку обіймала Нора Ерфйорд; жінка не мала інших засобів існування й виконувала вельми обтяжливі повинності. Створити організацію, що охоплює цілу планету, — справа неабияка. Весь час надсилалися та надходили листи й телеграми. Прибували симпатики з Перу, Данії та Індостану. Якийсь болівієць наголошував, що його країна позбавлена виходу до моря, і ця прикра обставина повинна стати темою однієї з перших дискусій.

Розумаха Твел завважив, що організація Конгресу висуває проблему філософського характеру. Планувати асамблею, яка представляла б усіх людей, це те саме, що встановити точну кількість Платонових архетипів — загадка, над якою мислителі марно б’ються впродовж століть. Він заявив, що дон Алехандро Ґленко — щоб не йти далі — може представляти землевласників, але також уругвайців, а ще видатних провісників латиноамериканської незалежності, і рудобородих, і людей, які сидять у кріслі. Нора Ерфйорд була норвежкою. Кого представлятиме вона — секретарок, норвежок чи просто всіх вродливих жінок? Чи може один інженер представляти всіх інженерів, з новозеландськими включно?

Здається, тоді пролунала репліка Ферміна:

— Феррі представлятиме всіх ґрінґо[41], — засміявся він.

Дон Алехандро суворо глянув на небожа й неквапно мовив:

— Сеньйор Феррі представляє тут емігрантів, чия праця підносить країну.

Фермін Егурен мене не терпів. Він гонорився багато чим: і тим, що був уругвайцем та ще й креолом, і тим, що подобався жінкам, і тим, що мав дорогого кравця, і — не знати чому — тим, що мав предків-басків — народу, який на узбіччі історії тільки те й робив, що доїв корів. Звичайний випадок загострив нашу ворожнечу. Після одного з засідань Егурен запропонував піти на вулицю Хунін. Ідея не видалась мені привабливою, але я погодився, щоб не наразитися на кпини. З нами пішов Фернандес Ірала. Виходячи з будинку, ми наткнулися на якогось здорованя. Трохи захмелілий Егурен штовхнув його. Чоловік заступив нам дорогу:

— Хто схоче пройти, напореться на цей ніж.

Пам’ятаю, як у темному під’їзді зблиснуло лезо. Переляканий Егурен відсахнувся. Мені стало не по собі, але лють переважила страх. Я потягнувся рукою до пазухи, наче збирався вихопити зброю, й рішуче мовив:

— Залагодимо цю справу на вулиці.

— Отакі хлопці мені подобаються, — відказав незнайомець уже іншим тоном. — Я хотів випробувати вас, друже.

Він приязно зареготав.

— Коли гадаєте, що ми друзі — нехай і так, — відказав я, і ми всі вийшли на вулицю.

Чолов’яга з ножем зайшов до борделю. Згодом мені сказали, що його прізвище Тапія, чи Паредес, чи щось у цьому дусі, і він має славу задираки. Вже на хіднику Ірала, незворушний весь час, поплескав мене по плечу й патетично вигукнув:

— Один з трьох таки виявився мушкетером. Хай живе Д’Артаньян!

Фермін Егурен ніколи не пробачив мені, що я став свідком його малодушності.

Я відчуваю, що тепер, і саме тепер розпочинається ця історія. Списані вже аркуші зафіксували тільки умови, яких потребував випадок чи доля, щоб сталася неймовірна, можливо, єдина подія за все моє життя. Дон Алехандро Ґленко завжди був головною фігурою, однак ми — не без деякого подиву й тривоги — поступово почали відчувати, що справжній президент — Твел. Цей дивовижний чоловік з нафабреними вусами лестив президентові й навіть Фермінові Егурену, але при цьому так перегинав, що його слова могли здатися жартом і тому не зачіпали його гідності. Ґленко хизувався своїм багатством; Твел зрозумів, що, аби схилити президента до якогось проекту, досить прохопитися, що він обтяжливий. Гадаю, попервах Конгрес був не більше, ніж химерною назвою; Твел весь час вносив якісь доповнення, які дон Алехандро незмінно схвалював. Це було однаково, що перебувати в центрі кола, яке без кінця збільшується й віддаляється. Він, приміром, проголосив, що Конгресові конче потрібна бібліотека довідкової літератури; Ніренштайн, котрий працював у якійсь книгарні, роздобув для нас атлас Юстуса Пертеса[42] і найрізноманітніші об’ємні енциклопедії від «Природничої історії» Плінія[43] та «Зерцала» Бове[44] до благословенних лабіринтів (я відтворюю ці слова голосом Фернандеса Ірали) «Британської енциклопедії», томів П'єра Ларусса[45], «Проекту Ларсен»[46] та видавництва «Монтанер і Сімон»[47]. Пригадую, з якою поштивістю я гладив рукою шовковисті палітурки якоїсь китайської енциклопедії, чиї старанно виведені ієрогліфи здавалися мені загадковішими, ніж плями на шкурі леопарда. Тоді я, на щастя, не знав, яка доля їх спіткає.

Дон Алехандро приязно ставився до Фернадеса Ірали й до мене, можливо, тому, що тільки ми двоє не запобігали перед ним. Він запросив нас на кілька днів до свого маєтку Каледонія[48], де вже працювали кілька наймитів-мулярів.

Після тривалого плавання річкою вгору, ми переправилися на плоту й удосвіта зійшли на протилежний берег. Потім нам доводилося ночувати в убогих заїздах, відчинити й зачинити не одну хвіртку у Кучілья Негра[49]. Ми їхали повозом; місцина видалася мені ширшою та більш пустельною, ніж та, де я народився.

Моя пам’ять досі зберігає два образи маєтку: той, який я уявляв, і той, який урешті-решт узріли мої очі. Я — не знати чому — вимислив собі, мов уві сні, неймовірну комбінацію рівнини в провінції Санта-Фе й Палацу проточних вод[50]. Каледонія ж виявилася видовженою лимпачевою будівлею під солом’яною стріхою в два накати й цегляною галереєю. Мені здалося, що її звели всерйоз і надовго. Грубі мури були майже у вару[51] завтовшки, а двері — вузькі. Нікому не спало на думку посадити тут бодай одне дерево. Сонце пряжило від сходу до заходу. Загони для худоби були кам’яними, а їхні численні рогаті мешканці худими; кошлаті кінські хвости сягали землі. Я вперше скуштував м’ясо щойно забитої тварини. Принесли пакети з галетами. Через кілька днів наглядач зізнався мені, що ніколи в житті не їв хліба. Ірала поцікавився, де туалет; дон Алехандро зробив рукою широкий жест, що охоплював цілий континент. Стояла місячна ніч; я вирішив прогулятися й наштовхнувся на Іралу, за яким пильно стежив страус.

Спека була нестерпною; ніч її не послабила, і всі шукали прохолоди. В будинку було багато присадкуватих низьких кімнат, які видалися мені занедбаними; нам виділили одну з вікном на південь: на долівці стояли два ліжка й комод, а ще срібні таз для вмивання та глечик.

Наступного дня я натрапив на бібліотеку, а в ній — на томи Карлайла, і почав шукати сторінки, присвячені речнику людства Анахарсісу Клоотсу, завдяки якому я тішився цим ранком і самотністю. Після сніданку, такого ж, як і вечеря напередодні, дон Алехандро показав нам, як просуваються роботи. Ми проскакали милю чистим полем. Іралі, котрий погано тримався в сідлі, було непереливки, проте наглядач незворушно мовив:

— Наш столичний гість добре впорався з конем.

Ми побачили будівництво здаля. Десятки два чоловіків зводили подобу окремих фрагментів амфітеатру. Пригадую кін і трибуни, в проміжках між якими видніло небо.

Я зробив кілька невдалих спроб завести розмову з ґаучо. Вони якимось чином знали, що відрізняються від інших людей. Між собою розмовляли небагатослівно, якоюсь гугнявою іспанською з бразильським акцентом. Поза сумнівом, у їхніх жилах текла індіанська й африканська кров. Ґаучо були міцні й низькорослі; в Каледонії я чи не вперше в житті почувався високим. Майже всі були вбрані в чіріпа[52], кілька носили шаровари. Вони не мали нічого або майже нічого спільного зі зболеними персонажами Ернандеса[53] чи Рафаеля Облігадо[54]. По суботах під дією алкоголю робилися задерикуватими. Серед них не було жодної жінки, і я ні разу не чув звуків гітари.

Більше, ніж люди приграниччя, мою увагу привертало те, як разюче змінився дон Алехандро. В Буенос-Айресі це був люб’язний поміркований сеньйор; у Каледонії — суворий глава клану, як і його предки. По неділях уранці він читав Святе Письмо наймитам, які не розуміли жодного слова. Одного вечора наглядач-молодик, котрий успадкував посаду від батька, сповістив, що якісь поденник і наймит б’ються на ножах. Дон Алехандро неквапно підвівся. Дійшовши до юрби, він віддав револьвер, з яким ніколи не розставався, наглядачеві — той здався мені настраханим — і став між супротивниками. В ту ж мить до мене долинули його слова:

— Киньте ножі, хлопці.

Потім так само спокійно він додав:

— А тепер подайте один одному руки й поводьтеся чемно. Мені не потрібні бешкети.

Обидва підкорилися. Назавтра я взнав, що дон Алехандро звільнив наглядача.

Я відчував, що до мене звідусіль підступає самотність. Боявся, що вже ніколи не повернуся до Буенос-Айреса. Не знаю, чи брав Фернандеса Іралу той самий страх, але між собою ми багато говорили про Аргентину й про те, що робитимемо після повернення. Я скучив за левами біля під’їзду одного дому на вулиці Жужуй, неподалік від площі Онсе, й за ліхтарем над якоюсь крамницею, адреси якої не пам’ятав, а не за звичними місцями. Я завжди був добрим верхівцем і тут щодня сідав на коня й долав великі відстані. Досі пам’ятаю вороного, якого зазвичай сідлав і який уже, либонь, давно помер. Можливо, одного вечора я опинився в Бразилії, бо кордон позначався лише межовими стовпами.

Я вже припинив вести лік дням, коли наприкінці одного з них, що нічим не відрізнявся від інших, дон Алехандро попередив:

— А тепер спати. Завтра вдосвіта вирушаємо.

Переправляючись через річку, я почувався таким щасливим, що міг з ніжністю згадувати Каледонію.

Відновилися наші суботні зібрання. На першому ж Твел попросив слова. Пишномовно, як зазвичай, він висловився в тому дусі, що бібліотека Світового Конгресу не може обмежуватися довідковою літературою і що написані всіма мовами класичні твори всіх народів є тим справжнім свідоцтвом, яке неможливо ігнорувати. Виступ було негайно схвалено; Фернандес Ірала й доктор Крус, професор латини, погодилися підібрати необхідні тексти. Твел встиг обговорити це питання з Ніренштайном.

У ті часи не було такого аргентинця, який би не мріяв про Париж. Можливо, найбільш нетерплячим з-поміж нас був Фермін Егурен, а наступним — із зовсім інших причин — Фернандес Ірала. Для поета, автора «Мармурових Надгробків» Париж уособлював Верлена та Леконта де Ліля; для Егурена місто було покращеним продовженням вулиці Хунін. Підозрюю, він порозумівся з Твелом. На іншому зібранні той виніс на обговорення питання мови, якою спілкуватимуться між собою учасники Конгресу, й запропонував відрядити з метою збору інформації двох делегатів до Лондона та Парижа. Щоб здаватися безстороннім, Твел назвав першим моє ім’я, а тоді, трохи провагавшись, ім’я свого приятеля Егурена. Дон Алехандро, як завжди, погодився.

Здається, я вже писав, що в обмін на кілька уроків італійської мови, Рен посвятив мене у вивчення нескінченних премудростей англійської. Він — у міру можливості — оминув граматику й вигадані спеціально для початківців фрази, і ми перейшли безпосередньо до поезії, форми якої вимагають стислості. Моїм першим контактом з мовою, що згодом заполонила все моє життя, став чарівний «Реквієм» Стівенсона; потім надійшла черга балад, які Персі[55] звірив поважному XVIII сторіччю. Майже перед самісіньким відплиттям до Лондона я познайомився з неймовірним Свінберном[56], який змусив мене — викликавши почуття провини — засумніватися у досконалості олександрійських віршів Ірали.

Я прибув до Лондона на початку січня дев’ятсот другого року: пригадую лагідний сніг, якого ніколи доти не бачив, але з удячністю прийняв. На щастя, мені не довелося подорожувати разом з Егуреном. Я замешкав у скромному пансіоні позаду Британського музею, бібліотеку якого відвідував уранці та надвечір у пошуках гідної Світового Конгресу мови. Не знехтував я універсальні мови; занурився в есперанто — безсторонньою, простою та ощадливою називає її «Сентиментальний місяцелік»[57], й у волапюк, що прагне дослідити всі лінгвістичні можливості, відмінюючи дієслова й дієвідмінюючи іменники. Я зважив усі «за і проти» повернення до латини, ностальгія за якою триває кілька століть. А ще я ретельно розглянув аналітичну мову Джона Вілкінса, кожне слово в якій визначається літерами, що його утворюють. Під високим склепінням читальні я познайомився з Беатріс.

Це загальна історія Світового Конгресу, а не моя — людини на ім’я Алехандро Феррі, проте перша охоплює другу, як і решту. Беатріс була висока, струнка, з правильними рисами обличчя й рудуватим волоссям, яке могло б нагадати мені, але ніколи не нагадувало шевелюру пронозливого Твела. Їй ще не виповнилося двадцяти років. Вона приїхала з одного з північних графств, щоб студіювати в університеті філологію. Як і я, дівчина походила з простої родини. Італійське походження в Буенос-Айресі все ще вважалося чимось ганебним; у Лондоні я виявив, що багато хто бачить у ньому щось романтичне. Нам вистачило кількох вечорів, щоб зробитися коханцями; я просив її вийти за мене заміж, однак Беатріс Фрост, як і Нора Ерфйорд, сповідувала релігію Ібсена й не хотіла ні з ким себе зв’язувати. З її вуст народилося слово, якого б я не наважився вимовити. О, ночі; о, теплий напівморок удвох; о, кохання, що струмує в пітьмі, мов підземна річка; о, мить блаженства, коли кожен стає собою й партнером; о, безневинність і шал щастя; о, єднання, в якому ми забувалися, щоб згодом забутися уві сні; о, світання і я, задивлений у неї.

На звивистому кордоні з Бразилією я мордувався через ностальгію; в лабіринті будинків з червоної цегли, яким був Лондон, що дав мені стільки всього, мене охоплювали інші почуття. Хоч які відмагання я вигадував, щоб відкласти від’їзд, а проте наприкінці року мусив повернутися; ми разом відзначили Різдво. Я пообіцяв Беатріс, що дон Алехандро запросить її стати учасницею Конгресу; вона туманно відповіла, що не проти відвідати Південну півкулю і що один її небіж, дантист, оселився в Тасманії. Беатріс не схотіла бачити корабель; прощання, на її думку, було чимось помпезним, безглуздим святом печалі, а вона ненавиділа все помпезне. Ми попрощалися в тій самій бібліотеці, де познайомилися минулої зими. Я легкодух і не залишив їй своєї адреси, щоб не нидіти в очікуванні листів.

Я завважив, що зворотна дорога зазвичай коротша, однак пройняте споминами плавання буряним Атлантичним океаном видалося мені нескінченним. Найбільше пригнічувала думка, що водночас із плином мого життя Беатріс — хвилина за хвилиною й ніч за ніччю — житиме своїм. Я написав листа — багато сторінок, які порвав, коли корабель пристав у порту Монтевідео. Я прибув на батьківщину в четвер; Ірала чекав мене на причалі. Я повернувся до свого помешкання на вулиці Чилі; того дня та наступного ми багато розмовляли й блукали. Я прагнув воскресити мій Буенос-Айрес. З полегкістю дізнався, що Егурен досі в Парижі; те, що я повернувся раніше за нього, якоюсь мірою вибачало мою тривалу відсутність.

Ірала був у розпачі. Фермін розтринькав у Європі шалені гроші й кілька разів знехтував наказ негайно повернутися. Це можна було передбачити. Однак мене більше непокоїли інші новини; Твел, попри заперечення Ірали та Круса, спираючись на думку Плінія Молодшого[58] про те, що не існує книги, хоч би якою поганою вона була, яка б не містила чогось доброго, запропонував придбати без обмежень випуски газети «Ла Пренса»[59], три тисячі чотириста примірників «Дон Кіхота» різного формату, листи Бальмеса[60], університетські дисертації, фінансові звіти, брошури й театральні програмки. «Все є свідоцтвом», — заявив Твел. Його підтримав Ніренштайн; після трьох «гучних» субот дон Алехандро схвалив проект. Нора Ерфйорд звільнилася з посади секретаря; її заступив такий собі Карлинський, новачок і людина Твела. Гори незареєстрованих пакетів громадилися тепер у задніх кімнатах і в підвалі будинку дона Алехандро. На початку липня Ірала провів тиждень у Каледонії; муляри припинили там роботу. Наглядач пояснив, що так розпорядився господар і що тепер він цілими днями вільний.

У Лондоні я підготував звіт, про який уже й згадувати не варто, і в п’ятницю подався до дона Алехандро — привітатися й віддати записи. Фернандес Ірала пішов зі мною. О цій надвечірній порі до будинку проникав вітер з пампи. Біля під'їзду з вулиці Альсіна стояв запряжений трьома кіньми віз.

Пригадую зігнутих людей, котрі скидали на останньому подвір’ї лантухи; набундючений Твел віддавав накази. Тут же, мовби щось передчуваючи, зібралися Нора Ерфйорд, Ніренштайн, Крус, Дональд Рен і ще один-два учасники Конгресу. Нора обійняла й поцілувала мене, і ці обійми та цілунок нагадали мені інші. Добродушний негр на радостях поцілував мені руку.

В одній з кімнат я завважив відкритий квадратний люк, що вів до підвалу; кілька кам’яних сходинок губилися в мороці.

Зненацька почулися кроки. Ще не побачивши його, я вже знав, що це дон Алехандро. Він ледь не вбіг до кімнати.

Голос його змінився; це вже був не неквапний голос сеньйора, котрий головував на наших суботніх зборах, і не голос поміщика, який забороняв двобій на ножах і доносив до своїх ґаучо слово Боже, хоча й більше скидався на цей останній.

Не глянувши ні на кого, він наказав:

— Винесіть усе з підвалу. І щоб жодної книжки не залишилося.

Робота тривала майже годину. На подвір’ї, просто на землі, ми склали височезну гору книжок. Всі сновигали туди-сюди, й лише дон Алехандро незрушно стояв на місці.

Потім пролунав новий наказ:

— А тепер підпаліть ці паки.

Твел пополотнів. Ніренштайн наважився промимрити:

— Світовий Конгрес не може обійтися без цих дорогоцінних посібників, які я відібрав з великою любов’ю.

— Світовий Конгрес? — дон Алехандро дошкульно зареготав, хоча я ніколи доти не чув, як він сміється.

В руйнації є якась загадкова втіха; полум’я сяйливо потріскувало, й ми дивилися на нього, скупчившись біля муру та в кімнатах. Потім запала ніч, і на подвір’ї не залишилося нічого, крім купки попелу й запаху згарища. Пам’ятаю, на землі біліли кілька вцілілих аркушів. Нора Ерфйорд, котра любила дона Алехандро тією любов’ю, яку зазвичай молоді жінки відчувають до старших чоловіків, розгублено мовила:

— Дон Алехандро знає, що робить.

— Через кожні кілька століть слід спалювати Александрійську бібліотеку, — як справжній літератор озвався Ірала.

І тоді ми почули зізнання:

— Мені знадобилося чотири роки, щоб збагнути те, що я скажу вам зараз. Справа, за яку ми взялися, така всеосяжна, що охоплює — тепер я це знаю — цілий світ. Ідеться не про кількох ошелешених шарлатанів, котрі зібралися під дашком якогось закинутого будинку. Світовий Конгрес розпочався в першу мить сотворіння світу й триватиме, коли ми обернемося на тлін. Немає такого місця, де він би не відбувався. Конгрес — це спалені нами книжки. Конгрес — це жителі Каледонії, що розгромили легіони Цезарів. Конгрес — це Йов у багниську й Ісус на хресті. Конгрес — це той нікчемний хлопець, котрий тринькає мої гроші на повій.

Я не стримався й урвав його:

— Доне Алехандро, я також завинив перед вами. Я підготував звіт, який оце приніс, але залишався в Англії й протрачував ваші гроші, бо покохав жінку.

Дон Алехандро вів далі:

— Я здогадувався про це, Феррі. Конгрес — це мої бики. Конгрес — це бики, яких я продав, і милі угідь, які вже мені не належать.

Почувся збентежений голос Твела:

— Невже ви хочете сказати, що продали Каледонію?

— Так, я її продав, — неквапно озвався дон Алехандро. — У мене не залишилося й п’яді землі, але я не журюся, що озлиднів, бо тепер я розумію. Можливо, ми ніколи більше не побачимося, бо вже не потребуємо Конгресу, але в цю останню ніч ми всі поїдемо дивитися на Конгрес.

Перемога п’янила його. Ми перейнялися його зважливістю та його вірою. Нікому й на мить не спало на думку, що він збожеволів. На площі ми найняли фаетон. Я вмостився на передку поруч із візником, і дон Алехандро наказав:

— Прокотімося містом, добродію. Везіть нас, куди заманеться.

Негр, стоячи на приступці, весь час усміхався. Я так і не знаю, чи розумів він, що відбувається.

Слова — це символи, що передбачають спільну пам’ять. А ці мої спогади належать тільки мені. Ті, хто розділяли мою пам’ять, померли. Містики воскрешають у пам’яті троянду, цілунок, птаха, що уособлює всіх птахів, сонце, яке є всіма зорями й сонцем, глечик з вином, сад чи статевий акт. Жодна з цих метафор не спроможна відтворити ту довгу радісну ніч, що залишила нас, стомлених і щасливих, на межі світанку. Ми майже не розмовляли, поки колеса й копита стукотіли по бруківці. Вдосвіта, неподалік від темних супокійних вод чи то Мальдонадо, чи то Ріачуело[61] Нора Ерфйорд затягнула високим голосом «Баладу про Патріка Спенса»[62], і дон Алехандро, жахливо фальшуючи, підхопив басом один чи два куплети. Англійські слова не оживили в моїй уяві образ Беатріс. Позаду мене Твел пробурмотів:

— Я хотів вчинити зло, а роблю добро.

Щось із того, що ми невиразно бачили, триває — червонуватий кам’яний мур Реколети[63], жовтий мур в’язниці, двоє чоловіків танцюють на розі, портик за ґратчастою загорожею, шлагбаум, мій дім, якась крамничка, непроглядна волога ніч — але жодна з цих швидкоплинних речей, які, можливо, тоді були іншими, не важить. Важить наше відчуття того, що наш план, з якого ми не раз кпили, існує — справдешній і потаємний, і що план цей — цілий Всесвіт і ми в ньому. Не надто тішачи себе ілюзіями, я впродовж років шукав присмак тієї ночі; іноді мені здавалося, що я віднайшов його в якійсь мелодії, в любові, в непевній згадці, але він так і не повернувся, хіба що одного разу вдосвіта, вві сні. Коли ми присяглися нікому нічого не розповідати, вже настав ранок суботи.

Я більше не бачив нікого з них, крім Ірали. Ми ніколи не коментували цю історію; будь-які наші слова були б профанацією. Дон Алехандро Ґленко помер у 1914 році й похований у Монтевідео. Ірала помер минулого року.

Якось на вулиці Ліма я перетнувся з Ніренштайном, але ми обидва удали, нібито не помітили один одного.

There are more things[64]

Пам’яті Говарда П. Лавкрафта

Перед останнім іспитом у Техаському університеті в Остіні я дізнався, що мій дядько Едвін Арнетт помер від аневризми в глушині, на краю континенту. Я відчув те, що ми завжди відчуваємо, коли хтось помирає: смуток, тепер уже марний, від думки, що міг би бути ласкавішим до небіжчика. Людина забуває, що вона — мрець, котрий розмовляє з іншими мерцями. Я вивчав філософію й пригадав, як мій дядько, обходячись без власних імен, поділився зі мною зворушливими сумнівами там, у Каса Колорада, поблизу Ломаса. За допомогою однієї з помаранч, поданих на десерт, він розкрив мені ідеалізм Берклі, а скориставшись шахівницею, витлумачив парадокси елеатів[65]. Через кілька років дядько познайомив мене з трактатами Хінтона[66], котрий намагався довести існування чотиримірного простору, який читач може інтуїтивно відчути за допомогою складних вправ з кольоровими кубиками. Я ніколи не забуду призми й піраміди, які ми звели на підлозі його кабінету.

Дядько був інженером. Він працював на залізниці і перед виходом на пенсію вирішив оселитися в Турдері, де мав би змогу усамітнитися, користуючись перевагами майже сільської місцевості й близькістю від Буенос-Айреса. Архітектором, звичайно ж, був його щирий друг Александр Муїр. Цей суворий чоловік сповідував сувору доктрину Нокса[67]; мій дядько, як майже усі в ті часи, був людиною вільнодумною або, швидше, агностиком, проте цікавився теологією так само, як і оманливими кубиками Хінтона чи складними химерами молодого Веллса. Дядькові подобалися собаки; він тримав величезну вівчарку, яку назвав Семюелом Джонсоном[68] в пам’ять про своє далеке рідне містечко Лічфілд[69].

Каса Колорада височіла на пагорбі, ген на захід тяглися заплавні луки. Араукарії, що росли по інший бік загорожі, не пом’якшували гнітючого виду. Замість пласких покрівель тутешні дахи у два схили та ще й прямокутна вежа з дзиґарем, здавалося, тиснули на стіни й невеличкі віконця. Хлопчиком я мирився з цією потворністю, як миряться з будь-якою недоладністю, що тільки через вимушене співіснування зветься світом.

Я повернувся на батьківщину в 1921 році. Щоб уникнути позовів, дім продали з аукціону, його придбав якийсь чужинець на ім’я Макс Преторіус, котрий заплатив удвічі більше за найзавзятішого учасника торгів. Підписавши купчу, Макс Преторіус з’явився надвечір з двома помічниками. Вони повикидали у стічну канаву поблизу Каміно де лас Тропас[70] всі меблі, всі книги і все хатнє начиння. (Я з сумом згадав діаграми з томів Хінтона і великий глобус.) Наступного дня новий господар пішов побалакати з Муїром і запропонував йому зробити деяке перепланування, але той обурено відмовився. Згодом якесь столичне підприємство взялося на цю роботу. Місцеві теслі не захотіли виготовляти для дому нові меблі; нарешті якийсь Маріані з Ґлева прийняв умови Преторіуса. Протягом двох тижнів він повинен був працювати по ночах за зачиненими дверима. Так само вночі оселився у Каса Колорада новий господар. Вікна відтоді не прочинялися, однак у мороці крізь шпарини пробивалися промінчики світла. Якось уранці молочник уздрів на бруківці мертву вівчарку — покалічену, з відтятою головою. Взимку зрубали араукарії. Преторіуса більше ніхто не бачив; мабуть, він невдовзі залишив країну.

Певна річ, ці новини засмутили мене. Найприкметнішою моєю рисою є цікавість, через яку я й узяв колись шлюб з абсолютно чужою мені жінкою, лише задля того, щоб зрозуміти, що вона за одна. Через цікавість я — щоправда без видимих наслідків — вживав опій, вивчав нескінченні величини і зважився на небезпечну пригоду, про яку й збираюся розповісти. Я прийняв фатальне рішення розслідувати цю справу.

Передусім слід було зустрітися з Александром Муїром. Моя пам’ять зберігала образ ставного смаглявого мужчини, худорлявого, але кремезного; роки зігнули його, а борода посивіла. Він прийняв мене в Темперлеї[71], у своєму домі, що, як і слід було чекати, скидався на дім мого дядька, оскільки обидві споруди відповідали суворим нормам непоганого поета й кепського будівничого Вільяма Морріса.

Розмова була стриманою; немарно символом Шотландії є будяк. Я однак здогадався, що міцний цейлонський чай і незворушна таріль з ячними коржиками (господар розрізав і намазував їх маслом, начебто я все ще був хлопчиком) насправді — вбогий кальвіністський бенкет на честь небожа старого друга. Теологічні суперечки з моїм дядьком були довгою шаховою партією, яка вимагала співучасті кожного з партнерів.

Збігав час, а я так і не наблизився до своєї теми. Запала незручна мовчанка, яку порушив Муїр.

— Юначе (Young man), — мовив він, — ви ж прибули сюди не задля того, щоб побалакати зі мною про Едвіна чи Сполучені Штати — країну, яка мало мене цікавить. Насправді ви втратили сон через те, що Каса Колорада продана, і через цього дивного покупця. І я також. Щиро кажучи, ця історія мені неприємна, але я розповім вам усе, що знаю. Хоча знаю й небагато.

Він помовчав, а тоді неквапно продовжив:

— Перед смертю Едвіна управитель призначив мені зустріч у його кабінеті. Там же був парафіяльний священик. Мені запропонували, щоб я зробив креслення католицької каплиці. Мені, мовляв, добре заплатять. Я відмовився, не роздумуючи. Я слуга Господа і не можу осквернитися, будуючи вівтарі для ідолів.

Він замовк.

— Це все? — зважився я порушити мовчанку.

— Ні. Цей пройдисвіт Преторіус зажадав, аби я зруйнував своє творіння, а на його місці збудував щось жахливе. Скверна має багато форм.

Він похмуро прорік ці слова й підвівся.

Я саме завертав за ріг, коли до мене наблизився Даніель Іберра. Ми знали один одного, як знаються люди в містечках. Він запропонував мені прогулятися. Мене ніколи не цікавили недоброзичливці, від нього ж я міг чекати нудних і непристойних історій, швидше за все вигаданих та брутальних, а проте згодився. Вже споночіло. За кілька кварталів на пагорбі височіла Каса Колорада; забачивши її, Іберра звернув убік. Я поцікавився, чому він так чинить. Його відповідь пролунала несподівано.

— Я — права рука дона Феліпе. Ніхто не скаже, що я слабак. Пам’ятаєш, як то було з Ургоїті, хлопцем, який дістався сюди аж із Марло, щоб зустрітися зі мною? Так от послухай. Вертався я нещодавно вночі з гулянки і в ста варах від маєтку таке побачив… Кінь схарапудився, і якби я не впорався з ним і не звернув у провулок, либонь, не переказував би зараз цю історію. Видовище було моторошне.

Роздратований, він додав лихе слівце.

Тієї ночі я не зімкнув очей. Удосвіта мені привиділася гравюра в стилі Піранезі, якої я ніколи не бачив або бачив і забув. На ній був зображений лабіринт, такий собі камінний амфітеатр, оточений кипарисами і вищий за верхівки кипарисів. Там не було ні дверей, ні вікон, лише нескінченний ряд вузьких видовжених шпарин. З допомогою лупи я намагався роздивитися мінотавра. Зрештою, таки побачив його. Це було справжнісіньке чудовисько, схоже швидше на бізона, ніж на бика; його людське тіло розляглося на землі — здавалося, він спить. Але що чи кого бачив він уві сні?

Того дня, надвечір, я пройшовся перед домом. Ґратчаста хвіртка була зачинена, кілька прутин покручені. Колишній сад заріс бур’яном. Праворуч я помітив неглибокий рівчак, утоптаний по краях.

Мені залишилося зробити один хід. Кілька днів я зволікав, і не тільки тому, що вважав це марною справою, але й через те, що це привело б мене до неминучого кінця. Без особливих сподівань я подався до Ґлева. Тесля Маріані виявився опасистим рожевим італійцем, уже немолодим, простим і сердечним. Побачивши його, я одразу відмовився від тактики, до якої вирішив удатися напередодні. Я простягнув йому свою візитку, він урочисто прочитав її вголос, по складах, шанобливо затнувшись на слові доктор. Я сказав, що мене цікавлять меблі, виготовлені ним для будинку мого дядька у Турдері. Він говорив дуже довго. Не стану переповідати цей потік супроводжуваних жестами слів; Маріані заявив, що його гасло — задовольняти всі, навіть найбезглуздіші, забаганки клієнта, і він з точністю виконав усю роботу. Порившись у шухлядах, показав мені кілька підписаних невловимим Преторіусом папірців, суті яких я так і не зрозумів. (Безперечно, тесля прийняв мене за адвоката.) На прощання він зізнався, що за все золото світу не повернувся б до Турдери, а тим паче до того дому. Додав, що особа клієнта священна, проте, на його скромну думку, сеньйор Преторіус — божевільний. Після цих слів він покаянно замовк. Більше з нього не вдалося витягти нічого.

Я передбачав цю поразку, але одна справа щось передбачати і зовсім інша — коли воно стається.

Багато разів я повторював собі, що не існує іншої загадки, крім часу, цього нескінченного плетива з учора, сьогодні, завтра, завжди та ніколи. Проте вся ця філософія виявилася марною; присвятивши день вивченню Шопенгауера або Ройса, вечорами я блукав навколо Каса Колорада. Іноді помічав тьмяне світло, що струменіло згори, часом мені вчувався стогін. Це тривало до дев’ятнадцятого січня.

У такі дні у Буенос-Айресі людина через літню спеку почувається не лише пригніченою та знедоленою, але й зневаженою. Близько одинадцятої години вечора почалася гроза. Спершу налетів південний вітер, потім полило, мов із цебра. Я шукав якесь дерево. Раптом спалахнула блискавка, і я побачив, що стою в кількох кроках від ґратчастої загорожі. Не знаю, що керувало мною, страх чи надія, але я натиснув на хвіртку. Несподівано вона подалася. Підштовхуваний грозою, я зробив кілька кроків. Небо й земля лякали мене. Двері будинку були прочинені. Порив вітру облив мене дощем, і я ввійшов усередину.

Кахляне покриття було зірвано, і я ступав по буйній траві. В домі стояв нудотно-солодкий запах. Не пам’ятаю, ліворуч чи праворуч од вхідних дверей я наштовхнувся на кам’яний пандус. Швидко піднявся ним. Мимовільно натиснув на вимикач.

Колишні їдальня та бібліотека після того, як стіну, що розділяла їх, поламали, перетворилися на одне велике спустошене приміщення, майже без меблів. Краще не розповідатиму про ті, що залишилися, бо попри невмолимо яскраве біле світло, не певен, що бачив їх насправді. Поясню свою думку. Щоб побачити якусь річ, її треба збагнути. Крісло передбачає людське тіло, його члени та м’язи; ножиці передбачають розрізання. Що можна сказати про лампу чи автомобіль? Дикун не в змозі збагнути Біблію місіонера; пасажир бачить снасті не так, як моряки. Якби ми бачили світ таким, який він є насправді, можливо, ми зрозуміли б його.

Жодна з безглуздих форм, що їх явила мені та ніч, не відповідала людській подобі або зрозумілим функціям. Я відчув ворожість і жах. У якомусь закутку помітив вертикальні сходи, що вели на горішній поверх. Між широкими металевими прольотами — їх було не більше десяти — де-не-де зяяла порожнеча. Ці сходи, які потребували рук і ніг, були зрозумілими, завдяки ним я відчув деяку полегкість. Я вимкнув світло й зачекав якийсь час у темряві. Не почув ніяких звуків. Однак близькість незрозумілих речей бентежила мене. Нарешті я зважився.

Вже нагорі тремтячою рукою знову натиснув на вимикач. Кошмар, який передчувався на першому поверсі, домінував на останньому. Тут було багато предметів чи, може, кілька, зв’язаних між собою. Пригадую якийсь довгий підковоподібний операційний стіл з круглими отворами по краях. Я подумав, що це могло бути ліжко нинішнього мешканця дому, чия потворна тілобудова давала про себе знати отак, не напряму, ніби якась тварина чи божество, — через свою тінь. З якоїсь сторінки Лукана[72], прочитаної й забутої багато років тому, мої губи пригадали слово амфісбена, яке припускало, хоча, звісно, не пояснювало до кінця те, що невдовзі побачили мої очі. Так само пригадую схожі на римську цифру п’ять дзеркала, верхівки яких губилися в темряві.

Як же повинен був виглядати мешканець дому? Що шукав він на цій планеті, не менш жахливій для нього, ніж він для нас? З яких потаємних глибин простору або часу, з якого прадавнього і тепер уже незбагненного смеркання дістався він саме в цю ніч до цього південноамериканського містечка?

Я почувався непроханим гостем, котрий вдерся в хаос. Дощ надворі ущух. Поглянувши на годинник, я з подивом побачив, що була вже майже друга година ночі. Не вимикаючи світла, я став обережно спускатися. Спускатися там, де щойно піднімався, було не так важко. Я мусив спуститися перш, ніж повернеться пожилець. Я припустив, що він не зачинив обох дверей, бо просто не знав, як це робиться.

Я був уже на передостанньому прольоті, коли відчув, що вгору сходами дереться хтось важкий, повільний і величезний. Цікавість виявилася сильнішою за страх, і я не заплющив очей.

Секта тридцяти

З оригіналом рукопису можна ознайомитися в бібліотеці Лейденського[73] університету; він написаний латиною, але деякі еллінізми дозволяють припускати, що це переклад з грецької. Лайзеґанґ[74] датує манускрипт четвертим сторіччям християнської ери. Ґіббон[75] згадує його мимохідь в одній із зауваг до п’ятнадцятої глави своєї «Історії занепаду та загибелі Римської імперії». Невідомий автор мовить:

«…Секта ніколи не була численною, і нині її прихильці поодинокі. Погублені крицею та вогнем, вони сплять на узбіччях доріг і в руїнах, які пощадила війна, бо їм заборонено будувати житла. Зазвичай вони ходять голі. Моє перо відтворювало загальновідомі речі; тепер моя мета — занотувати те, що мені вдалося з’ясувати про їхнє вчення та звичаї. Я подовгу дискутував з їхніми наставниками, але не зміг навернути їх до Господньої віри.

Першим, що привернуло мою увагу, були розбіжності в їхніх уявленнях про небіжчиків. Найменш освічені з них вважають, нібито духи померлих дбають про їхнє поховання; інші, не розуміючи його істинної суті, стверджують, буцімто застереження Ісуса: “Зостав мертвим ховати мерців своїх”[76] засуджує помпезне марнославство наших погребових обрядів.

Поради продати все, що людина має, й віддати нужденним, суворо дотримуються всі; перші обдаровані віддають набуток іншим, ті — ще іншим. Саме тому вони такі бідні та голі — обставина, що наближає їх до райського стану. Вони запально повторюють: “Погляньте на птахів небесних, що не сіють, не жнуть, не збирають у клуні, та проте ваш Небесний Отець їх годує. Чи ж ви не багато вартіші за них?”[77] Текст засуджує ощадливість: “І коли польову ту траву, що сьогодні ось є, а взавтра до печі вкидається, Бог отак зодягає, — скільки ж краще зодягає Він вас, маловірні! Отож не журіться, кажучи: Що ми будемо їсти, чи: Що будемо пити, або: У що ми зодягнемось?”[78]

Судження “…кожен, хто на жінку подивиться із пожадливістю, той уже вчинив із нею перелюб у серці своїм”[79], — це беззаперечний заклик до чистоти. А проте чимало сектантів повчають, нібито — оскільки немає під небом такого чоловіка, який би не подивився із пожадливістю на жінку — всі ми перелюбники. А що пожадання не менший гріх, ніж перелюб, праведники, нічим не ризикуючи, можуть віддатися непогамовній розпусті.

Секта уникає храмів; її повчальники проповідують просто неба, стоячи на пагорбі чи на мурі, а часом на витягнутому на берег човні.

Назва Секти спричинилася до суперечливих припущень. Згідно з одним, ідеться про число, до якого зменшилася кількість її вірних — таке тлумачення кумедне, однак пророче, бо з огляду на вчення, якого дотримується Секта, вона приречена на зникнення. Інше тлумачення виводить її назву від висоти ковчега, що дорівнювала тридцяти ліктям; ще одне, викривляючи астрономію, посилається на суму ночей кожного місяця за місячним календарем; хтось пов’язує це число з віком Спасителя, коли Він хрестився, хтось із віком Адама, коли той був створений із пороху земного. Всі ці здогади однаково фальшиві. Облудним є й перелік тридцяти престолів чи то божеств, одного із яких — Абраксаса[80] — зображають із півнячою головою, людськими руками й тулубом та згорнутим зміїним хвостом.

Я знаю Істину, але не можу тлумачити Істину. Мені не даний безцінний дар вістувати її. Нехай інші, щасливіші за мене, рятують сектантів словом. Словом або вогнем. Бо краще страта, ніж самогубство. Обмежусь, отже, тим, що викладу суть цієї огидної єресі.

Слово зробилося плоттю, щоб зробитися людиною між людей, які мали розіп’ята Його та знайти в Ньому спокуту. Він народився з лона жінки, що належала до обраного народу, і Йому судилося не лише проповідувати Любов, а й терпіти муки.

Події неминуче мали бути незабутніми. Смерті людини від криці чи цикути було замало, щоб уразити людську уяву навік-віків. Бог організував події в патетичний спосіб. Такими є тлумачення Таємної Вечері, слова про те, що Він буде виданий, повторюваний одному з учнів знак, причастя хлібом і вином, клятви Петра, самотнє чатування в Гефсиманії, сон дванадцятьох учнів, людська молитва Сина Божого, кривавий піт, мечі, зрадницький поцілунок, Пілат, котрий умив руки, лупцювання, знущання, терновий вінок, багряниця, тростина, гіркий, наче жовч, оцет, Хрест на узвишші, обітниця доброму розбійникові, землетрус і морок.

Завдяки призволенню Господа, який вчинив мені безліч милостей, мені відкрився справжній, потаємний сенс назви Секти. У Керіоті[81], де вона ймовірно зародилася, досі існує маленька обитель, що зветься монастирем Тридцяти срібняків. Це його первісна назва, і в ній міститься розгадка. В трагедії Розп’яття — я пишу це з належною поштивістю — були дійові особи добровільні та вимушені, всі конче потрібні, всі фатальні. Вимушеними були первосвященики, котрі виплатили срібняки, і юрба, що віддала перевагу Варавві, і прокуратор Юдеї, і римляни, котрі звели Хрест і розіп’яли Його, і кинули жереб. Добровільних було тільки двоє: Спаситель та Юда. Останній кинув тридцять срібняків, що були ціною спасіння людських душ, та й повісився. Йому, як і Синові Людському, виповнилося тоді тридцять три роки. Секта однаково вшановує обох і виправдовує інших.

Немає одного винуватця; немає нікого, хто б — свідомо чи несвідомо — не був виконавцем плану, накресленого Божою мудрістю. Відтак Славу розділяють усі.

Моя рука відмовляється писати ще одне блюзнірство. Досягнувши відповідного віку, члени Секти добровільно піддаються знущанням і дають розіп’ята себе на вершині гори, наслідуючи таким чином своїх учителів. Це злочинне порушення п’ятої Заповіді повинно суворо каратися, як того вимагають закони — людські та Божі. Нехай прокляття Неба, нехай гнів ангелів…»

На цьому рукопис уривається.

Ніч дарів

Цю історію ми почули в старовинній кондитерській «Агіла»[82], що на вулиці Флорида, неподалік П’єдад.

Дискусія точилася навколо проблеми пізнання. Хтось згадав Платонову тезу, згідно з якою ми вже бачили все в попередньому світі, а отже, пізнавати означає упізнавати; інший, по-моєму, то був мій батько, навів думку Бекона: якщо навчання є згадуванням, то невігластво — забуттям. Тут у розмову втрутився літній сеньйор, начебто трохи розгублений через усі ці метафізичні вправляння. Говорив він з неквапною впевненістю:

— Я не розумію цих Платонових архетипів. Жодна людина не пригадає, коли вона вперше побачила жовтий або чорний колір, чи вперше відчула смак якогось плоду — можливо, тому що була тоді ще надто малою і не могла знати, що відкриває довгий перелік. Звичайно, існують й інші — незабутні «вперше». Я міг би розповісти вам, що дала мені одна конкретна ніч, яку я часто згадую — ніч на тридцяте квітня сімдесят четвертого року.

Літній відпочинок у ті часи тривав довше, ніж зараз, та я гадки не маю, чому ми затримались у фільварку наших кузенів Дорна, в кількох милях від Лобоса[83], аж до того дня. Один із наймитів, на ім’я Руфіно, встиг утаємничити мене в реалії сільського життя. Мені невдовзі мало виповнитися тринадцять років; він був значно старший і вважався неабияким сміливцем. А ще Руфіно відзначався вправністю; коли жартома фехтували короткими обгорілими палицями, із забрудненим сажею лицем завжди залишався його суперник. У п’ятницю він запропонував мені податися в суботу ввечері до селища розважитися. Звісно, я погодився, хоч і не розумів до ладу, про що йдеться. Я попередив Руфіно, що не вмію танцювати, але він відказав, що цього легко навчитися. Після вечері, приблизно о пів на восьму, ми рушили в путь. Руфіно вбрався, мов на свято, і гонорився кинджалом зі срібним руків’ям; я не прихопив свого ножа, щоб не наразитися на кпини. Невдовзі ми завважили перші оселі. Ви ніколи не були в Лобосі? Байдуже — всі провінційні містечка схожі одні на одних, навіть у тому, що, здавалося б, їх вирізняє. Ті самі немощені завулки, ті самі пустирі, ті самі приземкуваті — ніби для того, щоб надати більшої поважності верхівцю, — будиночки. Ми спішилися на розі, перед пофарбованим чи то в блакитний, чи то в рожевий колір домом, на якому красувалася вивіска «Ла Естрелья»[84]. Поряд стояли кілька прив’язаних до загорожі коней під ошатними сідлами. З прочинених вхідних дверей на вулицю пробивалася смужка світла. За передпокоєм тягнулося довге приміщення з дерев’яними лавами обабіч, між якими виднілися темні двері, що вели невідь куди. Назустріч мені з гавкотом вихопилася жовтувата шавка. Було людно; півдюжини жінок сновигали у квітчастих халатах. Поважна сеньйора в чорному видалася мені господинею. Руфіно привітався з нею й мовив:

— Я привів новачка, він ще не надто вправний вершник.

— Не переймайся, навчиться, — озвалася сеньйора.

Я зніяковів. Щоб збити їх з пантелику, а може, щоб вони пересвідчилися, що я ще хлопчак, то вмостився на краєчку лави й почав бавитися з собачкою. На столі в пляшках горіли лойові свічки; у дальньому кутку, пригадую, палало вогнище. На побіленій стіні навпроти я завважив образ Богородиці.

Хтось під жарти присутніх силкувався настроїти гітару. Я з остраху не відмовився від келишка джину, що обпік мені рот. Серед жінок була одна, яка здалася мені несхожою на інших. Її називали Бранкою. Я завважив у ній щось індіанське, але риси її обличчя були правильними, а очі сумними. Коса сягала пояса. Руфіно помітив, що я втупився в Бранку, й мовив до неї:

— Розкажи-но ще раз про той набіг індіанців, щоб освіжити пам’ять.

Дівчина заговорила, мовби сама до себе, і я відчув, що вона не може думати ні про що інше, бо це була єдина подія в її житті. Ось що вона розповіла:

— Коли мене привезли з Катамарки[85], я була ще зовсім малою. Звідки мені було знати щось про набіги? В садибі про них не згадували через страх. Наче про таємницю, я дізналася, що індіанці можуть налетіти, мов хмара, повбивати людей та забрати худобу. Жінок вони забирали в пампу[86] й робили з ними, що заманеться. Я намагалася не вірити цьому. Лукас, мій брат, якого потім простромили списом, божився, мовляв, усе це брехні, але коли йдеться про щось таке, що існує насправді, варто комусь один раз про це прохопитися, і ти вже знаєш, що так воно і є. Уряд приохочує їх до розпусти й забезпечує зіллям, щоб тримати в покорі, але індіанці мають вельми розважливих чаклунів і дослухаються до їхніх порад. За наказом вождя вони налітають на поодинокі укріплення. Я стільки сушила собі цим голову, що вже майже прагла навали й звикла вдивлятися туди, де сідає сонце. Я не вмію вести лік часові, але після приморозків наставало літо, і надходили дні таврування худоби, і помер син наглядача, перш ніж вони з’явилися. Їх наче памперо[87] приніс. Я завважила в рівчаку квітку будяка, й мені наснилися індіанці. А вдосвіта це сталося. Тварини зрозуміли все раніше за людей, як під час землетрусу. Всіх у садибі охопила тривога, а в небі ширяли птахи. Ми побігли глянути в той бік, куди завжди дивилась я.

— Хто їм дав знати? — запитав хтось.

Дівчина так само відчужено повторила останню фразу:

— Ми побігли глянути в той бік, куди завжди дивилась я. Здавалося, ціла пустеля зрушила з місця. Крізь залізні ґрати спершу побачили куряву, а вже потім індіанців. Це був набіг. Вершники плескали себе руками по ротах і войовничо кричали. В Санта-Ірене було кілька списів, але вони лише розлютили нападників.

Бранка говорила, мов читала напам’ять молитву, але я чув на вулиці вигуки індіанців і крики. Один поштовх, і вони вже у вітальні, начеб в’їхали верхи до покоїв. То були п’яні здобичники. Зараз, коли пригадую їх, вони здаються мені дуже високими. Передній штовхнув ліктем Руфіно, котрий стовбичив біля дверей. Господиня не зрушила з місця, а лише підвелася й мовила:

— Це Хуан Морейра[88].

Відтоді спливло чимало часу, і я вже не розберу, чи пригадую чоловіка, якого бачив у ту ніч, чи мені ввижається той, кого згодом я не раз зрів на манежі. На пам’ять приходить космата голова й чорна борода Подеста[89], але водночас і ясне, поцятковане віспою обличчя. Шавка з гавкотом вихопилася наперед.

Морейра зупинив її одним ударом батога. Тваринка впала на спину й, сіпнувши лапками, сконала. І ось тут починається справжня історія.

Я безшумно вислизнув у якісь двері й опинився у вузькому коридорі, де завважив драбину. Видершись нагору, сховався в темній кімнаті. Не знаю, чи були там якісь меблі, крім дуже низького ліжка. Я весь тремтів. Унизу не вщухали крики, почувся брязкіт розбитого скла. До мене долинули кроки жінки, що піднімалася сходинками, потім я завважив смужку світла, а тоді почув шепіт Бранки, котра зверталася до мене.

— Я тут прислужую, але тільки мирним людям. Іди-но сюди, я не заподію тобі лиха.

Вона вже встигла скинути халат. Я вмостився коло неї й спробував намацати руками її лице. Не знаю, скільки часу збігло. Ми не обмінялися жодним словом, жодним цілунком. Я розплів їй косу та бавився її напрочуд прямим волоссям, а тоді нею. Ми ніколи більше не бачилися, і я так ніколи й не взнав її імені.

Нас перелякав постріл.

— Ти можеш спуститися по іншій драбині.

Я так і вчинив, і опинився на немощеній вулиці. Стояла місячна ніч. Сержант поліції з наїжаченою багнетом ґвинтівкою чатував біля валькової загорожі. Всміхнувшись до мене, мовив:

— Бачу, ти з молодих та ранніх.

Я, мабуть, щось відповів, але він не звернув на мене уваги.

З загорожі спускався якийсь чоловік. В ту ж мить сержант увігнав у нього багнет. Чоловік упав горілиць на землю й застогнав, з рани юшила кров. Я пригадав собачку. Щоб одразу прикінчити його, сержант знову проштрикнув пораненого багнетом.

— Ну, Морейро, як бачиш, навіть кулі не довелося витрачати на тебе, — в голосі сержанта бриніла радість.

Звідусіль позбігалися поліцаї, котрі перед тим оточили дім, а за ними сусіди. Андресові Чіріно довелося докласти зусиль, щоб витягти багнет з тіла. Кожен хотів потиснути йому руку.

— Вгамувався непосида, — засміявся Руфіно.

Я переходив від одної групи до іншої, переповідаючи людям усе, що бачив на власні очі. Раптом відчув страшну втому; можливо, мене лихоманило. Я вислизнув з натовпу, розшукав Руфіно, і ми подалися додому. Поки їхали верхи на конях, побачили білу смужку світанку. Через усі ці події я почувався не так стомленим, як приголомшеним.

— Повінню тієї ночі, — мовив мій батько.

— Саме так, — погодився оповідач. — За якихось кілька годин я спізнав любов і бачив смерть. Усім людям відкриваються всі речі або принаймні всі ті речі, які людині судилося пізнати, а мені за одну ніч відкрилися ці дві, визначальні. Роки минають, і я стільки разів переповідав цю історію, що вже не знаю достеменно, чи справді пам’ятаю її, чи пам’ятаю лише слова, якими її викладаю. Можливо, те саме було й з Бранкою та її набігом. Тепер байдуже, я чи хтось інший бачив, як убили Морейру.

Дзеркало і маска

Після битви під Клонтарфом, в якій норвежці зазнали нищівної поразки, Верховний король мовив[90] до свого поета:

— Найяскравіші звитяги втрачають свій блиск, якщо їх не закарбувати в словах. Я хочу, щоб ти оспівав мою перемогу в хвальній поемі. Я буду Енеєм, ти — моїм Вергілієм. Чи відчуваєш ти в собі снагу для цього діяння, яке обезсмертить нас обох?

— Так, королю, — відказав поет. — Я — оллам[91]. Дванадцять зим вивчав я премудрості віршування. Знаю напам’ять триста шістдесят сюжетів, що складають основу справжньої поезії. Ульстерський та мунстерський цикли[92] вчуваються в струнах моєї арфи. Мені дано вживати найдавніші звороти нашої мови й найскладніші метафори. Я володію потаємним письмом, що боронить наше мистецтво від безцеремонності вульгарної юрби. Я можу оспівати кохання, викрадення худоби, морські походи, війни. Мені відоме легендарне походження всіх королівських родів Ірландії. Я знаю властивості трав, судейську астрологію, математику й канонічне право. Я привселюдно переміг своїх суперників. Мої сатири такі влучні, що здатні спричинити захворювання шкіри та навіть проказу. Я володію мечем і довів це в сьогоднішній битві. Лише одне мені не під силу: віддячити тобі за ласку, яку ти мені робиш.

Король, якого швидко втомлювали довгі промови, коли говорив не він, а хтось інший, з полегкістю проказав:

— Все це мені добре відомо. Щойно мені сказали, що в Англії вже співав соловей. Коли минуть дощі й сніги, коли соловей вернеться з південних країв, ти прочитаєш свою хвальну поему перед моїм двором і зібранням поетів. Я даю тобі цілий рік. Ти відточиш кожну літеру й кожне слово. Винагорода, як тобі вже відомо, буде гідною моїх королівських звичаїв і твоєї натхненної праці.

— Найвища винагорода — це споглядати твоє лице, королю, — відповів поет, який до того ж був придворним.

Він вклонився і вийшов, обдумуючи вже якийсь рядок.

Збіг обумовлений строк, позначений епідеміями та заколотами, і поет явив свій панегірик. Він прочитав його спокійно і впевнено, ні разу не зазирнувши в рукопис. Король схвально хитав головою. Присутні наслідували його, — навіть ті, хто, скупчившись біля дверей, не могли розчути ані слова. Потім король мовив:

— Я приймаю твою роботу. Це ще одна перемога. Кожному слову ти надав первісного сенсу і для кожного іменника знайшов епітет, яким означили його найперші поети. В усій поемі немає жодного образу, якого б не вживали класики. Війна названа чудовим тканням воїнів, а кров — водою меча. Море має свого бога, а хмари провіщають майбутнє. Ти вправно вживав рими, алітерації, асонанси, розміри, засоби вченої риторики, розважливу зміну метрики. Якби — omen absit[93] — було втрачено всю ірландську літературу, її вдалося б відновити без втрат завдяки твоїй класичній оді. Тридцять переписувачів перепишуть її по дванадцять разів.

Король помовчав, а тоді заговорив знову:

— Все чудово, однак нічого не сталося. Кров не потекла в жилах швидше. Руки не потяглися до луків. Ніхто не зблід. Ніхто не кинув бойовий клич, ніхто не випростав плечі, щоб рушити на вікінгів. Через рік ми привітаємо твою нову пісню, поете. На знак нашого схвалення прийми це срібне дзеркало.

— Дякую, я зрозумів, — відповів поет.

Сяйливі зорі обійшли по колу небо. Знову заспівав соловей у саксонських лісах, і поет знову з’явився з рукописом, цього разу коротшим за попередній. Він не повторив його по пам’яті, а читав вочевидь невпевнено, пропускаючи деякі місця, наче сам не розумів їх до кінця чи боявся осквернити. Аркуш здавався дивним. Це був не опис битви, а сама битва. В її сум’ятті виникав Бог, єдиний у Трійці, й ірландські язичники, і воїни, яким судилося битися через сотні років, на початку Старшої Едди. Форма викладу виявилася не менш цікавою. Іменник в однині міг потребувати дієслова у множині. Прийменники вживалися всупереч чинним нормам. Суворість чергувалася з ніжністю. Метафори були довільними або здавалися такими.

Король обмінявся кількома словами з ученими мужами, які з’юрмилися навколо нього, й мовив:

— Про твою першу поему я міг твердити, що вона є щасливим підсумком усього, що оспівувалося в Ірландії. Ця переважає усе попереднє, але водночас і знищує його. Вона приголомшує, зачаровує й засліплює. Невігласи не заслуговуватимуть на неї, а лише грамотії, обрані. Тож єдиний її примірник зберігатиметься у скриньці зі слонової кості. Але від пера, здатного написати такий видатний твір, ми можемо чекати ще більшого.

Король усміхнувся й додав:

— Ми — міфічні герої, а у міфах, як відомо, переважає число три.

Поет зважився пробурмотіти:

— Три магічні дари, тріади і незаперечна Трійця.

Король вів далі:

— На знак нашого схвалення прийми цю золоту маску.

— Дякую, я зрозумів, — відказав поет.

Минув іще рік. Охоронці помітили, що поет прийшов до палацу без рукопису.

Король вражено дивився на поета: перед ним стояла немовби інша людина. Щось (але то не був час) покарбувало й змінило риси поета. Його очі наче дивилися в далечінь або зробилися незрячими. Поет попросив дозволу сказати королю кілька слів сам на сам. Придворні залишили їх наодинці.

— Ти не написав оди? — запитав король.

— Написав, — сумно озвався поет. — Але краще б Господь наш Ісус Христос не дав мені цього зробити.

— Можеш прочитати?

— Я не смію.

— Я спонукаю тебе до мужності, якої тобі бракує, — мовив король.

Поет прочитав поему. Вона складалася лише з одного рядка.

Не наважуючись повторити її вголос, поет і король шепотіли її, немов потаємну молитву чи прокляття. Король був не менш зачарований і приголомшений, ніж поет. Обидва зблідли й дивилися один на одного.

— У молодості, — мовив король, — я помандрував на кораблі туди, де заходило сонце. На якомусь острові побачив срібних хортів, які загризали на смерть золотих вепрів. На іншому ми вгамовували голод запахом чарівних яблук. Ще на одному споглядав вогненні мури. На останньому з островів повисла дугою ріка перетинала небо, а в її водах плавали риби й кораблі. Це справжні дива, але вони не йдуть у жодне порівняння з твоїм віршем, який — не збагнути як — таїть усі ці дива. Якими чарами навіяно його тобі?

— Якось, — відповів поет, — я прокинувся вдосвіта, повторюючи слова, сенс яких не зрозумів одразу. Вони й склали цей вірш. Я відчув, що скоїв тяжкий, може, навіть непрощенний гріх.

— Тепер цей гріх обтяжує нас обох, — пробурмотів король. — Ми спізнали прекрасне, а така благодать заборонена смертним. Тепер мусимо її спокутувати. Я дав тобі дзеркало й золоту маску, ось мій третій, останній дарунок.

І король поклав йому в правицю кинджал.

Про поета відомо, що він заподіяв собі смерть, щойно вийшов з палацу; про короля — що він зробився жебраком і блукає дорогами Ірландії, яка була колись його королівством, і що він ніколи більше не наважився повторити той вірш.

Ундр

Мушу попередити читача, що наведені тут сторінки марно шукати в «Libellus» (1615) Адама Бременського[94], котрий, як відомо, народився й помер в одинадцятому сторіччі. Лаппенберг[95] знайшов рукопис в Оксфордській бібліотеці й визнав його — з огляду на деякі побічні подробиці — пізньою вставкою, а проте опублікував з цікавості у своїй «Analecta Germanica»[96] (Ляйпциг, 1894). Думка пересічного аматора-аргентинця важить небагато; той нехай читач дасть цим нотаткам власну оцінку. Мій переклад на іспанську не дослівний, однак достовірний. Адам Бременський пише: «…З-поміж народів, які живуть на межі пустелі, що простягається по той бік затоки, ген за землями, де плодяться дикі коні, слід згадати передусім урнів. Непевні чи фантастичні повідомлення купців, ризики подорожі та грабіжництво кочівників так і не дали мені можливості дістатися до тих теренів. А проте мені відомо, що тамтешні хисткі відлюдні села розташовані в низовині Вістули[97]. На відміну від шведів, урни є послідовниками істинної християнської віри, не заплямованої ні аріанством[98], ні кривавим культом демонів, від яких ведуть родовід королівські доми Англії та інших північних держав. Вони пастухи, човнярі, чаклуни, зброярі та воїни. Через нещадні війни вони майже не займаються землеробством. Рівнина і племена, що рухаються нею, зробили їх вправними вершниками та лучниками. Людина завжди стає врешті-решт схожою на своїх ворогів, їхні списи довші за наші, бо це списи верхівців, а не піхтури.

Вони, природно, не володіють пером, не знають каламарів та пергаменту. Шкрябають свої літери, мов наші предки руни, які їм відкрив Одін[99] після того, як дев’ять днів карався, висячи на ясені.

До цих загальних відомостей додам мій діалог із ісландцем Ульфом Сіґурдарсоном, чоловіком суворим та неговірким. Ми гомоніли в Уппсалі[100], поблизу храму. Вогнище згасло, крізь шпарини в стіні проникав холод і витикався досвіток. Знадвору на снігу залишили сторожкі сліди сіроманці вовки, що пожирають плоть відданих трьом богам язичників. Наша бесіда почалася латиною, як ведеться серед церковників, проте невдовзі ми перейшли на північну мову, поширену від Ultima Thule[101] до базарів Азії. Чоловік мовив:

— Я з роду скальдів; взнавши, що поезія урнів складається з одного-єдиного слова, я подався на його пошуки, які мали привести мене до їхнього краю. Ціною виснажливих зусиль через рік я добувся туди. Споночіло; я завважив, що люди, які траплялися на моєму шляху, з цікавістю дивляться на мене, пару разів хтось поцілив у мене каменем. Помітивши вогонь у кузні, я ввійшов.

Коваль запропонував мені нічліг. Його звали Ормом. Мова, якою чоловік говорив, скидалася на нашу. Ми перекинулися кількома словами. З його вуст я вперше почув ім’я конунґа — Ґуннлауґ. Я знав, що, відколи почалась остання війна, конунґ підозріло ставився до чужоземців і мав звичай їх розпинати. Щоб уникнути такої долі, більш підхожої для Бога, ніж для людини, я вирішив начеркати драпу, хвальну пісню, що звеличувала звитяги, славу та милосердя конунґа. Заледве встиг запам’ятати її, коли по мене прийшли двоє чоловіків. Я не віддав їм свого меча, але погодився піти з ними.

Ще мерехтіли досвітні зорі. Ми перетнули місцину, обабіч якої стояли халупи. Мені розповідали про піраміди; на першому ж майдані я узрів жовтий дерев’яний стовп. На його вістрі завважив чорне зображення риби. Орм, котрий ішов за нами, пояснив, що ця риба є Словом. На наступному майдані стояв червоний стовп із колом. Орм знову сказав, що це Слово. Я попросив, аби він те слово вимовив. Коваль відповів, що він простий ремісник і не знає його.

На третьому, останньому майдані я угледів чорний стовп — уже не пригадую, що було намальовано на ньому. У глибині тяглася довга пряма стіна, країв якої я не побачив. Згодом я пересвідчився, що вона кругла, вгорі над нею глиняна стеля, а внутрішніх дверей немає, і стіна ця оточує ціле місто. Прив’язані до загорожі коні були низькорослими й довгогривими. Коваля не пропустили з нами. Всередині стояли озброєні люди. Конунґ Ґуннлауґ хворів і лежав, напівзаплющивши очі, на встеленому верблюжими шкурами помості. Це був змучений чоловік із жовтуватою шкірою — ніби священна й майже забута річ; його груди перетинали довгі старі шрами. Один із вояків пропустив мене наперед. Хтось приніс арфу. Опустившись навколішки, я заспівав тихим голосом драпу. В ній не бракувало риторичних зворотів, алітерацій та акцентів, яких вимагає цей жанр. Не знаю, чи зрозумів її конунґ, але він дав мені срібний перстень — зберігаю його й досі. Під подушкою я завважив лезо кинджала, а праворуч од конунґа — стокліткову шахівницю й кілька фігур, поставлених абияк.

Охоронці відштовхнули мене вглиб приміщення. Моє місце зайняв інший чоловік; він залишився стояти. Торкнув струни, мовби налаштовував їх, і повторив низьким голосом слово, яке я волів би збагнути, але не збагнув. Хтось шанобливо мовив: Він нічого більше не хоче казати.

У декого я помітив сльози на очах. Чоловік підносив чи стишував голос, майже однакові акорди були одноманітними чи, радше, нескінченними. Я волів би, щоб ця пісня тривала вічно й зробилася моїм життям. Раптом вона урвалася. До мене долинув звук арфи, коли знесилений співець жбурнув її на землю. Ми пішли звідти безладною юрбою. Я був одним з останніх. З подивом побачив, що вже сутеніє.

Зробив кілька кроків, коли на моє плече опустилася чиясь рука.

— Перстень конунґа був твоїм талісманом, — проказав незнайомець, — але смерть твоя близька, бо ти чув Слово. Я, Б’ярні Торкелссон, врятую тебе. Я з роду скальдів. У своєму дифірамбі ти назвав кров водою меча, а битву — тканням людей. Пам’ятаю, я чув ці образи від батька мого батька. Ми обидва поети, я врятую тебе. Тепер ми не означаємо кожну подію, що запалює нашу пісню; ми зашифровуємо її в одному-єдиному слові, яке є Словом.

— Я не розчув його, — завважив я. — Скажи мені, що то за слово.

Він трохи повагався, а тоді відповів:

— Я присягнувся не розголошувати його. До того ж ніхто не може чогось навчити. Ти мусиш віднайти його сам. Нам слід поквапитися: ти важиш життям. Я сховаю тебе у своєму домі, вони не посміють шукати тебе там. Якщо вітер буде ходовим, завтра ти відпливеш на південь.

Так розпочалася пригода, яка тривала не одну зиму. Я не розповідатиму про примхи долі й не намагатимусь пригадати їхньої послідовності. Я був веслярем, работорговцем, рабом, дроворубом, грабіжником караванів, співаком, обстежувачем глибин і випробувачем металів. А ще — упродовж року — невільником на ртутних копальнях, а це псує зуби. Разом з людьми зі Швеції служив у сторожі Міклагарда (Константинополя). На березі Азова я спізнав любов жінки, якої ніколи не забуду; я кинув її чи вона мене — байдуже. Мене зраджували, і я зраджував. Доля не раз змушувала мене вбивати. Якийсь грецький воїн кинув мені виклик і запропонував вибрати один з двох мечів. Один був на долоню довший за інший. Я збагнув, що супротивник хоче залякати мене, й вибрав коротший. Він спитав, чому я так вчинив. Я відповів, що від руків’я мого меча до його серця відстань незмінна. На березі Чорного моря рунічним письмом я накреслив епітафію моєму побратимові Лейфу Арнарсону. Я бився проти голубих людей із Серкланда[102], сарацинів. У плині часу я був багатьма людьми, однак цей вир тривав як один довгий сон. Головним залишалося Слово. Якось я зневірився в ньому. Повторював собі, мовляв, зректися чарівної гри, в якій ти комбінуєш чарівні слова, безглуздо, й не варто шукати одне-єдине слово, можливо, примарне. Цей доказ не спрацював. Якийсь місіонер запропонував мені слово Боже, але я відкинув його. Якось удосвіта, на березі річки, що впадала в море, мене осяяв здогад.

Я повернувся до краю урнів і насилу відшукав оселю співця.

Я ввійшов і назвався. Вже споночіло. Торкелссон, лежачи на долівці, наказав мені запалити свічку в бронзовому свічнику. Його лице так постаріло, що я несамохіть подумав, що й сам зробився старим. Як водиться, я запитав його про конунґа.

— Ім’я нашого нинішнього державця не Ґуннлауґ, — озвався господар. — Його звуть інакше. Розкажи-но мені про свої мандри.

Я розповів йому геть усе, до найменших подробиць, які тут опускаю. Перш ніж я договорив, він запитав:

— Ти багато співав у тих краях?

Запитання захопило мене зненацька.

— Спершу я співав, аби заробити на прожиток. Згодом якийсь незрозумілий страх віднадив мене від співу та арфи.

— Гаразд, — схвально мовив Торкелссон. — Тепер розповідай далі.

Я так і вчинив. Потім запала мовчанка.

— Що дала тобі твоя перша жінка? — знову запитав він.

— Усе.

— Мені також життя дало все. Життя всім дає усе, але більшість людей цього не знає. Мій голос втомився, й пальці ослабли, але послухай мене.

Він вимовив слово «ундр», що означає «диво».

Мене зачарував спів умирущого, але в цьому співі, в цих акордах я бачив власні поневіряння, і рабиню, з якою вперше спізнав любов, і людей, яких убив, і холодні світанки, і зорю над річкою, і весла. Я взяв арфу й заспівав інше слово.

— Гаразд, — проказав він, і я мусив нахилитися до нього, щоб розчути. — Ти мене зрозумів».

Утопія стомленого чоловіка

Він назвав її грецьким словом «утопія», що означає «місце, якого немає».

Кеведо [103]

Не буває двох однакових пагорбів, але будь-де на землі рівнина завжди та сама. Я простував рівниною. Тож байдуже запитав себе: «Де я — в Оклахомі, Техасі чи в місцевості, яку літератори називають пампою?». Дротяної огорожі обабіч не було. Як це не раз траплялося зі мною, я повільно повторив рядки Еміліо Орібе[104]:

Посеред моторошної нескінченної рівнини,

поблизу Бразилії,

що дедалі нагромаджуються.

Дорога була нерівною. Пустився дощ. Метрів за двісті-триста я помітив вогник. То була якась оселя — приземкувата й прямокутна, оточена деревами. Двері, на яких не було замка, відчинив такий височенний чолов’яга, що я мало не перелякався. Він був у сірому вбранні. Мені здалося, він на когось чекає.

Ми ввійшли до довгої кімнати з дерев’яними стінами. Зі стелі звисала лампа, розливаючи жовтаве світло. Стіл, як на мене, мав трохи дивний вигляд. На ньому я завважив піскового годинника, а ще якусь металеву гравюру. Чоловік показав мені на один зі стільців.

Я спробував різні мови, аби порозумітися з ним, але марно. Коли господар нарешті заговорив, виявилось, що він розмовляє латиною. Я спробував зібрати до купи всі свої знання з латини й приготувався до розмови.

— Судячи з одягу, — мовив він, — ти — прибулець з іншого століття. Розмаїття мов сприяло існуванню різноманітних народів і навіть війнам. Земля повернулася до латини. Дехто побоюється, що цю мову знову чекає занепад і перехід на французьку, лімузенський діалект провансальської мови або пап’яменто[105]. Але найближчим часом це їй не загрожує. А втім, мене не обходить те, що було й що буде.

Я промовчав, а він повів далі:

— Якщо тобі не бридко дивитися, як хтось їсть, можеш скласти мені товариство.

Я зрозумів, що він помітив моє вагання, і погодився.

Ми перетнули коридор, що вів до невеличкої кухні, де все начиння було з якогось металу. Потім повернулися до кімнати, несучи на таці вечерю: кукурудзяні пластівці, гроно винограду, якісь невідомі плоди, смак яких нагадав мені інжир, і великий глек із водою. Хліба, схоже, не було. Мій господар мав, наче різьблені, риси й виразні очі. Я повік не забуду цього суворого блідого обличчя, якого вже ніколи не побачу. Говорячи, він не жестикулював.

Необхідність розмовляти латиною стримувала мене, але зрештою я проказав:

— Тебе не дивує моя несподівана поява?

— Ні, — відповів він, — такі відвідини трапляються з віку на вік, але тривають вони недовго, щонайпізніше завтра ти вже будеш удома.

Він говорив так упевнено, що це додало упевненості й мені. І я вирішив, що пора відрекомендуватись.

— Мене звуть Еудоро Асеведо. Я народився тисяча вісімсот дев’яносто сьомого року в місті, що зветься Буенос-Айресом. Мені вже сімдесят. Я викладаю англійську та американську літератури, а ще пишу фантастичні оповідання.

— Мені доводилось без прикрості читати лише двоє фантастичних оповідань, — відказав він. — «Мандри капітана Лемюеля Гуллівера», які багато хто вважає достовірними, та «Суму теології»[106]. Однак облишмо факти. Вони нікого вже не цікавлять. Факти — просто вихідні точки для вигадок та роздумів. У школах нас вчать сумніватися і викладають мистецтво забуття. Передусім забуття всього особистого. Ми живемо в плинному часі, але намагаємось жити sub specie aeternitatis[107]. Від минулого нам лишаються деякі імена, які в мові зазвичай забуваються. Ми уникаємо непотрібних визначень. У нас немає хронології та історії. Немає й статистики. Ти назвав своє ім’я — Еудоро; не можу сказати тобі, як мене звуть, бо на мене кажуть «хтось».

— А як звали твого батька?

— Його ніяк не звали.

На одній зі стін я помітив полицю з книжками. Розгорнув навмання якийсь том; літери були чіткі й незрозумілі, написані від руки. Кутасті рядки нагадували мені рунічне письмо, а втім, ним користувалися тільки для написів. Я подумав, що люди майбутнього не лише вищі на зріст, але й більш вправні. Несамохіть я подивився на довгі тонкі пальці в чоловіка.

Він тим часом мовив:

— Зараз ти побачиш те, чого ніколи не бачив.

І обережно простягнув мені примірник «Утопії» Мора, надрукований 1518 року в Базелі; у книзі бракувало кількох сторінок і гравюр.

Я, трохи хизуючись, зауважив:

— Це — друкована книжка. Вдома я маю тисячі дві таких видань, хоч то й не такі дорогі стародруки.

Я вголос прочитав назву.

Чоловік засміявся.

— Ніхто не в змозі прочитати дві тисячі книжок. За чотири століття, що я живу, мені вдалося подужати не більше півдюжини. До того ж важливо не читати, а перечитувати. Книгодрукування, з яким нині покінчено, було однією з найбільших напастей для людини, бо через нього множилися до безкінечності непотрібні тексти.

— У моєму досить цікавому минулому переважали забобони, буцімто щодня відбуваються події, які соромно ігнорувати, — відказав я. — Планета була повна колективних примар: Канада, Бразилія, Швейцарське Конго[108], Спільний ринок. Майже ніхто не знав передісторію Платонових ідей, зате всі були в курсі найменших подробиць останнього з'їзду вчителів, неминучого розриву дипломатичних відносин і послань, якими обмінювалися президенти і які були написані секретарями секретарів у помірковано туманних висловах, властивих цьому жанру.

Все це люди читали, щоб невдовзі забути, бо за кілька годин нові банальності витісняли попередні. З усіх галузей найбільш публічною була, поза всяким сумнівом, політика. Бути послом чи міністром — ось доля маніяка, якого возили у довжелезному торохтливому лімузині в супроводі мотоциклів та бовдурів-охоронців і на якого скрізь чатували невситимі фоторепортери. «Тим послам і міністрам наче ноги повідтинали», — часто казала моя матір. Друковане слово й портрети зробилися реальнішими за будь-які речі. Лише те, що друкувалося, було справжнє. Esse est percipi («бути — це бути зображеним») стало принципом, способом і метою нашої своєрідної концепції світу. В тому минулому, де мені випало жити, люди були наївні: вони вірили, що крамниця справді гарна, бо так запевняв її власник. Часто траплялися крадіжки, хоча всі знали, що гроші не додають ні щастя, ні спокою.

— Гроші? — перепитав він. — Нині вже ніхто не зростає ні в бідності, що було б нестерпно, ні в розкошах, що було б надто банально. Кожен робить свою справу.

— Як рабини, — мовив я.

Він, здається, не зрозумів і повів далі:

— Немає й міст. Судячи з руїн міста Баїї Бланки, які я з цікавості дослідив, це — невелика втрата. Оскільки немає маєтності, то немає й права на успадкування. Коли людині виповнюється сто років, вона дорослішає і готова залишитися наодинці зі своєю самотністю. Вона вже зачала дитину.

— Дитину? — перепитав я.

— Так. Лише одну. Не слід збільшувати рід людський. Дехто вважає його знаряддям, за допомогою якого божество осягає Всесвіт, але ніхто не знає напевно, чи таке божество існує. Нині триває дискусія про переваги та негативні наслідки поступового або одночасного самогубства всіх людей, що живуть на планеті. А втім, повернімося до нашої розмови.

Я погодився.

— Коли людині виповнюється сто років, вона може обходитись без любові та дружби. Хвороби й нагла смерть їй не загрожують. Вона присвячує себе якомусь мистецтву, філософії, математиці або грає сама з собою в шахи. А коли схоче, накладає на себе руки. Людина — володар не лише власного життя, але й власної смерті.

— Ти цитуєш? — запитав я.

— Авжеж. Єдине, що нам лишається, це — цитати. Мова — це система цитат.

— А велика авантюра моїх часів, космічні подорожі? — поцікавився я.

— Ми ще багато століть тому відмовились від таких подорожей, хоч насправді вони були чарівні. Ми ніколи не могли уникнути певного місця й часу.

Він усміхнувся й додав:

— До того ж будь-яка подорож — космічна. Перелетіти з планети на планету — це все одно, що піти до сусідньої ферми. Ввійшовши до цієї кімнати, ти здійснив космічну подорож.

— Саме так, — відказав я. — А ще багато було розмов про хімічні речовини й тваринний світ.

Чоловік повернувся до мене спиною й задививсь у вікно. Надворі в місячному сяйві біліла вкрита снігом рівнина.

Я зважився на нове запитання:

— А музеї та бібліотеки є?

— Ні. Ми прагнемо забути минуле й звертаємось до нього хіба що, коли пишемо елегії. Ми не відзначаємо столітніх ювілеїв і не вшановуємо небіжчиків. Кожен самотужки мусить докладати зусиль у тій царині науки чи мистецтва, яку вподобав.

— У такому разі кожен має сам собі бути Бернардом Шоу, Ісусом Христом і Архімедом.

Він згідливо кивнув головою. А я розпитував далі:

— Що сталося з урядами?

— У них помалу відпала потреба. Вони закликали на вибори, проголошували війни, встановлювали тарифи, конфісковували майно, віддавали накази про арешти й намагалися вводити цензуру, тож на всій планеті не знайшлося б людини, яка б їх шанувала. Преса перестала друкувати їхні заяви та портрети. Політики змушені були шукати собі пристойну роботу, деякі зробилися непоганими комедіантами чи ворожбитами. Звісно, насправді все було не так просто, як це можна пояснити кількома фразами.

Змінивши тон, він додав:

— Я побудував цей будинок, — такий самий, як і решта осель. Я власноруч виготовив ці меблі й начиння. Я обробляв землю; інші люди, яких я ніколи не бачив, робитимуть це краще за мене. Я можу тобі дещо показати.

Я пішов за ним до сусідньої кімнати. Там він засвітив лампу, що висіла під стелею. У кутку я помітив арфу. Стіни були завішані прямокутними полотнами, на яких домінувала жовта гама. Складалося враження, що їх малювали різні люди.

— Це мої роботи, — мовив він.

Я почав розглядати полотна й зупинився біля найменшого: малюнок, на якому було зображено захід сонця, створював відчуття безкінечності.

— Якщо подобається, можеш забрати його на згадку про друга з майбутнього, — спокійно запропонував господар.

Я подякував. Однак деякі полотна насторожили мене. Здавалося, вони були просто білі або майже білі.

— Вони намальовані фарбами, яких твої давні очі розрізняти не здатні.

Тонкі пальці провели по струнах арфи, і я насилу розчув якісь поодинокі звуки.

Цієї миті у двері хтось постукав.

До будинку ввійшли троє чи четверо чоловіків і висока жінка. Хто вони такі — брати й сестра чи це час зробив їх такими схожими одне на одного? Господар звернувся спершу до жінки.

— Я знав, що ти неодмінно прийдеш сьогодні. Ти бачила Нільса?

— Інколи. Він весь час малює.

— Сподіваймося — з більшим успіхом, ніж його батько.

Рукописи, картини, меблі, начиння — ми нічого не лишили в домі.

Жінка працювала нарівні з чоловіками. Мені було соромно, бо в мене бракувало сил, щоб їм допомогти. Ніхто не причинив дверей, коли ми вийшли з будинку, несучи всілякі речі. Я завважив, що дах був двосхилий.

Ми йшли з чверть години, а тоді повернули ліворуч. Попереду я розгледів якусь вежу.

— Це — крематорій, — мовив хтось із моїх супутників. — Там усередині, — камера смерті. Кажуть, її вигадав якийсь філантроп на ім’я, здається, Адольф Гітлер.

Охоронець, зріст якого мене вже не здивував, прочинив ґратчасті двері.

Мій господар щось проказав. Перш ніж увійти до приміщення, він на прощання махнув мені рукою.

— Сніжитиме й далі, — мовила жінка.

У своєму письмовому столі на вулиці Мексики я зберігаю картину, що її через тисячі років хтось намалює фарбами з речовин, які сьогодні розкидані на нашій планеті.

Спокуса

Це історія двох людей, або радше одного епізоду, учасниками якого були двоє людей. Сама подія — нічим не прикметна й зовсім не фантастична — важить менше, ніж характер її учасників. Обидва грішили марнославством, але дуже по-різному й з різними наслідками. Випадок (насправді це ніщо інше) стався недавно в одному з американських штатів. Зрозуміло, він не міг статися десь іще.

Наприкінці 1961 року в Техаському університеті в Остіні я мав тривалу розмову з одним із тих двох, доктором Езрою Вінтропом. Він викладав староанглійську мову (йому не подобалося слово англосаксонська, що наштовхує на думку про витвір, складений з двох деталей). Пригадую, як — не вдавшись ні разу до сперечань — він виправив мої численні помилки та безглузді припущення. Мені розповідали, що під час іспитів він воліє не ставити жодних запитань, а запрошує студента висловитися на ту чи іншу тему, залишаючи йому самому її обрати. Йому, народженому в Бостоні нащадкові старовинного пуританського роду, було непросто звикнути до звичаїв та забобонів Півдня. Він скучив за снігом, але я завважив, що на Півночі людей вчать стерегтися холоду, як нас стерегтися спеки. В моїй пам’яті зберігся вже невиразний образ високого сивого чоловіка, радше сильного, ніж спритного. Мені краще запам’ятався його колега, Герберт Локк, який подарував мені примірник своєї книжки «До історії кеннінґів», де можна прочитати, що сакси поспішили відмовитися від цих дещо механічних метафор (море — дорога кита, орел — сокіл битви), тоді як скандинавські поети комбінували й поєднували їх до нескінченності. Я згадав Герберта Локка, бо він має безпосередній стосунок до моєї оповіді.

Тепер перейду до ісландця Еріка Ейнарссона, можливо, її справжнього героя. Його я ніколи не бачив. Він приїхав до Техасу в 1969 році, коли я був у Кембриджі, однак листи нашого спільного приятеля, Рамона Мартінеса Лопеса, залишили мені впевненість, що я добре його знав. Це був захоплений, енергійний і холодний чоловік; у краю рослих людей він міг вважатися високим. А що був рудим, то студенти, звісно ж, прозвали його Еріком Рудим[109]. Він вважав, що неминучо хибне вживання сленгу робить чужинця зайдою, і ніколи не опускався до того, щоб вимовити окей. Добрий знавець північних мов, англійської, латини і — хоч не зізнавався в цьому — німецької — він без великих зусиль проклав собі путь в університетах Америки. Його першою працею стала монографія про чотири статті Де Квінсі, які той присвятив впливу данської мови на озерний край Вестморленда[110]. Наступною стала публікація про говірку йоркширських[111] селян. Обидві розвідки були схвально сприйняті, однак Ейнарссон вважав, що його кар’єра потребує чогось такого, що викликало б здивування. В 1970 році він надрукував у Єльському університеті ґрунтовний критичний огляд балади «Битва при Молдоні»[112]. Ерудиція нотаток була незаперечною, проте деякі висловлені в передмові гіпотези спричинилися до дискусії в майже замкнених академічних колах. Ейнарссон, зокрема, стверджував, що стилістично балада споріднена, нехай навіть віддалено, з героїчним «Фіннсбурзьким фрагментом»[113], а не з розміряною риторикою «Беовулфа»[114], і що використання в ній зворушливих подробиць дивним чином випереджає прийоми, якими ми справедливо захоплюємося в ісландських сагах. Він також виправив деякі інтерпретації тексту Ельфінстона[115]. В 1969 році його призначили професором Техаського університету. Як відомо, в американських університетах за звичаєм проводяться конференції германістів. Докторові Вінтропу випало взяти участь у попередній в Іст-Лансинґу[116]. Керівник департаменту, який збирався на відпочинок, попросив його продумати кандидатуру учасника наступного засідання, запланованого у Вісконсині. Претендентів було тільки двоє — Герберт Локк та Ерік Ейнарссон.

Вінтроп, як і Карлайл, зрікся пуританської релігії своїх предків, але не етичних почувань. Він не відмовився дати пораду й розумів, що має робити. Герберт Локк з 1954 року всіляко допомагав йому з коментованим виданням «Беовулфа», яке в деяких навчальних закладах замістило працю Клебера[117]; тепер він укладав надзвичайно важливий для германістики англійсько-англосаксонський словник, що мав увільнити читачів від часто-густо марного читання етимологічних словників. Ейнарссон був набагато молодший; його самовпевненість викликала неприйняття у всіх, зокрема й у Вінтропа. Коментар до «Фіннсбурзького фрагмента» зробив його ім’я більш відомим. Він легко входив у полеміку і на конференції міг виконати свою місію краще, ніж похмурий та боязкий Локк. Такі сумніви змагали Вінтропа, коли сталася ця подія.

В Єльському університеті з’явилася розлога стаття про викладання англосаксонської літератури й мови. На останній сторінці внизу стояли цілком прозорі ініціали Е.Е., і — начеб для того, щоб розвіяти останні сумніви — слово Техас. У статті, викладеній властивою чужоземцям правильною англійською, не було й натяку на нечемність, але тон її був дещо визивний. Стверджувалося, що розпочинати курс вивченням «Беовулфа», твору хоч і стародавнього, але написаного начебто в дусі Вергілія й пишномовного, так само неправомірно, як і починати студіювання англійської мови із заплутаних поезій Мільтона. Автор радив відійти від хронологічного порядку: розпочати з надгробного напису XI сторіччя, що містить ознаки сучасної мови, а потім рухатися назад, до джерел. Що ж до «Беовулфа», на його думку, досить було підібрати якийсь уривок з марудного масиву в три тисячі рядків; приміром, той, де йдеться про поховання Скйолда[118], котрий вийшов з моря і повертається до моря. Хоч ім’я Вінтропа жодного разу не згадувалося, той відчував, що всі нападки спрямовані проти нього. Втім, ця обставина важила для нього менше, ніж те, що було поставлено під сумнів його педагогічний метод.

Залишалося кілька днів. Вінтроп хотів бути справедливим і не міг дозволити, щоб публікація Ейнарссона — вже широко відома та обговорювана — вплинула на його рішення. Це далося йому нелегко. Одного ранку Вінтроп мав розмову зі своїм керівником; того ж дня Ейнарссон одержав офіційне відрядження до Вісконсину.

Напередодні дев’ятнадцятого березня, дня від’їзду, Ейнарссон зайшов до кабінету Езри Вінтропа. Він прийшов попрощатися й подякувати господареві. Одне з вікон виходило на засаджену деревами похилисту вулицю; їх оточували полиці з книжками, й Ейнарссону одразу впало в око найперше видання «Edda Islandorum»[119] у пергаментній палітурці. Вінтроп відповів, що не сумнівається, що той успішно виконає завдання, тож не варто дякувати. Розмова, якщо я не помиляюся, була тривалою.

— Поговорімо відверто, — мовив Ейнарссон. — В університеті кожен собака знає, що коли наш керівник Лі Розенталь удостоїв мене честі нас представляти, то вчинив він так за вашою порадою. Я намагатимусь вас не розчарувати. Я добрий германіст; мова саг — це мова мого дитинства, а моя англосаксонська вимова краща, ніж у моїх британських колег. Мої студенти кажуть cyning, а не cunning[120]. А ще вони знають, що в класі категорично заборонено курити, і їм невільно приходити на заняття, вбраними, як хіпі. Що ж до мого нещасливого суперника, було б поганим тоном його критикувати; стосовно кенінґів він виявляє знання не лише першоджерел, а й відповідних праць Майсснера та Марквардта[121]. Втім, облишмо дурниці. Я повинен з’ясувати цю справу особисто з вами, докторе Вінтропе. Я залишив батьківщину наприкінці 1967 року. Коли хтось наважується емігрувати до якоїсь далекої країни, він неминуче бере на себе повинність у цій країні прогресувати. Перші два мої опуси чисто філологічного характеру мали одну-єдину мету — перевірити власні можливості. Цього, вочевидь, було замало. Мене завжди цікавила «Битва при Молдоні», яку я можу повторити напам’ять майже без запинки. Я домігся, що у Єльському університеті надрукували мій критичний огляд. Як вам відомо, балада відтворює перемогу скандинавів, однак твердження, буцімто вона мала вплив на пізніші ісландські саги, я вважаю неприйнятним та абсурдним. Я включив його, щоб полестити англомовним читачам.

А тепер переходжу до головного — моєї полемічної публікації в «Єльському місячнику». Як ви знаєте, вона виправдовує чи принаймні намагається виправдати мою систему, але водночас свідомо перебільшує недоліки вашої, пропонуючи студентам — замість трьох тисяч марудних рядків, що переповідають заплутану історію, — докладний словник, який дозволить їм, якщо вони не відмовляться від свого наміру, насолодитися корпусом англосаксонської лексики. Моєю справжньою метою була поїздка до Вісконсину. Ми з вами, любий друже, чудово знаємо, що всі ці конференції — дурниці, зайве марнотратство, але вони потрібні, коли йдеться про curriculum[122].

Вінтроп здивовано подивився на співрозмовника. Він був розумний, проте волів сприймати речі всерйоз, зокрема конференції та Всесвіт, що цілком може виявитися космічним жартом. Тим часом Ейнарссон вів далі:

— Можливо, ви пам’ятаєте нашу першу розмову. Я саме приїхав з Нью-Йорка. Була неділя; університетська їдальня не працювала, і ми пішли снідати до «Опівнічника». Тоді я багато що зрозумів. Як справжній європеєць я завжди гадав, нібито громадянська війна в США була хрестовим походом проти рабовласників; ви доводили, що Південь мав право відокремитися й зберегти свої інституції. Щоб підсилити це твердження, ви пояснили, що походите з Півночі, й один із ваших предків воював у лавах Генрі Галлека[123]. Ви також хвалили мужність конфедератів. На відміну від решти людей, я майже одразу розумію хто переді мною. Того ранку мені було досить. Я збагнув, любий Вінтропе, що вас спонукає дивна американська манія неупередженості. Ви, передусім, хочете бути безстороннім. Ви північанин і саме тому спробували зрозуміти й виправдати справу Півдня. Дізнавшись, що моя поїздка до Вісконсину залежить від кількох слів, які ви скажете Розенталю, я вирішив скористатися зі свого маленького відкриття. Я зміркував, що виступити проти вашої методики — це найвірніший спосіб одержати ваш голос. Я негайно написав статтю. Правила місячника вимагали вжити ініціали, але я зробив усе можливе, щоб не залишити жодного сумніву щодо авторства публікації. Я навіть відкрив його багатьом колегам.

Запала тривала мовчанка. Першим озвався Вінтроп:

— Тепер я розумію, — мовив він. — Я старий приятель Герберта, чию роботу шаную; ви прямо чи непрямо мене атакували. Якби я не віддав голос вам, це виглядало б як свого роду покарання. Я зважив достоїнства обох, ну а результат вам відомий.

Потім, наче розмірковуючи вголос, він додав:

— Можливо, я поступився зарозумілому бажанню не бути мстивим. Як бачите, ваша хитрість вдалася.

— Хитрість — справедливе визначення, але я не шкодую про скоєне, — відповів Ейнарссон. — Я діятиму найкращим чином задля нашого навчального закладу. До того ж я давно вирішив їхати до Вісконсину.

— Мій перший вікінг, — Вінтроп подивився йому в очі.

— Ще один романтичний забобон. Скандинавського походження замало, щоб бути нащадком вікінгів. Мої кревні були пасторами євангельської церкви; можливо, на початку десятого століття мої предки були жерцями Тора[124]. Наскільки мені відомо, в моєму роду не було мореплавців.

— У моєму їх було чимало, — озвався Вінтроп. — А проте ми не такі вже й різні. Нас об’єднує один гріх: марнославство. Ви прийшли до мене, щоб похвалитися своєю вигадливою хитрістю; я підтримав вас, щоб похвалитися тим, який я справедливий.

— Є ще дещо, що нас єднає, — мовив Ейнарссон. — Громадянство. Я громадянин США. Моя доля тут, а не за останньою Туле. Ви скажете, що паспорт не змінює природи людини.

Вони потисли один одному руки й розпрощалися.

Авеліно Арредондо

Сталося це 1897 року в Монтевідео.

Щосуботи друзі займали один і той же бічний столик у кав’ярні «Глобус», як достойні бідняки, що уникають запрошувати до себе гостей або воліють утекти з дому. Всі вони були жителі Монтевідео; спершу їм довелося докласти зусиль, аби заприятелювати з Арредондо, досить стриманим провінціалом, який уникав відвертих розмов і не ставив зайвих запитань. Це був худорлявий і темноволосий, невисокий на зріст, дещо незграбний молодик, якому нещодавно виповнилося двадцять. Обличчя мав непримітне, вирізнялися тільки очі, дрімотливі й жваві водночас. Служив прикажчиком у галантерейній крамниці на вулиці Буенос-Айрес, а на дозвіллі вивчав юриспруденцію. Поки інші засуджували спустошливу війну, яку, на загальну думку, президент затягував з ганебних міркувань, Арредондо мовчав. Мовчав і тоді, коли його брали на кпини як хитруна.

Невдовзі після бою під Серрос Бланкос[125] Арредондо сказав друзям, що на деякий час мусить виїхати до Мерседес[126]. Звістка нікого не схвилювала. Хтось порадив йому стерегтися загонів ґаучо Апарісіо Саравії[127]; Арредондо всміхнувся і відповів, що не боїться «білих». Співрозмовник, який встиг приєднатися до тої партії, промовчав.

Важче далося прощання з Кларою, його дівчиною. Він повторив їй, майже слово в слово, те саме. Попередив, щоб не чекала листів, бо не матиме на них часу. Клара не любила писати листи й охоче пристала на таку умову. Вони палко кохали одне одного.

Арредондо жив на околиці міста. Йому прислужувала мулатка з таким же прізвищем, як і в нього, бо її предки були рабами в його сім’ї ще за часів Великої війни[128]. Арредондо повністю покладався на неї; він звелів жінці казати всім, хто його питатиме, буцімто поїхав з міста. А перед тим востаннє одержав платню в галантерейній крамниці.

Перебрався до тильної кімнати, що виходила на земляне патіо. Пересторога була зайвою, однак тепер Арредондо міг почати добровільне ув’язнення.

З вузького металевого ліжка, на якому, згадавши давню звичку, він спочивав пополудні, Арредондо сумовито дивився на порожню полицю. Він розпродав усі свої книжки, навіть підручники з юриспруденції. Лишилася тільки Біблія, яку так ніколи й не дочитав до кінця.

Заходився вивчати її, сторінка за сторінкою, часом зацікавлено, часом знуджено, і поклав собі вивчити напам’ять якусь главу з книги Мойсеєвої «Вихід» і кінцівку книги Екклезіаста. Він не намагався зрозуміти прочитане. Людина вільнодумна, він, однак, щовечора повторював «Отче наш», як обіцяв матері, коли їхав до Монтевідео. Бо якби знехтував синівську обітницю, міг би вскочити в халепу.

Він знав свою мету — ранок двадцять п’ятого серпня. Знав, скільки днів мусить чекати. Коли ж мети досягне, час зупиниться або, точніше, його вже не обходитиме, що станеться потім. Він чекав цього дня, як щастя чи свободи. Спинив годинника, щоб не позирати на циферблат, але щоночі, зачувши дванадцять глухих ударів, відривав листок календаря і думав: одним днем менше.

Спершу намірявся жити звичним життям. Пити свій мате[129], палити сигарети, читати й повторювати певну кількість сторінок, теревенити з Клементиною, коли та приноситиме на таці їжу, заучувати якусь промову, перш ніж загасити свічку. Розмовляти з Клементиною, жінкою літньою, було нелегко, бо її пам’ять зупинилась у часі, коли вона жила в селі та подробицях того життя.

Він мав шахівницю і розігрував на ній безладні партії, які не завершував. Бракувало тури, яку він замінював кулею або монетою.

Аби згаяти час, Арредондо щодня прибирав кімнату й ганявся за павуками. Мулатку дратувало, що хазяїн опускається до такого: то, мовляв, її клопіт, та й робить він це незграбно.

Арредондо був би радий прокидатися, коли сонце підіб’ється височенько, але переважала давня звичка пробуджуватись удосвіта. Він скучив за друзями, хоча й усвідомлював без жалю, що вони, з огляду на його стриманість, не нудьгують за ним. Котрийсь із них завітав якось і запитав про нього, та далі порогу не пройшов. Мулатка не знала його, тож Арредондо так ніколи й не довідався, хто то був. Йому, жадібному до газет, було важко відмовитися від цих вмістилищ одноденної марноти. Він не був ні мислителем, ні мудрагелем.

Дні й ночі минали одноманітно, та найбільше гнітили неділі. В середині липня він збагнув, що помилявся, сподіваючись розміряти час, який так чи інакше поглинає людину. І тоді Арредондо дав уяві блукати просторами Уругваю, землею, що сьогодні стікала кров’ю, — горбистими полями Санта-Ірене, де хлопчиком запускав паперових зміїв; згадав жеребця в яблуках, який, певно, давно сконав, і куряву, коли погоничі женуть худобу повз маєток, і старий візок з усяким мотлохом, що раз на місяць приїздив із Фрай-Бентоса[130], згадав бухту Ла-Аграсіада[131], де висадилися тридцять три, згадав Ель-Ервідеро[132], і кинджали, і гори, і ріки, і вершину Серро — він видерся колись на неї, дістався аж до маяка, певний, що іншої такої не знайти на обох берегах Ла-Плати. Спомин про гору викликав новий — Арредондо згадав гору на державному гербі й заснув.

Щовечора з моря повівав свіжий вітрець, приносив прохолоду і навівав сон. Жодної ночі безсоння не мучило його.

Він палко кохав свою дівчину, але сказав собі не думати про жінок, особливо коли їх немає поряд. Сільське життя привчило його до моральної цноти. А щодо іншого… Він намагався якнайменше думати про людину, яку ненавидів. І слухав, як періщить дощ по пласкій покрівлі.

Для в’язня чи сліпця час плине наче зі схилку. Коли половина терміну добровільного ув’язнення минула, Арредондо не раз здавалося, ніби він існує поза часом. У ближньому патіо стояв колодязь, де жила жаба; йому й на думку не спадало, що саме це він і шукав — час жаби, що межує з вічністю.

Незадовго до визначеного дня він знову відчув нетерпіння. Якось увечері не витримав і вийшов на вулицю. Все здавалося незнайомим і завеликим. Завернувши за ріг, побачив світло і ввійшов до шинка. Щоб виправдати свою появу, замовив тростинної горілки. Кілька солдатів розмовляли, спершись на шинквас.

— Ви ж знаєте, — казав один, — що заборонено розголошувати оперативні дані. А вчора надвечір у нас сталася кумедна пригода. Ми проходили повз редакцію «Ла Расон». Звідти лунав гучний голос, а це порушення порядку. Ми негайно ввійшли. В редакції було темно хоч очі повиколюй, але ми таки зрешетили балакуна. Коли він замовк, ми почали шукати його, щоб витягти за ноги, а натомість побачили апарат, що зветься фонографом і говорить сам.

Всі зареготали.

Арредондо слухав теж, і солдат звернувся до нього:

— То як тобі жарт, друзяко?

Арредондо мовчав, і солдат, наблизивши до нього лице, наказав:

— Ану кричи: «Хай живе президент Хуан Ідіарте Борда[133]!»

Арредондо не підкорився. Під глузливі оплески дійшов до дверей. Вже за порогом його наздогнало образливе:

— Хвоста підібгав від страху!

Він повівся як боягуз, проте знав, що це не так. Неквапом дійшов до свого дому.

Двадцять п’ятого серпня Авеліно Арредондо прокинувся о дев’ятій. Спершу подумав про Клару, а вже потім про дату. Відчув полегкість: Прощавай чекання. Цей день настав.

Поки неквапно голився, бачив у дзеркалі своє обличчя — таке, як і завжди. Вибрав барвисту краватку і найкращий костюм. Поснідав. Похмуре небо віщувало дощ, а він же уявляв цей день сонячним. Вийшовши назавжди з вогкої кімнати, відчув якусь гіркоту. У передпокої віддав мулатці останні песо, які мав. На вивісці крамниці металевих виробів помітив кольорові ромби й подумав, що понад два місяці не згадував про них. Попростував вулицею Саранді. Був вихідний, тож перехожих було небагато.

Ще не пробило третьої, коли він прийшов на площу Конституції. «Те Deum»[134] уже відлунав; гурт чоловіків — військові та прелати — спускалися сходами собору. На перший погляд всі оті циліндри — дехто ще тримав їх у руках, — мундири, галуни, зброя, сутани справляли враження, ніби їх багато; насправді ж їх було зо три десятки. Арредондо не відчував страху, хіба що осторогу. Запитав, хто з них президент. Йому відповіли:

— Той, що поряд із архієпископом у митрі й з патерицею.

Арредондо вихопив револьвер і вистрілив.

Ідіарте Борда ступив кілька кроків, тоді упав ницьма й виразно мовив:

— Я помер.

Арредондо здався властям. Потім заявив:

— Я — «колорадо» і кажу це з гордістю. Я вбив президента, який зрадив і зганьбив нашу партію. Я порвав з друзями й своєю дівчиною, щоб не вплутувати їх; не читав газет, аби ніхто не казав, ніби це вони підбурили мене. Цей акт правосуддя — мій особистий. А тепер нехай мене судять.

Все, мабуть, відбувалося саме так, хоч і дещо складніше; принаймні я так це собі уявляю.

Диск

Я — дроворуб. Як мене звуть — байдуже. Хатина, де я народився і де невдовзі стріну смерть, стоїть на узліссі. Подейкують, буцімто цей ліс тягнеться ген до моря, що омиває всю землю, а по ньому, мовляв, плавають дерев’яні хатини, як оце моя. Не знаю, бо ніколи того не бачив. Не бачив я й іншого краю лісу.

Колись, ще в дитинстві, старший брат звелів мені присягтися, що вдвох ми вирубаємо увесь ліс до останнього дерева. Брат помер, і тепер я вже прагну іншого: шукаю й шукатиму одну річ. У той бік, де заходить сонце, тече невеличка річка, в якій я вмію голіруч ловити рибу. В лісі є вовки, але я їх не боюся, та й сокира ще ніколи не зраджувала мене. Я ніколи не лічив, скільки мені років. Знаю, що багато. Мої очі втратили зір. У селі, до якого я вже не ходжу, щоб не заблукати, мене вважають скнарою, але що здатен відкласти дроворуб?

Двері своєї хатини я привалюю каменем, щоб не намело снігу. Якось надвечір я почув важкі кроки, потім хтось постукав у двері. Я прочинив їх, і до хатини ввійшов незнайомець. Це був високий на зріст старигань, закутаний у поношений плащ. На його обличчі закарбувався рубець. Здавалося, роки додали йому більше владності, ніж немочі, та я завважив, що йому важко ходити без ціпка. Ми перекинулися кількома словами, однак їхнього сенсу я вже не пам’ятаю. Потім він мовив:

— Я не маю домівки й ночую, де доведеться. Я обійшов усю Саксонію.

Ці слова свідчили про його похилий вік. Мій батько завжди говорив Саксонія, тепер люди кажуть Англія. Я мав хліб і рибу. Ми їли мовчки. Пішов дощ. Я постелив кілька шкур на долівці, де колись помер мій брат. Запала ніч, і ми заснули.

Вже розвиднилося, коли ми вийшли з дому. Дощ ущух, і землю вкрив сніг. Мій гість випустив з рук ціпок і наказав, аби я підняв його.

— Чого це я мушу коритися тобі?

— Бо я король, — відказав він.

Я вирішив, що він божевільний. Підняв ціпок і простягнув йому. Він знову заговорив, але тепер голос його був іншим.

— Я король секгенів. Багато разів я приводив їх до перемоги у важких битвах, однак у вирішальний час втратив своє королівство. Моє ім’я Ізерн, я з роду Одіна.

— Я не поклоняюся Одіну, — мовив я. — Я поклоняюся Христу.

Немов не чуючи мене, він правив своєї:

— Я вигнанець і блукаю по світу, та я й досі король, бо маю диск. Хочеш побачити його?

Він розтулив пальці кістлявої руки, але в ній нічого не було. Долоня була порожня. Лише тоді я збагнув, що він досі не розтуляв її.

Пильно дивлячись на мене, гість проказав:

— Можеш доторкнутися до нього.

Не без остраху я торкнувся пучками його долоні. Відчув холод і побачив блиск. Він знову швидко стулив пальці. Я промовчав. А він вів далі так само незворушно, наче говорив з дитиною:

— Це диск Одіна. У нього лише один бік. В усьому світі не існує більше жодної речі, яка б мала лише один бік. Поки він у моїй руці, я — король.

— Він золотий? — запитав я.

— Не знаю. Це диск Одіна, і в нього лише один бік.

І тоді я відчув невтримне бажання заволодіти диском. Якби він належав мені, я міг би продати його за зливок золота і стати королем.

Я сказав подорожньому, якого й досі ненавиджу:

— У моїй хатині схована скриня з монетами. Вони золоті й блищать, мов сокира. Якщо ти даси мені диск Одіна, я дам тобі скриню.

Він затявся:

— Не хочу.

— Що ж, іди, куди знаєш.

Він повернувся до мене спиною. Удару сокирою по потилиці вистачило з лишком, щоб він заточився й упав, але пальці його розтулилися, і в повітрі щось блиснуло. Я позначив те місце сокирою й потяг мерця до річки. Я штовхнув його у воду, що саме піднялась після повені.

Повернувшись назад, заходився шукати диск, але не знайшов. Я й досі його шукаю.

Книга Піску

…твої пута з піску…

Джордж Герберт[135]

Лінія складається з нескінченної кількості точок, площина з нескінченної кількості ліній, об’єм з нескінченної кількості площин… Ні, безумовно, це надто геометричний[136], не найкращий спосіб розпочати мою оповідь. За наших часів кожне фантастичне оповідання прагне здатися достовірним, однак моє — справді достовірне.

Я живу самотньо, на четвертому поверсі будинку по вулиці Бельграно. Якось кілька місяців тому, надвечір, хтось постукав у мої двері. Я відчинив, і до мого помешкання зайшов незнайомець — високий на зріст, з невиразними рисами. А може, він здався мені таким через мою короткозорість. Увесь його зовнішній вигляд свідчив про пристойну бідність.

Костюм його був сірого кольору, і в руці він тримав валізу. Я одразу завважив, що переді мною чужоземець. Спершу він здався мені старим; потім я збагнув, що мене ввело в оману його рідке русяве волосся, майже біле, як у скандинава. Під час нашої розмови, яка тривала менше години, я дізнався, що він родом з Оркнейських островів[137].

Я вказав йому на стілець. Він трохи помовчав. Був сумний, як оце я зараз.

— Я продаю Біблії, — мовив він.

Я відповів не без хвастощів:

— В цьому домі є Біблії англійською мовою, серед них найперша — Джона Вікліфа[138]. Маю також видання Сіпріано де Валери[139], Лютера — з літературної точки зору воно найгірше — і примірник Вульгати[140]. Як бачите, якщо мені чогось і бракує, то, в усякому разі, не Біблії.

Він помовчав і відказав:

— Я продаю не тільки Біблії. Можу показати священну книгу, яка, певно, вас зацікавить. Я купив її в Біканері[141].

Він розкрив валізу й поклав книгу на стіл. Це було видання ін-октаво, в матер’яній палітурці. Безсумнівно, книга пройшла через багато рук. Я роздивився її, мене вразила її незвичайна вага. На корінці стояв напис: Святе Письмо, а трохи нижче — Бомбей.

— Мабуть, дев’ятнадцяте століття, — завважив я.

— Не знаю. І ніколи не знав.

Я відкрив її навмання. Шрифт був незнайомий. Сторінки виявились обтріпаними, поліграфія простою. Текст, надрукований у дві колонки, як зазвичай у Біблії, був убористий, вірші йшли по порядку. У верхньому кутку кожної сторінки стояла арабська цифра. Я звернув увагу на те, що на парній сторінці була цифра, припустімо, 40514, а на наступній, непарній — 999. Я перегорнув сторінку, на звороті стояла восьмизначна цифра. Тут же була невеличка ілюстрація, такі звичайно можна побачити в енциклопедичному словнику: якір, нарисований пером, наче ним водила невправна дитяча рука.

Отоді-то незнайомець проказав:

— Дивіться уважно. Ви вже ніколи цього не побачите.

Погроза вчувалася в його словах, але не в тоні.

Я запам’ятав те місце й закрив книгу. Й одразу розгорнув її. Марно гортав сторінку за сторінкою, шукаючи картинку з якорем. Щоб приховати розгубленість, запитав:

— Певно, це переклад Святого Письма на одну з поширених в Індії мов?

— Ні, — заперечив він.

Потім стишив голос, начеб намірявся розкрити мені таємницю:

— Я придбав її в одному долинному містечку за кілька рупій та одну Біблію. Її власник не вмів читати. Гадаю, в Книзі Книг він вбачав якийсь амулет. Він належав до найнижчої касти: люди боялися наступити на його тінь, щоб не заразитися. Він розповів мені, що його книга зветься Книгою Піску, бо ні книга, ні пісок не мають ані початку, ані кінця.

Гість попросив, аби я знайшов першу сторінку.

Я поклав ліву руку на палітурку й розкрив книгу великим пальцем, майже притиснутим до вказівного. Все було марно: кожного разу між обкладинкою та рукою виявлялося кілька сторінок. Вони ніби виростали з книги.

— А тепер пошукайте останню.

Я й тут зазнав невдачі; тож насилу пробелькотів не своїм голосом:

— Цього не може бути.

Продавець Біблій, не підвищуючи голосу, відповів:

— Не може бути, однак є. Кількість сторінок у цій книзі справді безконечна. Жодна з них не є ані першою, ані останньою. Не знаю, чому вони пронумеровані так довільно. Певно, щоб дати зрозуміти, що нескінченний ряд можна виразити будь-якими цифрами.

Потім, немов розмірковуючи вголос, він додав:

— Якщо простір нескінченний, ми перебуваємо у будь-якій точці простору. Якщо час нескінченний, ми перебуваємо у будь-якій точці часу.

Його розумування розлютили мене. Я запитав:

— Ви, звісно, віруючий?

— Так, я пресвітеріанин. Моє сумління чисте. Я певен, що не ошукав тубільця, коли віддав йому Біблію за його диявольську книгу.

Я запевнив, що йому нема за що собі дорікати, й поцікавився, чи він у наших краях, бува, не проїздом? Він відказав, що за кілька днів сподівається повернутися на батьківщину.

Отоді я й дізнався, що він шотландець з Оркнейських островів. Я зауважив, що люблю Шотландію, бо люблю Стівенсона та Г'юма[142].

— І Роббі Бернса, — уточнив він.

Під час розмови я все роздивлявся нескінченну книгу. І з удаваною байдужістю запитав:

— Ви хочете запропонувати цей цікавий примірник Британському музею?

— Ні. Я пропоную його вам, — і він назвав досить високу ціну.

Я відповів цілком щиро, що не маю таких грошей, і замислився. За хвилину у мене визрів задум.

— Пропоную вам обмін. Ви придбали цей том за кілька рупій та Біблію. Я дам вам щойно одержану пенсію і надруковану готичним шрифтом Біблію Вікліфа. Я успадкував її від своїх батьків.

— Стародрук Вікліфа! — пробурмотів він.

Я пішов до спальні, виніс йому гроші та обіцяну книгу. Він погортав сторінки, із завзяттям бібліофіла роздивився палітурку.

— Згода.

Мене здивувало, що він не торгується. Вже потім я збагнув, що він увійшов у мій дім з наміром продати книгу. Не перелічивши грошей, гість сховав їх до кишені.

Ми порозмовляли про Індію, про Оркнейські острови і про норвезьких ярлів, які там правили. Вже поночіло, коли той чоловік пішов. Більше я його не бачив, і ім’я його мені невідоме. Я вирішив поставити Книгу Піску на порожнє місце, де раніше стояла Біблія Вікліфа, та, зрештою, надумав сховати її за кількома розрізненими томами «Тисячі й однієї ночі».

Я ліг, але не міг заснути. О третій чи четвертій годині ранку ввімкнув світло. Знайшов неймовірну книгу й заходився гортати її. На якійсь сторінці побачив гравюру: це була маска. В кутку сторінки стояла дев’ятизначна цифра, не пам’ятаю вже яка.

Нікому не показав я свій скарб. До щастя володіння книгою додався страх її втратити, а згодом побоювання, що насправді вона не безмірна. Ці дві тривоги посилили мою давню мізантропію. У мене залишалось кілька друзів; я перестав зустрічатися з ними. Бранець книги, я майже не виходив з дому. З допомогою лупи дослідив пошарпаний корінець і палітурку: ні, це не була підробка. Я помітив, що невеличкі ілюстрації вміщені через кожні дві тисячі сторінок. Став занотовувати їх у блокноті й швидко його списав. Вони ніколи не повторювалися. Вночі, в невеличкі проміжки часу, відвойованого у безсоння, я снив книгою.

Кінчалося літо, і я усвідомив, яка це страшна книга. Мені довелося визнати, що я, котрий дивився на неї й торкався її своїми пальцями, зробився таким же страшним, як і вона. Я відчув, що це предмет кошмарного сну, гидка мара, яка ганьбить і руйнує дійсність.

Я хотів був спалити її, однак побоявся, що нескінченна книга й горітиме нескінченно і закурить усю планету.

Згадав, що читав колись, буцімто листок найкраще можна сховати в лісі. До пенсії я працював у Національній бібліотеці, де зберігаються дев’ятсот тисяч книжок; знав, що праворуч від вестибюля круті сходи ведуть до підвалу, в якому згромаджені газети й карти. Непомітно для бібліотекарів я поставив Книгу Піску на один із вологих стелажів. Постарався не звернути уваги, на якій висоті й відстані від дверей.

Я відчуваю деяку полегкість, однак намагаюсь обминати вулицю Мексики[143].

Післямова

Писати передмову до непрочитаних оповідань — задача майже неможлива, оскільки вимагає аналізу сюжетів, які не випадає випереджати. Через те я надаю перевагу післямові.

Перше оповідання вкотре повертається до давньої теми двійника, яка стільки разів рухала завжди удачливим пером Стівенсона. В Англії його звуть fetch[144] або, більш по-книжному, wraith of the living[145]; у Німеччині — doppelgänger[146]. Підозрюю, що одним із його найперших прізвиськ було alter ego.

Цей спектральний привид, мабуть, походить від металевих чи водних дзеркал, чи просто з пам’яті, котра кожного робить глядачем або актором. Я мусив домогтися, аби співрозмовники виявилися достатньо різними, щоб бути двома, й достатньо схожими, щоб бути одним. Чи варто казати, що ця історія зародилася в мене на березі річки Чарльз, у Новій Англії, холодний плин якої нагадав мені далекий плин Рони?

Тема кохання доволі поширена в моїх віршах, але не в прозі, де немає жодного прикладу, крім «Ульріки». Читачі помітять її формальну близькість до «Іншого».

«Конгрес», можливо, найбільш амбітний сюжет цієї книжки; його темою є справа така неосяжна, що зрештою вона змішується з космосом чи сумою днів. Туманний початок намагається наслідувати оповідання Кафки; кінець силкується піднестися — поза сумнівом, марно — до екстазу Честертона чи Джона Баньяна[147]. Я ніколи не здобувся на таку прозірливість, але спробував її вимріяти. В його плин, як зазвичай, я вплів автобіографічні мотиви.

Доля — як відомо, незбагненна — не давала мені спокою, поки я не продовжив посмертне оповідання Лавкрафта[148], письменника, якого завжди вважав мимовільним пародистом По. Врешті-решт я капітулював; жалюгідний виплід дістав назву «There are more things».

«Секта Тридцяти» відтворює — без жодного документального підґрунтя — історію ймовірної єресі.

«Ніч дарів», можливо, найбільш безневинне, брутальне та піднесене оповідання цього збірника.

«Вавилонська бібліотека» (1941) уявляє нескінченну кількість книжок; «Ундр» та «Дзеркало і маска» — давні літератури, що складаються з одного-єдиного слова.

«Утопія стомленого чоловіка», на мою думку, найбільш чесний та сумний з-поміж представлених тут творів.

Мене завжди вражала етична одержимість північноамериканців; «Спокуса» намагається відобразити цю рису.

Всупереч Джонові Фелтону[149], Шарлотті Корде[150], відомій думці Рівери Індарте («Вбити Росаса — свята справа») та національному гімну Уругваю («А тиранів жде Брутів кинджал»), я не схвалюю політичних убивств. Хай там як, а хто читатиме про злочин вбивці-одинака Арредондо, захоче взнати, чим усе скінчилося. Луїс Мельян Лафінур[151] просив його виправдати, але судді Карлос Файн та Кристобаль Салваньяк засудили його до місяця перебування в одиночній камері та п'яти років тюрми. Нині його іменем названо одну з вулиць Монтевідео.

Дві протилежні й незбагненні речі стали предметом останніх оповідань, «Диск» — це Евклідове коло, що має лише один бік; «Книга Піску» — том, що складається з незчисленної кількості сторінок.

Сподіваюсь, ці квапливі нотатки, які я щойно продиктував, не вичерпують усієї книжки, й її сновидіння розгалужуватимуться в гостинній уяві тих, хто її зараз закриє.

X. Л. Б.

Буенос-Айрес, 3 лютого 1975 року

Пам’ять Шекспіра

Двадцять п’яте серпня 1983 року

Годинник на невеличкій станції показував, що вже перейшло за одинадцяту вечора. Я попростував до готелю. Як зазвичай, відчував умиротворення й полегкість, що їх викликають у нас добре знайомі місця. Широкі двері були відчинені; садиба стояла занурена в темряву. Я зайшов до вестибюля: рослини, що тут стояли, відбивалися в тьмяних дзеркалах. Дивно, але господар не впізнав мене й простягнув реєстраційний журнал. Я взяв з полиці ручку, умочив у бронзову чорнильницю перо, а коли схилився над розкритим журналом, сталася перша з численних несподіванок, які приготувала мені та ніч. Моє ім’я — Хорхе Луїс Борхес — було вже в списку, і чорнило, яким його вивели, ще не висохло.

— А я гадав, ви вже піднялися, — мовив господар.

Тоді пильно глянув на мене й виправився:

— Перепрошую, сеньйоре. Той чоловік дуже схожий на вас, але ви молодший.

— В якій кімнаті він замешкав? — запитав я.

— Він оселився в дев’ятнадцятому номері.

Саме цього я й боявся.

Я поклав ручку й швидко збіг сходами нагору. Розташований на третьому поверсі дев’ятнадцятий номер виходив на занедбане подвір’я з критою галереєю, де стояла звичайна вулична лава. В цій кімнаті була найвища в готелі стеля. Я штовхнув двері, і вони піддалися. Всередині горіла люстра. В сліпучому світлі я впізнав себе. Це був я: горілиць на вузькому металевому ліжку — старий, схудлий і дуже блідий, із втупленими в гіпсовий карниз очима.

Почувся голос. Не зовсім мій, цей голос — неприємний і невиразний — я зазвичай чую, коли слухаю свої записи.

— Дивно, — проказав він. — Нас двоє, і ми та сама людина. Втім, у снах не буває нічого дивного.

— Отже, все це сон? — перелякано запитав я.

— Авжеж, мабуть, мій останній сон.

Він показав рукою на порожній флакончик, що стояв на нічному столику.

— Але ти ще бачитимеш багато снів, перш ніж доживеш до цієї ночі. Яка в тебе зараз дата?

— Я не зовсім певен, — спантеличено озвався я. — Втім, учора мені виповнився шістдесят один рік.

— Коли настане ця ніч твого безсоння, тобі напередодні виповниться вісімдесят чотири. Сьогодні 25 серпня 1983 року[152].

— Ще стільки років чекати, — пробурмотів я.

— А мені не залишилося вже нічого, — різко відказав він. — Я можу померти будь-якої миті, загубитися бозна-де, а мені, бач, усе ще сниться двійник. Обтяжлива тема, навіяна дзеркалами й Стівенсоном.

Я відчув, що Стівенсона він згадав не через педантичність — то було прощання. Я був ним і розумів це. Найдраматичніших моментів замало, щоб зробитися Шекспіром і тебе осявали крилаті вислови. Щоб розважити його, я мовив:

— Я знав, що з тобою таке трапиться. Багато років тому, в цьому домі, в одній з кімнат унизу ми почали записувати в зошит чернетку історії цього самогубства.

— Так, — повільно мовив він, мовби щось згадуючи. — Однак я не бачу жодного зв’язку. У тому зошиті я виявив квиток для поїздки до Адроге[153] і вже в готелі «Лас Делісіас» піднявся в дев’ятнадцятий, найвіддаленіший номер. Там це й сталося.

— Саме тому я тут, — завважив я.

— Тут? Ми завжди перебуваємо тут. Тут, на вулиці Майпý, ти мені снишся. Тут, у кімнаті, яка раніше була маминою, я помираю.

— Яка раніше була маминою, — непорозуміло повторив я. — Ти снишся мені в горішньому дев’ятнадцятому номері, що виходить на подвір’я.

— Хто кому сниться? Я знаю, що ти мені снишся, але не певен, чи снюся тобі. Готель у Андроге зруйнували років двадцять або й тридцять тому, хтозна.

— Це я сплю, — визивно заперечив я.

— Ти не розумієш, що головне — взнати, спить хтось один чи обидва.

— Я Борхес, який побачив твоє ім’я в журналі й піднявся сюди.

— Це я Борхес, і я помираю на вулиці Майпу.

Запала мовчанка, яку порушив він:

— Зараз перевіримо. Який момент був найжахливішим у нашому житті?

Я нахилився до нього, і ми заговорили водночас. Я знаю, що ми обидва брехали.

Постаріле обличчя осяяла легка усмішка. Я відчув, що в цій усмішці якимось чином відбивається моя.

— Ми збрехали, бо відчуваємо себе двома, а не одним, — мовив він. — Насправді ми є двома й одним.

Розмова почала мене дратувати. Я сказав йому про це й додав:

— Ти, в 1983, нічого не розповіси мені про роки, що мені лишилися?

— Що я можу тобі розповісти, бідолашний Борхесе? Біди повторюватимуться, але до цього ти вже звик. Ти залишишся в цьому домі сам. Торкатимеш рукою книжки без літер, медальйон з обличчям Сведенборга, дерев’яну тацю, оздоблену Федеральним Хрестом. Сліпота — не морок, а форма самотності. Ти повернешся до Ісландії.

— До Ісландії! До Ісландії з її морями!

— У Римі ти повторюватимеш рядки Кітса, чиє ім’я, як усі імена, написані на воді.

— Я ніколи не був у Римі.

— Є й дещо інше. Ти напишеш наш найкращий вірш, це буде елегія.

— На смерть… — я вмовк, не наважуючись вимовити ім’я.

— Ні. Вона тебе переживе.

Знову запала мовчанка. Потім він заговорив:

— Ти напишеш книгу, про яку ми давно мріяли. Року 1979 ти збагнеш, що твоя так звана творчість — це лише купа чернеток, різнорідних чернеток, і не встоїш перед зарозумілою й марновірною спокусою написати свою велику книгу. Цю марновірність нам прищепили «Фауст» Гете, «Саламбо»[154], «Улісс». Я списав неймовірну кількість сторінок.

— І кінець кінцем зрозумів, що зазнав невдачі.

— Навіть гірше. Зрозумів, що це шедевр у найбільш прикрому сенсі слова. Мої добрі наміри не вийшли за межі перших сторінок; решту заповнили лабіринти; кинджали; людина, котра вважає себе марою; віддзеркалення, що гадає, буцімто воно справжнє; тигр, що з’являється по ночах; битви, що збурюють кров; сліпий і згубний Хуан Муранья[155], голос Маседоніо[156]; корабель, зроблений з нігтів мерців[157]; повторювана в години надвечір’я староанглійська мова.

— Мені знайомий цей музей, — іронічно завважив я.

— А ще облудні спогади; двозначні символи; довгі переліки; уміння справлятися з буденністю; недосконалі симетрії, які з радістю відкривають критики; не завжди апокрифічні цитати.

— Ти видав цю книгу?

— Я вагався — це виглядало мелодраматично, але не надто переконливо — чи не знищити її, можливо, спаливши. Однак, зрештою, надрукував під псевдонімом у Мадриді. Це спричинилося до розмов про недолугого наслідувача Борхеса, який не є Борхесом, але повторює його зовнішні сторони.

— Нічого дивного, — озвався я. — Кожен письменник кінчає тим, що робиться менш тямким учнем себе самого.

— Ця книга стала однією з доріг, що привели мене до сьогоднішньої ночі. Що ж до решти… Принизливість старості, відчуття, ніби кожен день уже був колись прожитий…

— Я не писатиму цієї книги, — пообіцяв я.

— Писатимеш. Мої слова, які ти чуєш тепер, стануть хіба що згадкою про якийсь сон.

Мені був неприємний його повчальний тон — поза сумнівом, той самий, яким я читаю свої лекції. Мені було неприємно, що ми такі схожі і він користається своєю передсмертною безкарністю. Щоб помститися, я сказав:

— Ти так певен, що помреш?

— Авжеж. Я відчуваю дивне блаженство й полегкість, яких ніколи не відчував. Це неможливо переповісти. Всі слова потребують спільного досвіду. Чому тебе дратує те, що я кажу?

— Бо ми надто схожі. Мені огидні твоє лице — така собі карикатура на моє, твій голос — жалюгідна подоба мого, твоя — вона ж і моя — пишномовність.

— Мені теж, — озвався інший. — Тому я й вирішив покінчити життя самогубством.

З садиби долинув спів якогось птаха.

— Це востаннє, — проказав інший.

Він жестом попросив мене наблизитися. Його рука намацала мою. Я відсахнувся: боявся, що вони переплутаються.

Він заговорив:

— Стоїки вчать, що ми не повинні нарікати на життя; брама в’язниці відчинена. Я завжди розумів це так, однак зволікав через лінощі та боягузтво. Днів дванадцять тому я читав лекцію в Ла-Платському університеті про шосту книгу «Енеїди». Раптом, цитуючи один гекзаметр, зрозумів, яким має бути мій шлях. Я прийняв рішення. З тієї миті я почуваюся невразливим. Моя доля стане твоєю, вона відкриється тобі в плині Вергілієвої латини — на той час ти забудеш цю нашу віщу розмову, що відбувається в двох різних часах і місцях. Коли вона насниться тобі, ти будеш тим, ким я є тепер, і зробишся моїм сном.

— Я не забуду й завтра ж запишу її.

— Вона залишиться в глибинах твоєї пам’яті, під хвилями твоїх снів. Коли ти запишеш її, то гадатимеш, що створив фантастичне оповідання. Але це станеться не завтра, мине ще багато років.

Інший замовк, і я зрозумів, що він помер. Певним чином разом з ним помирав і я; я сумно схилився над подушкою, але нікого вже не було.

Я вибіг з кімнати. Зовні не було ні подвір’я, ні мармурових сходів, ні великого будинку, що поринув у тишу, ні евкаліптів, ні статуй, ні альтанки, ні фонтанів, ні брами й ґратчастої загорожі навколо садиби в Адроге.

Зовні на мене чекали інші сни.

Сині тигри

Знаменита сторінка Блейка перетворює тигра на сяйливий вогонь та вічний архетип Зла; я надаю перевагу вислову Честертона, що визначає його як символ жахливої досконалості. До того ж немає таких слів, які могли б бути кодом тигра — тієї форми, що споконвіків захоплює уяву людей. Мене завжди приваблював тигр. Пам’ятаю, хлопчиком я затримувався в зоопарку перед однією кліткою: інші мене не цікавили. Я оцінював енциклопедії й тексти з природничої історії по гравюрах, на яких були зображені тигри. Коли відкрив для себе «Книгу джунглів», то був прикро вражений, що тигр Шерхан виявився ворогом головного героя. Ця дивна любов ніколи не полишала мене. Вона пережила моє парадоксальне бажання зробитися мисливцем і властиві всім людям хитання. Донедавна — дата видається мені далекою, хоча насправді це не так — ця любов спокійно співіснувала з моїми повсякденними повинностями в Лахорському[158] університеті. Я викладаю західну та східну логіку, а по неділях веду семінар з творчості Спінози. Слід додати, що я шотландець; можливо, саме любов до тигрів привела мене з Абердина до Пенджаба[159]. Я жив звичайним життям, а в снах завжди бачив тигрів. (Тепер у них живуть інші образи.)

Я не раз переповідав ці події, і тепер мені здається, що вони стосуються когось іншого. А проте я не опускаю їх, бо цього вимагає моя сповідь.

Наприкінці 1904 року я прочитав, що в районі дельти річки Ґанґ виявили новий різновид — синього тигра. Згодом новину підтвердили телеграми, в яких не обійшлося без звичайних у таких випадках суперечностей. Моя давня любов ожила знову. Оскільки кольори часто-густо плутають, я підозрював, що тут криється якась помилка. Пригадав, що колись читав, що ісландською мовою назва Ефіопії — Bláland, Синя земля або Земля негрів. Синій тигр міг, зрештою, виявитися чорною пантерою. Не з’ясовувало справи й поширене лондонською пресою зображення синього тигра зі сріблистими смугами; воно, вочевидь, було апокрифічним. Синій колір на ілюстрації здався мені більш дотичним до геральдики, ніж до реальності. Мені наснилися тигри небаченого доти синього кольору, для визначення якого я не міг підібрати точного слова. Знаю, що він був майже чорний, однак цього не досить, щоб уявити відтінок.

Через кілька місяців колега розповів мені, що в одному дальньому селі над Ґанґом чув про синіх тигрів. Це мене здивувало, бо в тих краях тигри майже не водяться. Мені знову наснився синій тигр: він ішов, відкидаючи на пісок довгу тінь. Скориставшись відпусткою, я подався до того села, назви якого з причин, які поясню трохи згодом, мені не хочеться згадувати.

Я дістався туди, коли сезон дощів уже закінчився. Оточене зусібіч загрозливими брунатного кольору джунглями, село притулилося до підніжжя гори, що видалася мені радше розлогою, ніж високою. Поселення, до якого привела мене доля, повинно міститися на якійсь сторінці Кіплінґа, бо таких повно в усій Індії й, певним чином, у всьому світі. Досить згадати захисну смугу хитливої тростини, мало придатну для оборони жалюгідних халуп. На південь тяглися болота й рисові поля; у долині струміла мулиста річка, назви якої я так і не взнав, а за нею знову розкинулися джунглі.

В селі, як я й передбачав, жили індуси. Це не викликало в мене радості. Мені завжди краще велося з мусульманами, хоч іслам, по-моєму, найбільш обмежена з похідних від юдаїзму релігій.

В Індії ми відчуваємо, як вирує людський тлум; в селі у мене з’явилося враження, що, коли тут щось і вирує, то це хащі, які майже впритул підступали до халуп. Дні були гнітючими, а ночі не приносили прохолоди.

Старики прийняли мене зичливо; з ними я мав першу розмову, повну туманних люб’язностей. Я вже згадував, яким убогим здалося мені село, але ж відомо, що всі люди переконані, нібито їхній край чимось унікальний. Я похвалив сумнівні халабуди й не менш сумнівну їжу і сказав, що слава про ці краї докотилася до Лахора. Обличчя чоловіків змінилися; я зрозумів, що бовкнув дурницю і мушу відступитися. Відчував, що вони володіють таємницею, якої нізащо не відкриють чужинцеві. Можливо, вони поклонялися Синьому Тигру й сповідували його культ, а мої жахливі слова його опоганили.

Я зачекав до ранку. Поївши рису й випивши чаю, згадав, навіщо сюди приїхав. Зважив подумки вчорашні події, але так і не збагнув, що сталося. Всі дивилися на мене спантеличено, майже перелякано, та коли я сказав їм, що хочу впіймати звіра з такою дивною шкурою, сприйняли мої слова з полегшенням. Хтось завважив, буцімто бачив звіра на краю джунглів.

Серед ночі мене розбудили. Якийсь хлопець повідомив, що у нього втекла з кошари коза, й, шукаючи її, він узрів на іншому березі річки синього тигра. Я був подумав, що в тьмяному світлі місяця-молодика неможливо визначити колір, але всі підтвердили слова хлопця, а один з присутніх, який доти мовчав, мовив, що також бачив звіра. Озброївшись рушницями, ми вийшли в ніч, і я побачив, — а може, то мені привиділось, — котячу тінь, що зникла в мороці джунглів. Кози не знайшли, але вполювати її міг не конче синій тигр. Селяни збуджено показали мені сліди, які, звичайно, нічого не доводили.

Минула не одна ніч, перш ніж я збагнув, що така фальшива тривога — справа буденна. Місцеві мешканці не гірше за Даніеля Дефо вигадували побічні ознаки. Тигра могли спостерегти о будь-якій порі і будь-де — від рисових полів на півдні до чагарників на півночі, однак невдовзі я завважив, що свідки змінюють одні одних з підозрілою послідовністю. Хоч би коли я нагодився, завжди виявлялося, що тигр щойно втік. Мені щоразу показували відбиток лапи й щось таке, що він встиг зламати, але рука людини здатна фальсифікувати сліди тигра. Кілька разів я бачив мертвого собаку. Одної місячної ночі ми привели для приманки козу, але марно чекали до світанку. Спершу я гадав, буцімто вони щодня вдаються до таких вигадок, щоб якнайдовше мене затримати, бо я зробився благодійником села: люди продавали мені харчі й виконували у мене хатню роботу. Щоб перевірити це припущення, я сказав їм, що збираюсь пошукати тигра в іншій місцині, вниз за течією. Мене здивувало, що всі схвалили мій намір. А проте я й далі впевнювався, що існує таємниця, яку всі старанно від мене приховують.

Я вже казав, що лісиста гора, біля якої притулилося село, не була надто високою; її втинало плоскогір’я. По інший бік, на захід і на північ простягалися джунглі. Схил не був крутим, тож надвечір одного дня я запропонував їм піднятися на гору. Мої прості слова їх збентежили. Хтось заперечив, мовляв, схил стрімкий. Найстарший з прикрістю мовив, що це неможливо. Гора священна, й існують чарівні сили, які забороняють сходити на неї. Смертні, які топтали її ногами, ризикували збожеволіти чи осліпнути.

Я не наполягав, але тієї ж ночі, поки всі спали, тихо вислизнув з халупи й без великих зусиль почав сходження. Стежки не було, й зарості уповільнювали мою ходу.

Місяць даленів на обрії. Я уважно придивлявся до всього, мовби передчуваючи важливість того дня, можливо, найважливішого в моєму житті. Досі пам’ятаю темне, подекуди майже чорне, пале листя. Благословлялося на світ, але в хащах не співав жоден птах.

Двадцять чи тридцять хвилин, — і я вже видерся нагору. Повітря тут було свіжішим, ніж у селі, що задихалося випарами біля підніжжя. Я пересвідчився, що стою не на вершині, а радше на такій собі не надто просторій терасі; вздовж схилу вгору тяглися джунглі. Я відчув себе вільним, начеб життя в селі було моїм ув’язненням. Мені було байдуже, що його мешканці хотіли мене ошукати; для мене вони певною мірою були дітьми.

Що ж до тигра… Численні невдачі встигли підточити мою цікавість і віру, однак я майже машинально почав шукати сліди.

Земля довкола була потріскана й піщана. В одній з розколин — всі вони були неглибокими й, розгалужуючись, переходили в інші — я впізнав знайомий колір. Неймовірно, але це був синій колір тигра з мого сну. Краще б мені ніколи його не бачити. Я уважно придивився. Розколина була всіяна однаковими круглими камінцями — гладенькими, діаметром у кілька сантиметрів. В їхній однаковості було щось штучне, вони нагадували фішки.

Я нахилився, опустив руку в розколину й видобув кілька камінців. Відчув лоскіт. Поклав жменю камінців до кишені, де лежали маленькі ножиці й лист з Аллахабада[160]. Цим двом випадковим речам судилося відіграти певну роль у моїй історії.

Вже в халупі я зняв піджак. Простягнувся в ліжку, й мені знову наснився тигр. Я помітив уві сні: звір був того самого кольору, що й камінці і тигр, який снився мені раніше. Мене розбудило проміння, що било просто в лице; сонце стояло вже високо. Я підвівся. Ножиці й лист заважали видобути з кишені кружальця. Я витягнув жменю й мені здалося, що там залишилися ще дві чи три. Рука знову відчула лоскіт і затремтіла, зробилася гарячою. Розтуливши пальці, я завважив, що камінців було тридцять чи сорок. Я міг би за-присягтися, що поклав до кишені не більше десяти. Не було потреби їх перераховувати, щоб упевнитися, що кружалець побільшало. Я склав їх в одну купу й спробував полічити по одному.

Проста дія виявилася неможливою. Я пильно вдивлявся в кожний камінець, діставав його двома пальцями — великим і вказівним, але, відкладений убік, він обертався на багато камінців. Я впевнився, що в мене немає гарячки, й повторив дослід багато разів. Кляте диво повторювалося. В ногах та паху я відчув холод, мої коліна тремтіли. Не знаю, як довго це тривало.

Не дивлячись на кружальця, я знову згромадив їх, а тоді жбурнув жменю у вікно. З дивною полегкістю відчув, що їх поменшало. Я щільно зачинив двері й простягнувся на ліжку. Спробував прибрати ту саму позу, бажаючи упевнитися, що все це сон. Щоб не думати про кружальця й якось згаяти час, я повільно повторив уголос вісім правил і сім аксіом фізики. Не знаю, чи це мені допомогло. Я повторив своє заклинання, коли зненацька почув стукіт у двері. Несамохіть злякавшись, що хтось міг підслухати, як я розмовляю сам з собою, прочинив двері.

На порозі стояв найстаріший з місцевих, Бгаґаван Дас. Його поява повернула мене до дійсності. Ми вийшли. Я мав надію, що кружальця зникли, але вони лежали на землі. Вже не знаю, скільки їх там було.

Старий зиркнув на них, а тоді на мене.

— Ці камінці не звідси. Вони з гори, — проказав зміненим голосом.

— Так, — озвався я й визивно додав, що знайшов їх на плоскогір’ї. Мені одразу стало соромно, що я щось йому пояснюю. Не звертаючи на мене уваги, Бгаґаван Дас зачаровано глядів на камінці. Я наказав, аби він їх зібрав. Старий не поворухнувся.

Соромно зізнаватися, але я видобув револьвер і повторив наказ, підвищивши голос.

— Краще куля в грудях, ніж синій камінець у руці, — пробурмотів Бгаґаван Дас.

— Боягуз, — процідив я.

Мабуть, я був не менше переляканий, ніж він, але заплющив очі й лівою рукою зібрав жменю камінців. Тоді сховав револьвер і переклав їх у праву руку. Їх стало набагато більше.

Я підсвідомо вже звик до цих метаморфоз. Мене вразили не так вони, як лемент Бгаґавана Даса.

— Це плодючі камінці! — зарепетував старий. — Тепер їх багато, але вони можуть змінюватися. Вони схожі на місяць уповні, а їхній синій колір дозволено бачити лише в снах. Батьки моїх батьків не брехали, коли казали про їхню силу.

Навколо нас зібралося все село.

Я почувався чарівником, володарем цих чудес. Усім на подив я збирав кружальця, піднімав їх, жбурляв на землю, розкидав і дивився, як їхня кількість невідь як збільшується або зменшується. Спантеличені й нажахані люди купчилися навколо мене. Чоловіки змушували своїх жінок глядіти на дивовижу. Якась затуляла лице ліктем, інша заплющувала очі. Ніхто не наважився доторкнутися до кружалець, окрім щасливого малюка, котрий бавився ними. Раптом я відчув, що цей безлад опоганює чудо. Я зібрав стільки камінців, скільки міг, і повернувся до халупи.

Звичайно, я постарався забути подальший перебіг того дня, першого в ланцюгу нещасть, що тривають донині. Я насправді не пам’ятаю його. Надвечір я з сумом згадував попередній день, загалом не надто щасливий через невідступну — як і в усі інші дні — думку про тигра. Тепер я намагався вчепитися за цей образ, раніше всевладний, а тепер мізерний. Синій тигр здався мені таким же звичайним, що й чорний лебідь римлянина[161], виявлений згодом в Австралії.

Я перечитую попередні нотатки й розумію, що припустився серйозної помилки. Збившись на манівці через канони тієї доброї чи поганої літератури, яку недоречно іменують психологічною, я хтозна-чому надумав відновити хронологію подій, пов’язаних з моєю знахідкою, замість зосередитися на моторошній властивості кружалець.

Якби мені хтось сказав, що на Місяці водяться єдинороги, я погодився б чи відкинув це повідомлення, або не склав би про нього думки, але я міг би їх уявити. А от якби мені сказали, що на Місяці шість чи сім єдинорогів можуть бути трьома, я одразу б заявив, що це неможливо. Той, хто знає, що три й один дорівнюють чотирьом, не намагається пересвідчитися в цьому за допомогою монет, гральних костей, шахових фігур чи олівців. Людина це знає, і край. Іншої цифри для неї не існує. Деякі математики стверджують, що «три плюс один» є повторенням «чотирьох», іншим способом сказати «чотири»… Мені, Александрові Крейґі, одному з усіх людей на Землі, судилося відкрити єдині предмети, що суперечать цьому основоположному закону людського розуму.

Спочатку я боявся, що збожеволів; з часом я, мабуть, волів би краще бути божевільним, бо моє особисте безумство важило б менше, ніж цей доказ вселенського безладу. Якщо «три плюс один» можуть бути «двома» або «чотирнадцятьма», розум стає безумом.

Тоді ж таки мені почали снитися камінці. Та обставина, що сон повторювався не щоночі, залишала трохи надії, яка невдовзі, однак, перетворилася на кошмар. Сон щоразу був більш-менш той самий. Початок віщував фінал, якого я так боявся. Крита галерея й кручені металеві сходи, що ведуть донизу, а там підвал чи ряд підвалів, і знову круті сходи вниз, і якісь кузні, слюсарні, підземелля, болота. А в самій глибині, у своїй благословенній розколині — камінці, але вони також і Бегемот, або Левіафан — істоти, що в Святому Письмі означають ірраціональність Бога. Я прокидався, весь тремтячи, — аж ось вони, камінці, в коробці, готові до своїх метаморфоз.

Люди тепер ставилися до мене інакше. Щось від божественності кружалець, які вони іменували синіми тиграми, перейшло й на мене, але разом з тим селяни вважали, що я згрішив, осквернивши гору. Будь-якої миті — вдень чи вночі — боги могли покарати мене. Місцеві не наважувалися напасти на мене чи засудити мій вчинок, але я завважив, що всі зробилися раптом небезпечно послужливими. Хлопчика, який бавився кружальцями, я більше не бачив. Боявся отрути чи удару ножем у спину. Якось удосвіта я пішов із села. Відчував, що всі його мешканці з полегкістю стежать за моєю втечею. Ніхто після того, найпершого ранку, не бажав бачити камінці.

Я повернувся до Лахора. В кишені у мене лежала жменя кружалець. Звична атмосфера знайомих книжок не принесла жаданого попусту. Я відчував, що десь на планеті існують обридливе село, і джунглі, і порослий чагарниками схил з терасою нагорі, а на ній — невеличкі розколини, і в одній з них — камінці. В моїх снах усі ці різні речі перемішувалися й множилися. Село ставало камінцями, джунглі — болотом, болото — джунглями.

Я уникав друзів. Боявся піддатися спокусі показати їм це страхітливе чудо, що підривало людську науку.

Я вдавався до різних експериментів. Нашкрябав на одному кружальці хрест. Перемішав його з іншими, після однієї чи двох трансформацій кружальце зникло, хоча кількість камінців зросла. Повторив дослід з іншим кружальцем, на якому напилком вирізьбив коло. Цей камінець також загубився. Долотом пробив отвір посередині ще одного кружальця й знову повторив дослід. Я назавжди загубив його. А назавтра повернулося з небуття кружальце з хрестом. Що це за загадковий простір, який вбирав камінці, а потім повертав деякі, покірний незбагненним законам чи надлюдській волі?

Те саме прагнення порядку, яке на початку створило математику, змусило мене шукати порядок у цьому дивному відхиленні від математики, якими були нісенітні родючі камінці. В їхній непередбачуваній мінливості я намагався відшукати якусь закономірність. Днями й ночами невпинно фіксував статистику перемін. Від тих часів у мене збереглися кілька списаних непотрібними цифрами зошитів. Послідовність моїх дій була такою. Дивлячись на камінці, я рахував їх і записував цифру. Потім розділяв їх на дві жменьки, які розкидав по столу. Рахував, одержував і записував дві цифри, а тоді знову робив те саме. Марно було шукати якийсь порядок, якийсь потаємний рисунок у цих метаморфозах. Найбільшим одержаним числом камінців було чотириста дев’ятнадцять, найменшим — три. Був момент, коли я чекав чи то боявся, що вони зникнуть. Невдовзі помітив, що відокремлене від інших кружальце не прибільшується й не зникає.

Звичайно, чотири дії — додавання, віднімання, множення та ділення були неможливі. Камінці не надавалися до арифметики й підрахунку ймовірностей. Поділивши сорок кружалець, можна було одержати дев’ять, а поділені дев’ять могли дати в підсумку триста. Я не знаю, скільки вони важили, бо не зважував їх, але певен, що їхня вага була постійною та незначною. Що ж до кольору, то він весь час залишався синім.

Ці вправи врятували мене від божевілля. Маніпулюючи камінцями, що руйнують математичну науку, я не раз думав про ті камінці грека, що зробилися першими цифрами й завдяки яким до багатьох мов увійшло слово calculus[162]. «Математика, — сказав я собі, — знайшла свій початок, а тепер кінець у камінцях. Якби Піфагорові довелося застосувати ці…»

Через місяць я зрозумів, що хаос невідбутний. Я мав справу зі свавільними камінцями й весь час відчував спокусу доторкнутися до них, знову спізнати лоскіт, жбурнути камінці, дивитися, як їх більшає чи меншає, зосередитися на парних або непарних. Дійшло до того, що я почав боятися, аби вони не заразили інші речі, а надто пальці, які постійно ними маніпулювали.

Я вирішив упродовж кількох днів постійно думати про камінці, бо розумів, що забуття може бути лише миттєвим, а відкрити це жахіття знову було б нестерпною мукою.

Десятого лютого я не спав цілу ніч. Удосвіта дійшов до брами мечеті Вазір Хана[163]. О цій порі сонячне світло ще не увиразнювало кольори. На подвір’ї не було ні душі. Не знати чому, я занурив руки в резервуар з водою. Вже всередині подумав, що Бог і Аллах — власне два імені однієї незбагненної Сутності, й голосно попросив, аби вона звільнила мене від тягаря. Тоді закляк в очікуванні відповіді.

Я не почув кроків, але близько пролунав голос:

— Я прийшов.

Поруч стояв жебрак. У мороці я розгледів чалму, погаслі очі, зелено-жовту шкіру й сиву бороду. Він був не дуже високим.

Жебрак простягнув руку й тихо мовив:

— Милостиню, Оборонцю Бідняків.

Порившись у кишенях, я відповів:

— Я не маю жодної монети.

— Ти їх маєш багато.

У моїй правій кишені лежали камінці. Я видобув один, він беззвучно опустився у простягнуту долоню.

— Ти повинен віддати мені всі, — мовив він. — Хто не віддав усього, не віддав нічого.

Я зрозумів і сказав:

— Мушу застерегти, моя милостиня може виявитися страшною.

— Можливо, це єдина милостиня, яку я можу прийняти, — озвався він. — Я грішний.

Я опустив у його долоню всі камінці. Вони падали зовсім тихо, наче в морську глибінь.

Потім він знову заговорив:

— Я ще не знаю, яка твоя милостиня, але моя направду страшна. Ти матимеш дні та ночі, здоровий глузд, свої звички, цілий світ.

Я не почув кроків сліпого жебрака й не завважив, як він загубився в досвітку.

Троянда Парацельса

Де Квінсі, твори, XIII, 345

У майстерні, що містилася в двох підвальних кімнатах, Парацельс[164] молив свого Бога, свого химерного Бога, будь-якого Бога, аби той послав йому учня. Вечоріло. Тьмяний вогонь у коминку відкидав мінливі тіні. Підвестися й запалити металевий світильник вимагало надмірних зусиль. Втома здолала Парацельса, і він забув про свою молитву. Вечірній морок поглинув запилений перегінний куб і атанор[165], коли у двері хтось постукав.

Сонний чоловік підвівся, піднявся короткими крученими сходами й прочинив двері. До приміщення зайшов незнайомець. Він також був дуже стомлений. Парацельс показав йому на лаву; гість сів і зачекав. Якийсь час обидва мовчали.

Першим заговорив майстер:

— Я пам’ятаю обличчя людей Заходу та Сходу, — дещо пишномовно проказав він. — Але твого не пригадую. Хто ти і чого від мене хочеш?

— Як мене звати, байдуже, — озвався прибулий. — Три дні й три ночі я простував до твого дому. Я хочу бути твоїм учнем. Тут усе, що я маю.

Гість витягнув капшук і висипав на стіл його вміст. Монет було багато, і всі золоті. Парацельс повернувся спиною до гостя, щоб запалити світильник. Коли обернувся, завважив у того в лівій руці троянду. Троянда його занепокоїла.

Він зручно вмостився, стиснув кулаки й мовив:

— Гадаєш, я можу створити камінь, що обертає всі речі на золото, і пропонуєш мені золото. Але я шукаю не золото, і якщо тебе цікавить воно, ти ніколи не станеш моїм учнем.

— Золото не цікавить мене, — відповів незнайомець, — Ці монети — лише дещиця мого бажання працювати. Я хочу, щоб ти навчив мене Мистецтва. Я хочу подолати разом з тобою путь, що веде до Каменя.

— Путь і є Каменем, — неквапно проказав Парацельс. — Вихідний пункт — Камінь. Якщо ти не розумієш моїх слів, ти ще не почав розуміти. Кожен зроблений тобою крок є метою.

Гість недовірливо дивився на нього. Тоді зміненим голосом мовив:

— Отже, мета існує?

Парацельс засміявся.

— Мої огудники, такі ж чисельні, як і тупоумні, твердять, буцімто не існує, й звуть мене шарлатаном. Я не зважаю на них, але, можливо, я й справді мрійник. Я знаю, що Путь існує.

По паузі прибулець озвався:

— Я готовий подолати її разом з тобою, хоч би довелося йти багато років. Дозволь мені перетнути пустелю. Дозволь узріти бодай здаля обіцяний край, нехай навіть зорі не дадуть мені туди ступити. Я хочу, щоб ти випробував мене, перш ніж розпочати путь.

— Коли? — стурбовано запитав Парацельс.

— Просто зараз, — рішуче відповів учень.

Їхня розмова починалася латиною; тепер вони говорили по-німецьки.

Юнак підніс угору троянду.

— Подейкують, буцімто ти можеш спалити троянду, а потім відродити з попелу за допомогою свого мистецтва. Дозволь мені стати свідком цього чуда. Благаю тебе, і відтоді моє життя належатиме тобі.

— Ти занадто довірливий, — проказав майстер. — Мені не потрібна довірливість; я вимагаю віри.

— Саме через недовірливість я хочу на власні очі побачити смерть і воскресіння троянди, — заперечив співрозмовник.

Парацельс узяв троянду й, говорячи, бавився нею.

— Ти довірливий. Кажеш, я можу її знищити?

— Знищити її може будь-хто, — озвався учень.

— Помиляєшся. Чи ти гадаєш, буцімто щось можна повернути в небуття? Гадаєш, перша людина в Раю, Адам, міг знищити бодай квітку чи травинку?

— Ми не в Раю, — упирався юнак, — тут, під місяцем, усі смертні.

Парацельс підвівся.

— А де ми ще, по-твоєму? Гадаєш, Провидіння може створити якесь місце, яке не було б Раєм? Гадаєш, Гріхопадіння — не те саме, що нерозуміння того, що ми перебуваємо в Раю?

— Троянду можна спалити, — в голосі учня вчувався виклик.

— У коминку ще жевріє вогонь, — мовив Парацельс. — Якщо ти кинеш цю троянду в присок, то гадатимеш, буцімто вона згоріла і попіл справжній. Я ж кажу тобі, що троянда вічна, й лише її вигляд може змінюватися. Одного мого слова буде досить, щоб ти знову її побачив.

— Одного слова? — здивувався учень. — Атанор погас, перегінний куб запилений. Що ти вдієш, щоб її оживити?

Парацельс сумно подивився на нього.

— Атанор погас, перегінний куб запилений, — повторив він. — На цьому відтинку моєї довгої путі я вдаюся до іншого знаряддя.

— Не смію питати, що це за знаряддя, — в смиренних словах гостя вчувалася хитрість.

— Я кажу про те, до якого вдався Бог, коли створював небо та землю, й невидимий Рай, у якому ми перебуваємо і який первородний гріх від нас ховає. Я мовлю про Слово, якого вчить нас наука Кабали.

— Будь ласка, яви мені зникнення й появу троянди, — холодно озвався учень. — Мені байдуже, до чого ти вдасися — до перегінного куба чи до Слова.

Парацельс замислився, а тоді проказав:

— Якби я так вчинив, ти запевняв би, нібито я навіяв її тобі, вдавшись до чаклунства. Чудо не дасть тобі віри, якої ти шукаєш. Облиш троянду.

Юнак знову підозріло глянув на нього. Майстер підніс голос:

— До того ж хто ти такий, щоб входити в дім майстра та вимагати чуда? Що ти зробив, аби заслужити на таку ласку?

— Я знаю, що нічого не зробив, — голос гостя тремтів. — Я благаю тебе в ім’я тих багатьох років, коли навчатимусь у твоїй тіні; дозволь мені побачити попіл, а тоді троянду. Я не проситиму тебе більше ні про що. Я повірю в свідчення, яке узріють мої очі.

Він рвучко схопив пурпурову троянду, яку Парацельс залишив на столі, й жбурнув у вогонь. Пурпур зник, залишилася тільки купка попелу. Нескінченну мить юнак чекав на слова й на чудо.

Парацельс стояв так само незворушно, а коли заговорив, у його мові бриніла дивна щирість.

— Всі лікарі й ботаніки Базеля запевняють, буцімто я ошуканець. Можливо, вони праві. Ось попіл, що був трояндою, але не стане нею.

Юнакові стало соромно. Парацельс — шарлатан або звичайний мрійник, а він, пройдисвіт, вдерся в його дім і змусив зізнатися, що його знамените мистецтво магії — лише порожні слова. Гість опустився навколішки:

— Мій вчинок справді непробачний. Мені забракло віри, якої Господь вимагає від християн. Нехай це буде попіл. Я повернусь, коли зроблюся сильнішим, і стану твоїм учнем, і наприкінці Путі побачу троянду.

Він говорив пристрасно, але в цій щирій пристрасті бриніла жалість, яку викликав у нього старий майстер — такий шанований, такий зневажуваний, такий славетний, а тому такий порожній. Хто він такий, Йоганн Грізебах, щоб по-блюзнірському здирати маску, за якою нікого немає?

Залишити йому золоті монети, означало б дати милостиню. Виходячи, юнак забрав їх. Парацельс провів його до сходів і запевнив, що в цьому домі йому завжди будуть раді. Обидва знали, що не побачаться більше.

Парацельс залишився сам. Перш ніж загасити світильник і вмоститися в кріслі, він простягнув руку й, узявши купку попелу, прошепотів якесь слово. Троянда воскресла.

Пам’ять Шекспіра

Є шанувальники Ґете, Старшої та Молодшої Едди й пізнішої «Пісні про Нібелунґів»; моєю долею був Шекспір. Він і далі залишається моєю долею, але в такий спосіб, якого ніхто не міг передбачити, крім єдиної людини — Даніеля Торпа, померлого нещодавно в Преторії. Є ще одна людина, обличчя якої я ніколи не бачив.

Моє ім’я Герман Зьорґель. Можливо, допитливий читач гортав сторінки моєї «Хронології Шекспіра», що колись здалася мені необхідною для доброго розуміння тексту та була перекладена на різні мови, й серед них — іспанську. Не виключено, що читач пригадає й тривалу полеміку щодо вміщеної Теобальдом[166] у його критичному виданні 1734 року зауваги, яка відтоді становить незаперечну частину канону. Близько 1914 року я написав, але не опублікував розвідку про вжиті елліністом і драматургом Джорджем Чапменом[167] у його перекладах Гомера складні слова, що повертають англійську мову (хоча він і не здогадувався про це) до її англосакських джерел (Urprung[168]). Я ніколи не думав, що його голос, який я вже встиг забути, стане мені таким близьким. Гадаю, підписаний ініціалами окремий відбиток доповнює мою літературну біографію. Не знаю, чи варто згадувати ще й невиданий переклад «Макбета», за який я взявся, щоб не думати весь час про мого брата Отто Юліуса, котрий загинув у 1917 році на західному фронті. Переклад залишився незавершеним; я зрозумів, що англійська мова, на своє щастя, має два регістри — германський та латинський, тоді як наша, німецька, хоча й більш мелодійна, змушена обмежуватися одним.

Я вже згадав Даніеля Торпа. Мене з ним познайомив майор Барклі на одній шекспірівській конференції. Місця та дати не уточнюватиму, бо чудово розумію марність таких подробиць.

Важливіше те, що обличчя Даніеля Торпа, яке я через часткову сліпоту майже забув, увиразнювало його біду. Людина у віці здатна удавати багато чого, але не щастя. Даніель Торп майже фізично випромінював сум.

Після тривалого засідання вечір застав нас у якомусь шинку. Щоб відчувати себе в Англії (де й були насправді), ми вихиляли ритуальні металеві кухлі теплуватого темного елю.

— У Пенджабі, — заговорив майор, — мені показали одного жебрака. За ісламською легендою, цар Соломон мав перстень, завдяки якому розумів мову птахів. Подейкували, буцімто перснем володіє цей жебрак. Перстень був безцінний, тож жебрак не міг його продати й помер на одному з подвір’їв мечеті Вазір Хана в Лахорі.

Я подумав, що Чосеру була відома історія чарівного персня, але промовчав, щоб не зіпсувати оповідь Барклі.

— А перстень? — поцікавився я.

— Загубився, як це зазвичай трапляється з чарівними речами. Можливо, зараз він лежить у якомусь сховку в мечеті або належить людині, яка мешкає в місцині, де немає птахів.

— Або де їх стільки, що їхні голоси зливаються, і неможливо зрозуміти, що вони мовлять. У вашій історії, Барклі, є щось від притчі.

І тоді озвався Даніель Торп. Він говорив, начеб ні до кого не звертаючись, не дивлячись на нас. Англійські слова вимовляв своєрідно, і я вирішив, що це пояснюється його тривалим перебуванням на Сході.

— Це не притча, — сказав він, — а коли й притча, то правдива. Існують такі безцінні речі, які неможливо продати.

Слова, що я зараз намагаюся відтворити, вразили мене менше, ніж переконаність, яка бриніла в голосі Даніеля Торпа. Ми сподівалися, що він скаже щось іще, але він раптом замовк, начеб шкодуючи, що не стримався. Барклі розпрощався з нами. Ми вдвох повернулися до готелю. Було вже пізно, однак Даніель Торп запропонував продовжити розмову у нього в номері. Після того, як ми обмінялися кількома банальними фразами, він сказав:

— Пропоную вам царський перстень. Звичайно, це метафора, але за нею ховається дещо не менш дивовижне, ніж перстень. Я пропоную вам пам’ять Шекспіра від його найперших дитячих днів аж до початку квітня 1616 року.

Я не спромігся на відповідь. Це було так, ніби мені запропонували море.

— Я не ошуканець, — вів далі Торп. — І не божевільний. Тільки, будь ласка, не робіть висновків, поки не дослухаєте мене. Майор сказав вам, що я військовий лікар, вірніше, був ним. Цю історію можна переповісти кількома словами. Починається вона вдосвіта на Сході, у польовому шпиталі. Рядовий Адам Клей, в якого поцілили дві кулі, перед смертю, насилу здобувшись на голос, запропонував мені дорогоцінну пам’ять. Агонія та гарячка вигадливі; я погодився, хоч і не йняв йому віри. До того ж на війні ніщо не дивує. Він заледве встиг розтлумачити мені виняткові властивості цього дару. Той, хто ним володіє, повинен голосно його запропонувати, а інший — прийняти. Віддавши, людина втрачає його назавжди.

Ім’я солдата й пафосна сцена передачі здалися мені літературщиною в найгіршому сенсі цього слова.

— Отже, тепер пам’ять Шекспіра у вас? — боязко поцікавився я.

— Тепер я маю дві пам’яті, — відповів Торп. — Мою власну і пам’ять того Шекспіра, яким я частково є. Вірніше, дві пам’яті мають мене. Існує зона, де вони змішуються. Існує обличчя жінки — не знаю, до якого сторіччя його віднести.

І тоді я запитав:

— Як ви скористалися пам’яттю Шекспіра?

Запала мовчанка. Потім він сказав:

— Я створив белетризований життєпис, який, проігнорований критиками, мав, однак, певний комерційний успіх у США та колоніях. Напевно, це все. Я вас попереджав: цей дар — ніяка не синекура. Отже, чекаю на вашу відповідь.

Я поринув у роздуми. Хіба я не присвятив своє безбарвне життя пошукам Шекспіра? Мабуть, буде справедливо, якщо наприкінці шляху я зустрінуся з ним.

Я відповів, чітко вимовляючи кожне слово:

— Я приймаю пам’ять Шекспіра.

Щось, безперечно, сталося, але я цього не відчув.

Хіба що деяку втому, можливо, уявну.

Добре пригадую слова Торпа:

— Пам’ять уже ввійшла у вашу свідомість, але її треба виявити. Вона виникатиме в снах, наяву, коли ви гортатимете сторінки якоїсь книжки чи завертатимете за ріг вулиці. Не кваптеся, не вигадуйте спогадів. Доля незбагненним чином може їх підштовхувати чи гальмувати. В міру того, як я забуватиму, ви згадуватимете. Я не обіцяю вам якогось терміну.

Решту ночі ми обговорювали характер Шейлока. Я утримався від припущень щодо того, чи мав Шекспір особисті стосунки з євреями. Не хотів, аби Торп вирішив, нібито я влаштовую йому іспит. І переконався — не знаю, з полегкістю чи тривогою — що його судження такі ж академічні й традиційні, як мої. Хоча тієї ночі я не стулив повіки, наступної сну теж майже не було. Як це вже не раз траплялося зі мною, я пересвідчився у власному боягузтві. Через страх, що мене могли ошукати, я не поринув у піднесене сподівання. Волів думати, буцімто подарунок Торпа — лише мара. А проте сподівання неминуче взяло гору. Шекспір належатиме мені, як ніхто не належав нікому ні в коханні, ні в дружбі, ні бодай у ненависті. Я певним чином буду Шекспіром. Я не напишу ні трагедій, ні заплутаних сонетів, зате пам’ятатиму мить, коли мені явилися відьми[169], вони ж парки[170], й іншу мить, коли мені були дані неосяжні рядки:

And shake the yoke of inauspicious stars

From this worldweary flesh.[171]

Я пам'ятатиму Енн Гетевей[172], як пам’ятаю вже зрілу жінку, котра давним-давно вчила мене любові в одному вмебльованому домі в Любеку. (Я спробував пригадати її, проте в уяві постали лише жовті шпалери й світло, що пробивалося крізь вікно. Ця перша невдача мовби заповідала наступні.)

Я благав, аби óбрази дивовижної пам’яті були передусім зоровими. Однак сталося інакше. Через кілька днів, голячись, я вимовив перед дзеркалом якісь слова, що видалися мені дивними; один колега пояснив, що вони з «Абетки»[173] Чосера. Якось надвечір, вийшовши з Британського музею, я засвистів простеньку мелодію, якої доти не чув.

Читач уже, напевно, завважив спільну рису всіх цих перших проявів пам’яті, яка — попри блиск окремих метафор — була радше звуковою, ніж візуальною.

Де Квінсі стверджує, нібито людський розум є таким собі палімпсестом. Кожен новий текст затуляє попередній і затуляється наступним, однак усевладна пам’ять, якщо надати їй достатнього поштовху, здатна віднайти будь-який відбиток, хоч би яким миттєвим той був. Судячи з Шекспірового заповіту, в його домі не було жодної книги, навіть Біблії, але всім відомо до яких творів він часто звертався. Чосер, Ґауер[174], Спенсер[175], Крістофер Марло[176], «Хроніка» Голіншеда[177], «Монтень» Флоріо[178], «Плутарх» Норта[179]. Я володів пам’яттю Шекспіра таємно; читання, тобто перечитування цих старих фоліантів, могло б стати тим поштовхом, якого я прагнув. Я перечитав також найбільш безпосередні його твори — сонети. Якось я знайшов цьому пояснення, чи то декілька пояснень. Добрі вірші хочеться читати вголос; через кілька днів я без зусиль опанував різке «р» та відкриті голосні шістнадцятого сторіччя. Я написав у «Zeitschrift für germanische Philologie»[180], що в 127 сонеті йдеться про знаменитий розгром Непереможної армади. Я геть забув, що в 1899 році Семюел Батлер[181] уже сформулював цю тезу.

Подорож до Стретфорда-на-Ейвоні виявилася очікувано марною.

Потім мої сни почали поступово змінюватися. Це були не чарівні кошмари, як у Де Квінсі, й не милостиві алегоричні видіння, як у Жана-Поля, його вчителя[182]. В мої ночі ввійшли незнайомі обличчя та помешкання. Першим, чиє лице я упізнав, був Чапмен; далі Бен Джонсон[183] і сусід поета, про якого не згадують біографи, але якого Шекспір повинен був часто бачити.

Купивши енциклопедію, людина не купує кожен рядок, кожен абзац, кожну сторінку і кожну гравюру; вона купує лише можливість пізнати деякі з цих речей. Якщо таке відбувається з річчю конкретною й відносно простою, з огляду на алфавітний порядок статей, чого чекати від такої абстрактної та мінливої, ondoyant et divers[184] речі, як чарівна пам’ять померлого?

Нікому не дано охопити за одну мить усе своє минуле. Ні Шекспір, наскільки я знаю, ні я, його частковий спадкоємець, не були наділені цим даром. Людська пам’ять — не сукупність, а безлад непевних можливостей. Святий Августин, якщо не помиляюся, мовить про палаци та печери пам’яті. Друга метафора більш точна. До цих печер я й увійшов.

Як і наша, пам’ять Шекспіра містила зони, великі темні зони, які він добровільно відкинув. Я був дещо приголомшений, коли згадав, як Бен Джонсон змушував його декламувати латинські та грецькі гекзаметри, а Шекспір, маючи неперевершений слух, зазвичай плутав деякі з них під сміх колег.

Я пізнав щасливі й сумні моменти, властиві кожному людському життю. Тривале самітництво дослідника мимовільно підготувало мене до смиренного прийняття чуда.

Через триста днів пам’ять померлого живила мене. Впродовж напрочуд щасливого тижня я майже повірив, що я — Шекспір. Я знову міг творити. Я знаю, що місяць для Шекспіра був не так місяцем, як Діаною, і не так Діаною, як отим темним забарним словом: moon. Я занотував ще одне відкриття. Випадки позірної неоковирності в Шекспіра, оті absence dans l'infini[185], які підносить Гюґо, були навмисними. Шекспір допускав чи то вставляв їх, аби призначена для сцени мова виглядала спонтанною й не надто відшліфованою та штучною (nicht allzu glatt und gekünstelt). Та ж причина спонукала його схрещувати метафори:

Му way of life

Is fall'n into the sear, the yellow leaf.[186]

Одного ранку в глибині його пам’яті я виявив якусь провину. Я не намагався її визначити; Шекспір запроторив її туди назавжди. Досить буде, якщо я скажу, що ця провина не мала нічого спільного з розпустою.

Я усвідомив, що три властивості людської душі — пам’ять, розум та воля — не вигадка схоластів. Пам’ять Шекспіра не могла відкрити мені нічого, крім обставин самого Шекспіра. Цілком очевидно, що не вони визначають своєрідність поета; важливими є твори, народжені ним з цього делікатного матеріалу.

Як і Торп, я наївно замислив написати біографію. Невдовзі збагнув, що цей літературний жанр вимагає письменницького таланту, якого я, безперечно, не маю. Я не вмію оповідати. Не можу переповісти власну історію, набагато неймовірнішу, ніж Шекспірова. До того ж ця книга була б непотрібною. Випадок чи доля надали Шекспіру жахливі банальні речі, відомі кожній людині; він спромігся перетворити їх на сюжети, на персонажів, набагато яскравіших, ніж неприкметна людина, котра їх вимріяла, на вірші, які житимуть у поколіннях, на музику слів. Навіщо розплутувати цю мережу, навіщо підкладати під башту вибухівку, навіщо зводити до скромних масштабів документального життєпису чи реалістичного роману мелодику й шал «Макбета»?

Ґете, як відомо, є предметом офіційного культу в Німеччині; більш щиросердним є культ Шекспіра, який ми сповідуємо з деякою ностальгією. (Надто далекий від англійців Шекспір є в Англії предметом офіційного культу; книгою Англії є Біблія.)

На першому етапі цієї пригоди я відчував щастя бути Шекспіром; на останньому — пригніченість та жах. Спочатку течії двох пам’ятей не змішувалися. З часом велика ріка Шекспіра почала загрожувати моєму скромному струмку й ледь не затопила його. Я з острахом завважив, що забуваю мову батьків. Оскільки ідентичність людини ґрунтується на пам’яті, я перелякався за свій розум.

Друзі приходили до мене; я дивувався, що вони не помічають моїх пекельних мук.

Я перестав розуміти буденні речі, що мене оточували (die alltägliche Umwelt)[187]. Одного ранку я загубився у великих формах з металу, деревини та скла. Мене оглушили свистки й гамір. Минула хвилина, яка здалася мені вічністю, поки я впізнав локомотиви та вагони Бременського вокзалу.

З плином літ кожна людина змушена нести дедалі важчий тягар своєї пам’яті. Мене ж, часом змішуючись, обтяжували дві — моя власна й відлюдкувата пам’ять іншого.

«Всі речі прагнуть тривати в своїй сутності», — писав Спіноза. Камінь прагне бути каменем, тигр — тигром, а я — знову Германом Зьорґелем.

Не пригадую точно дня, коли я вирішив звільнитися. Вдався до найпростішого способу. Став набирати навмання телефонні номери. Відповідали дитячі або жіночі голоси, але я подумав, що мушу їх поберегти. Нарешті озвався інтелігентний чоловічий голос.

— Хочеш мати пам’ять Шекспіра? — запитав я. — Те, що я тобі пропоную, дуже обтяжливе. Добре поміркуй.

— Я піду на цей ризик, — почувся недовірливий голос. — Я приймаю пам’ять Шекспіра.

Я пояснив умови. Парадоксальним чином відчував водночас тугу за книгою, яку мав написати, але не напишу, й страх, що мій примарний гість ніколи не полишить мене.

Поклавши слухавку, я з надією повторив смиренні слова:

Simply the thing I am shall make me live.[188]

Колись я вигадав вправи, щоб пробудити прадавню пам’ять; тепер мусив віднайти інші, щоб її стерти. Однією з численних стало вивчення міфології Вільяма Блейка, бунтівливого учня Сведенборґа[189]. Вона виявилася не так складною, як мудрованою.

Цей та інші шляхи були марними; всі вели мене до Шекспіра.

Нарешті я знайшов єдиний спосіб заповнити чекання: сувору й безмежну музику Баха.

P.S. 1924 — я вже звичайна людина. Коли не сплю, я професор-емерит Герман Зьорґель, маю картотеку й пишу глибокодумні банальності, але часом, удосвіта, я розумію, що спить хтось інший. Іноді до мене зненацька приходять незначущі миттєві спогади, можливо, справжні.

Інформація видавця

УДК 821.134.2(82)-32

Б83

EL LIBRO DE ARENA

Copyright © 1995, María Kodama

All rights reserved

LA MEMORIA DE SHAKESPEARE

Copyright © 1995, María Kodama

All rights reserved

Хорхе Луїс Борхес

Б 83 Книга Піску. Пам’ять Шекспіра [Текст] : Хорхе Луїс Борхес; переклад з ісп. Сергія Борщевського. — Львів : Видавництво Старого Лева, 2018. — 160 с.

ISBN 978-617-679-471-4

УДК 821.134.2(82)-32

Work published within the framework of «Sur» Translation Support Program of the Ministry of Foreign Affairs, International Trade and Worship of the Argentine Republic

Obra editada en el marco del Programa «Sur» de Apoyo a las Traducdones del Ministerio de Reladones Exteriores, de Comerdo International у Culto de la República Argentina

Книгу видано за підтримки Програми перекладів «Sur» Міністерства закордонних справ, зовнішньої торгівлі та культу Аргентинської Республіки

Хорхе Луїс Борхес © текст, 1975, 1983

Сергій Борщевський © переклад, 2018

Назар Гайдучик © дизайн серії, 2018

Видавництво Старого Лева © українське видання, 2018

Усі права застережено

ISBN 978-617-679-471-4 (укр.)

ISBN: 84-206-3313-5 (ісп.)

ISBN: 84-206-3334-8 (ісп.)

Зміст

КНИГА ПІСКУ • 5

Інший • 7

Ульріка • 17

Конгрес • 22

There are more things • 44

Секта тридцяти • 53

Ніч дарів • 58

Дзеркало і маска • 65

Ундр • 70

Утопія стомленого чоловіка • 77

Спокуса • 86

Авеліно Арредондо • 95

Диск • 102

Книга Піску • 105

Післямова • 111

ПАМ’ЯТЬ ШЕКСПІРА • 115

Двадцять п’яте серпня 1983 року • 117

Сині тигри • 124

Троянда Парацельса • 137

Пам’ять Шекспіра • 142

Літературно-художнє видання

Хорхе Луїс Борхес

Книга Піску

Пам’ять Шекспіра

Переклад з іспанської Сергія Борщевського

Головний редактор Мар’яна Савка

Відповідальний редактор Ольга Горба

Редактор Ігор Оржицький

Дизайн серії Назар Гайдучик

Макетування Альона Олійник

Коректор Святослав Горба

Підписано до друку 17.01.2018. Формат 84x108/32

Гарнітура «Noto Serif» та «Alice». Друк офсетний. Умовн. друк. арк. 8,40

Наклад 2250 прим. Зам. № 8-01-1801.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців ДК Ne 4708 від 09.04.2014 р.

Адреса для листування: а/с 879, м. Львів, 79008

Львівський офіс:

вул. Старознесенська, 24-26

Київський офіс:

метро Контрактова площа

вул. Нижній Вал, 3-7

Книжки «Видавництва Старого Лева» Ви можете замовити на сайті www.starylev.com.ua

• 0(800) 501 508 • spilnota@starlev.com.ua

Партнер видавництва

Віддруковано ПРАТ «Харківська книжкова фабрика «Глобус»

вул. Різдвяна, 11, м. Харків, 61052

Свідоцтво ДК Ne 3985 від 22.02.2011

www.globus-book.com

Історії Х. Л. Борхеса пронизані глибокими філософськими парадоксами. Питання часу, простору і нескінченності, — з натяком на магію, — часто переплітаються на сторінках його книжки.

— Метт Блюмінк, журналіст

Борхес був прекрасним оповідачем. Більшість його історій читаються з гіпнотичним інтересом, наче детективи.

— Маріо Варгас Льйоса

Безперечно, Борхес є великим мостом, що поєднує модернізм і постмодернізм у світовій літературі.

— Девід Фостер Воллес, The New York Times

Примітки

1

Еліас Регулес (1861–1929) — уругвайський поет, драматург, медик і політичний діяч, автор покладеного на музику знаменитого вірша «Ла тапера» (букв. «Халабуда») — тут і далі прим. перекладача.

2

Патіо — внутрішнє подвір’я.

3

Альваро Мельян Лафінур (1889–1958) — аргентинський поет, родич X. Л. Борхеса.

4

Едвард Вільям Лейн (1801–1876) — англійський сходознавець, перекладач.

5

Луї-Марі Кішра (1799–1884) — французький філолог, автор французько-латинського та латинсько-французького словників.

6

«Германія» (повна назва «Про походження та місцеперебування германців») — дослідження римського історика Публія Корнелія Тацита (бл. 58 — бл. 117 н. е.).

7

Томас Ґордон (1684–1750) — ірландський публіцист, дослідник та перекладач Тацита.

8

Оґюст (1812–1887) та Іполіт (1815 або 1816–1859) Ґарн’є — французькі видавці.

9

Хосе Рівера Індарте (1814–1845) — аргентинський поет і журналіст; «Криваві списки» — укладений ним перелік жертв диктатури Хуана Мануеля де Росаса.

10

Томас Карлайл (1795–1881) — англійський філософ, письменник, історик.

11

Анрі-Фредерік Ам’єль (1821–1881) — швейцарський філософ.

12

Мається на увазі Хуан Домінго Перон де ла Coca (1895–1974), який після військового перевороту 1943 р. двічі (1946–1955 і згодом у 1973–1974 рр.) був президентом Аргентини. Усунутий від влади в 1955, до 1972 жив у еміграції. Хуан Мануель де Росас (1793–1877) — державний і військовий діяч Аргентини, в 1835–1852 рр. фактичний диктатор країни.

13

Як стверджують деякі дослідники (цієї думки дотримувався і сам X. Л. Борхес), X. Д. Перон і X. Л. Борхес мали спільного далекого предка, поміщика Педро Паскуаля де Асеведо.

14

Гуарані — південноамериканська група індіанських мов, поширена в Парагваї, Бразилії, Аргентині та Болівії.

15

Йдеться про ранню (1921 р.) незавершену книжку X. Л. Борхеса.

16

Йдеться про Геракліта.

17

Інший я (лат.).

18

Гідра-всесвіт, кільцями кривлячись, зорі, мов луску, зчищає (пер. Івана Рябчія).

19

Семюел Тейлор Колрідж (1772–1834) — англійський поет і філософ.

20

Симон Гедалі Жичлінський (1901–1994) — друг юності X. Л. Борхеса.

21

Каруж — місто в Швейцарії.

22

Томас Де Квінсі (1785–1859) — англійський письменник.

23

Попаян — місто в Колумбії.

24

Сіґурд і Брюнгільд — герої давньоскандинавського епосу.

25

Вільям Морріс (1834–1896) — англійський художник і письменник.

26

Див. Книгу Йова (37:18).

27

Переклад Івана Кошелівця.

28

Прізвище Феррі похідне від італ. ferro — залізо.

29

Південь — район Буенос-Айреса.

30

«Короткий нарис про аналітичну мову Джона Вілкінса» — есей X. Л. Борхеса.

31

Алюзія на коло інтересів самого X. Л. Борхеса.

32

1899 — рік народження X. Л. Борхеса.

33

Пунта-дель-Есте — місто в Уругваї.

34

Кондитерська «Газ» — відомий заклад, заснований у Буенос-Айресі після того, як з 1856 року місто почали освітлювати газовими ліхтарями.

35

Твел (англ. Twirl) перекладається як вир.

36

Касильда — містечко на півдні провінції Санта-Фе.

37

Абердин — місто в Шотландії.

38

Анахарсіс Клоотс (справжнє ім’я Жан-Батист, 1755–1794) — народжений у Пруссії син голландського барона, французький політик, революціонер і філософ, прихильник заміни католицтва на культ Розуму.

39

Хосе Хервасіо Артігас (1764–1850) — національний герой Уругваю, військовий і політичний діяч; мав суперечності з урядом Буенос-Айреса.

40

Див. Євангелія від св. Матвія (13:24–30).

41

Ґрінґо — в країнах Латинської Америки зневажлива назва чужоземців, переважно північноамериканців.

42

Юстус Пертес (повне ім’я Йоганн Георг Юстус, 1749–1816) — німецький видавець і картограф.

43

Пліній Старший (23–79) — римський історик, письменник, державний і військовий діяч.

44

Вінсент де Бове (1184–1264) — католицький богослов, філософ, енциклопедист.

45

П’єр Атанас Ларусс (1817–1875) — французький письменник, мовознавець та видавець.

46

«Проект Ларсен» — аргентинське видавництво.

47

«Монтанер і Сімон» — видавництво в Барселоні (Іспанія).

48

Каледонія — давня назва території сучасної Шотландії.

49

Кучілья Негра (букв. Чорний Ніж) — гірська місцевість в Уругваї.

50

Палац проточних вод — зведена наприкінці XIX ст. в Буенос-Айресі помпезна споруда, що призначалася для зберігання цистерн з водою для потреб міста.

51

Вара — міра довжини, що дорівнювала від 0,866 м в Буенос-Айресі до 0,836 у Санта-Фе.

52

Чіріпа — широкі штани, зроблені з одного шматка тканини.

53

Хосе Ернандес (1834–1886) — аргентинський поет, автор знаменитої поеми про ґаучо «Мартін Ф’єрро».

54

Рафаель Облігадо (1851–1920) — аргентинський поет; найвідоміший його твір «Сантос Вега» присвячений народному співцеві.

55

Томас Персі (1729–1811) — англійський письменник, журналіст і релігійний діяч, упорядник збірника «Пам’ятки давньої англійської поезії».

56

Алджернон Чарльз Свінберн (1837–1909) — англійський поет.

57

«Сентиментальний місяцелік» — назва збірника аргентинського поета Леопольда Лугонеса (1874–1938).

58

Гай Пліній Цецілій Секунд (61-113) — давньоримський політичний діяч і письменник; небіж Плінія Старшого, усиновлений ним.

59

«Ла Пренса» — заснована 1869 р. міська газета Буенос-Айреса.

60

Хайме Лусіано Антоніо Бальмес-і-Урліа (1810–1848) — іспанський філософ, теолог, публіцист; повна назва твору «Листи до скептика у питаннях релігії».

61

Мальдонодо, Ріачуело — притоки Ла-Плати.

62

«Балада про Патріка Спенса» — старовинна шотландська балада про звитяжного мореплавця.

63

Реколета — старовинний монастир, нині виставковий центр у Буенос-Айресі.

64

Чимало є такого (англ.) — ремінісценція з трагедії В. Шекспіра «Гамлет».

65

Елеати — представники егейської філософської школи в Стародавній Греції.

66

Чарльз Говард Хінтон (1791–1873) — англійський мислитель.

67

Джон Нокс (1505–1572) — шотландський релігійний реформатор, один із засновників пресвітеріанства.

68

Семюел Джонсон (1709–1784) — англійський письменник, літературознавець та лексикограф.

69

Лічфілд — місто в Англії, де народився Семюел Джонсон.

70

Назва історичного шляху від Бразилії до Уругваю, яким у XVIII–XIX ст. між Бразилією та Уругваєм відбувалася торгівля (часто контрабандна) худобою і різноманітними товарами.

71

Темперлей — місто в Аргентині.

72

Марк Анній Лукан (39–65) — римський поет.

73

Лейден — місто в Нідерландах.

74

Ганс Лайзеґанґ (1890–1951) — німецький філософ, письменник і фізик.

75

Едвард Ґіббон (1737–1794) — англійський історик.

76

Євангелія від св. Матвія (8:22).

77

Євангелія від св. Матвія (6:26).

78

Євангелія від св. Матвія (7:30–31).

79

Євангелія від св. Матвія (5:28).

80

Абраксас — грецький бог, що водночас уособлював Добро і Зло.

81

Керіот — місто, що вважається батьківщиною Юди.

82

Кондитерська «Áгіла» («Орел») — один із найвідоміших таких закладів, заснований 1852 р. і розташований на фешенебельній вулиці Буенос-Айреса Флорида.

83

Лобос — містечко в провінції Буенос-Айрес.

84

«Ла Естрелья» (ісп.) — «Зірка».

85

Катамарка — провінція на північному сході Аргентини.

86

Пампа — південноамериканський степ.

87

Памперо — сильний вітер, що дме з пампи в бік Атлантичного океану.

88

Хуан Морейра (1829–1874) — ґаучо, який став легендарним і загинув, переслідуваний поліцією.

89

Подеста — циркова династія в Уругваї.

90

Неточність автора: в битві під Клонтарфом, поблизу Дубліна (1014 р.), верховний ірландський король Бріан Бору (926-1014) переміг військо вікінгів під началом дублінського конунґа Сіґтріґа та оркнейського ярла Сіґурда, але загинув сам.

91

Оллам — поет у кельтів.

92

Давня ірландська література поділяється на цикли залежно від часу створення, тематики та географії поширення саг.

93

Omen absit (лат.) — бодай цього не сталося!

94

Адам Бременський (до 1050–1081) — німецький священик і хроніст; «Libellus» (лат.; назва скорочена, букв. книга, твір) — останній (четвертий) том його «Діянь архієпископів Гамбурзької церкви».

95

Йоганн Мартін Лаппенберг (1794–1865) — німецький дипломат та історик.

96

«Analecta Germanica» (лат.) — букв. «Германський збірник».

97

Вістула — лат. назва Вісли.

98

Аріанство — єретичне, на думку отців Церкви, вчення священика з Александрії Арія (бл. 250–336).

99

Одін — верховний бог скандинавського пантеону, за легендою, дев’ять днів провисів прип’ятий до світового дерева — ясена Іґґдрасілль, щоб добути рунічне письмо.

100

Уппсала — місто в Швеції.

101

Ultima Thule (лат.) — ідіоматичний вираз, що виник від назви напівміфічного острова Туле й означає «край землі».

102

Серкланд — у скандинавських сагах назва Арабського халіфату.

103

Франсіско де Кеведо (1580–1645) — поет, прозаїк і філософ, одна з чільних фігур іспанського бароко.

104

Еміліо Орібе (1893–1975) — уругвайський поет, філософ і лікар.

105

Пап’яменто — говірка на Антильських островах Кюрасао, Аруба та Бонайре, належних Нідерландам.

106

«Сума теології» — фундаментальний твір видатного середньовічного філософа Томи Аквінського.

107

Sub specie aeternitatis (лат.) — з погляду вічності.

108

Швейцарське Конго — неіснуюча країна; мабуть, за задумом автора, згадка про неї повинна унаочнити химерність всієї історії.

109

Ерік Рудий (950-1003) — ісландський вікінг норвезького походження, першовідкривач Ґренландії.

110

Вестморленд — історичне графство в Англії, з 1974 входить до складу графства Камбрія.

111

Йоркшир — історичне графство на півночі Англії.

112

«Битва при Молдоні» — історична балада про битву між англосаксами та вікінгами, що відбулася 10 серпня 991 року.

113

«Фіннсбурзький фрагмент» — уривок написаної староанглійською мовою поеми про облогу в V ст. однойменної фортеці.

114

«Беовулф» — англосакський героїчний епос.

115

Джеймс Ельфінстон (1721–1809) — шотландський просвітник.

116

Іст-Лансинґ — східна частина м. Лансинґ, адміністративного центру штату Мічиґан, де розташований Мічиґанський університет.

117

Фрідріх Клебер (1863–1954) — німецький філолог, дослідник і видавець «Беовулфа».

118

Скйолд — легендарний король данів, від яких пішли сучасні данці.

119

Ісландська Едда (лат.) — мається на увазі Едда, укладена на початку XVII ст. ісландським священиком і поетом Маґнусом Олафссоном (1573–1636).

120

Йдеться про давню та сучасну вимову слова, що означає хитрість або вправність.

121

Георг Пауль Рудольф Майснер (1862–1948) — німецький германіст, дослідник середньовічних скандинавських літератур, ректор Боннського університету. Карл Йоахім Марквардт (1812–1882) — німецький історик і філолог.

122

Біографія (лат.).

123

Генрі Веджер Галлек (1815–1872) — американський генерал.

124

Тор — бог грому у стародавніх германців.

125

Бій під Серрос Бланкос стався 14 травня 1897 р.

126

Мерседес — місто в Уругваї.

127

Апарісіо Саравія (1855–1904) — уругвайський генерал, один із лідерів партії «Бланко» («Білих»).

128

Війна 1839–1851 рр. між прихильниками партій «Білих» (підтримуваних Аргентиною) та «Кольорових», до якої долучилися й інші держави, зокрема Бразилія, Франція, Англія.

129

Мате — парагвайський чай.

130

Фрай-Бентос — місто в Уругваї.

131

Ла-Аграсіада — бухта на річці Уругвай, де 19 квітня 1825 року висадилися тридцять три уругвайські патріоти на чолі з Хуаном Антоніо Лавальєхою (1784–1853), які підняли антипортугальське повстання.

132

Ель Ервідеро — місце розташування штабу X. X. Артігаса.

133

Хуан Ідіарте Борда (1844–1897) — президент Уругваю, представник партії «Кольорових», єдиний в історії країни високопосадовець, що загинув внаслідок замаху; наведені Борхесом нижче його передсмертні слова — справжні.

134

«Те Deum» — заупокійна молитва.

135

Джордж Герберт (1593–1633) — англійський поет, автор збірки «Храм. Священна книга» (1633).

136

Натяк на назву трактату Б. Спінози «Етика, доведена геометричним способом».

137

Оркнейські острови — архіпелаг на північ від Шотландії.

138

Джон Вікліф (бл. 1320–1384) — англійський релігійний реформатор, який переклав Біблію сучасною йому мовою.

139

Сіпріано де Валера (1532?—1602) — іспанський гуманіст і священик, автор повного іспанського перекладу Біблії.

140

Вульгата — латинський переклад Біблії.

141

Біканер — місто в західній Індії.

142

Девід Г’юм (1711–1776 — шотландський філософ та історик.

143

На вулиці Мексики в Буенос-Айресі міститься Національна бібліотека.

144

Fetch (англ.) — привид, двійник.

145

Wraith of the living (англ.) — примара, дух, який людина бачить перед самою смертю або одразу після неї.

146

Doppelgänger (нім.) — двійник.

147

Джон Баньян (1628–1688) — англійський священик і письменник, автор алегоричного роману «Путь прочанина».

148

Говард Філіпс Лавкрафт (1890–1937) — американський письменник-містик.

149

Джон Фелтон (1595–1628) — англійський пуританин, який з релігійних міркувань убив герцога Бекінґема.

150

Шарлотта Корде (1768–1793) — французька дворянка, вбивця Марата.

151

Луїс Мельян Лафінур (1850–1939) — уругвайський юрист, дипломат, політичний діяч; дядько X. Л. Борхеса.

152

X. Л. Борхес народився 24 серпня 1899 р.

153

Адроге — містечко поблизу Буенос-Айреса, де X. Л. Борхес жив у юні роки.

154

Історичний роман Ґюстава Флобера.

155

Хуан Муранья — відомий буенос-айреський зарізяка, який згадується в багатьох творах X. Л. Борхеса.

156

Ідеться про Маседоніо Фернандеса (1874–1952) — аргентинського письменника, друга батька X. Л. Борхеса, а згодом самого X. Л. Борхеса.

157

Ідеться про Наґльфар — у германо-скандинавській міфології корабель, зроблений з нігтів мертвих.

158

Лахор — місто на території сучасного Пакистану.

159

Пенджаб — історичний регіон в Індостані; тут ідеться про територію сучасної провінції на сході Пакистану.

160

Аллахабад — місто в Індії.

161

Ідеться про слова римського поета Ювенала (бл. 60 — бл. 132) «вельми рідкісний птах на землі й дуже схожий на чорного лебедя».

162

Calculus (лат.) — первісно камінчик, що, потрапивши у взуття, заважає ходити; згодом так називали камінці, які застосовувалися в найперших рахівницях.

163

Мечеть у Лахорі, побудована бл. 1634–1635 рр. за наказом губернатора Вазір Хана.

164

Парацельс (справжнє ім’я Філіп Ауреол Теофраст Бомбаст фон Гогенгайм; 1493–1541) — швейцарський лікар, алхімік та філософ.

165

Атанор — пічка для підігріву алхімічної суміші.

166

Льюїс Теобальд (1688–1744) — англійський видавець і письменник.

167

Джордж Чапмен (бл. 1559–1634) — англійський поет, драматург, перекладач, зокрема «Іліади» та «Одіссеї».

168

Urprung (нім.) — походження.

169

Ідеться про першу сцену трагедії «Макбет», в якій три відьми віщують воїнам їхні долі.

170

Парки — у давньоримській міфології богині долі.

171

І скину гніт моїх зловісних зір

З замученої й стомленої плоті.

(«Ромео і Джульєтта», дія 5, сцена 3, переклад Ірини Стешенко.)

172

Енн Гетевей (1566–1632) — дружина В. Шекспіра.

173

«Абетка» — цикл релігійних віршів Джеффрі Чосера.

174

Джон Ґауер (1330–1408) — англійський поет.

175

Едмунд Спенсер (1552 або 1553–1599) — англійський поет.

176

Крістофер Марло (1564–1593) — англійський поет і драматург.

177

Рафаель Голіншед (бл. 1529 — бл. 1580) — англійський хроніст, один із авторів «Хронік Англії, Шотландії та Ірландії», відомих як «Хроніки» Голіншеда.

178

Джон (Джованні) Флоріо (1553–1625) — англійський лексикограф, перекладач Мішеля де Монтеня.

179

Томас Норт (1535–1604) — англійський суддя, перекладач (з французького перекладу) «Порівняльних життєписів» Плутарха.

180

«Журнал німецької філології» (нім.).

181

Семюел Батлер (1835–1902) — англійський письменник.

182

Ідеться про німецького письменника Жана-Поля (справжнє ім’я Йоганн Пауль Фрідріх Ріхтер; 1763–1825), до творчості якого звертався Т. Де Квінсі

183

Бен (Бенджамін) Джонсон (1573–1637) — англійський поет і драматург.

184

Ремінісценція з «Проб» М. Монтеня («Людина істота… непостійна та мінлива», переклад Анатоля Перепаді).

185

Провали в пам’яті серед нескінченності (фр.).

186

Шлях мого життя

Вже стелиться сухим, пожовклим листям.

(«Макбет», дія 5, сцена 3; переклад Бориса Тена.)

187

Повсякденне довкілля (нім.).

188

Я проживу спокійно й в соромоті («Кінець діло хвалить», дія 4, сцена 3; переклад Леся Танюка.)

189

Емануель Сведенборґ (1688–1772) — шведський учений, філософ-містик і теолог.

Content

Борхес Хорхе Луїс Книга Піску. Пам’ять Шекспіра

Хорхе Луїс Борхес Книга Піску. Пам’ять Шекспіра

Книга піску

Інший

Ульріка

Конгрес

There are more things

Секта тридцяти

Ніч дарів

Дзеркало і маска

Ундр

Утопія стомленого чоловіка

Спокуса

Авеліно Арредондо

Диск

Книга Піску

Післямова

Пам’ять Шекспіра

Двадцять п’яте серпня 1983 року

Сині тигри

Троянда Парацельса

Пам’ять Шекспіра

Інформація видавця

Примітки