Май Карл

Віннету І

Карл Май

Віннету І

Карл Май у костюмі вестмена Шаттергенда. Фото Алоїса Шіссера, 1896 рік.

Вступ

Варто мені лише подумати про індіанців, як я відразу ж згадую турків. І яким би дивним не здавалося це порівняння, але воно має своє пояснення. На перший погляд в індіанців із турками мало спільного, але в певному сенсі вони таки подібні, бодай тому, що світ раз і назавжди склав собі про них думку, хоч перших це стосується більше, а других менше. Турків називають «хворими», а кожен, хто хоч трохи розуміє, про що йдеться, однозначно і без жодних сумнівів назве індіанців тільки «вимираючими»[1].

І це правда, раса червоношкірих справді вимирає! Від архіпелагу Вогняної Землі і далі вздовж озер Північної Америки простягається цей хворий велетень: розпластаний, прибитий до землі, понищений невблаганною долею, що не знає жалю. Він, як міг, боровся з нею, але марно. І все більше занепадав на силі. Йому вже недовго залишилося жити, а тремтіння, яке час од часу охоплює його оголене тіло, тільки віщує наближення смерті.

Але хіба він винен у своїй передчасній смерті? Хіба заслуговує на неї?

Якщо все живе справді має право на існування, якщо це правило поширюється і на загал, і на окремих живих істот, тоді червоношкірий має не менше право на життя, ніж білий, і може претендувати на можливість розвиватися як у суспільному, так і в державному просторах відповідно до своїх індивідуальних потреб. Тут, ясна річ, може хтось закинути, що індіанці не наділені необхідними для державотворення рисами. Але чи правда це? Я відповім твердим «ні», втім, не хотів би висловлювати жодних закостенілих істин, бо писання високочолих трактатів не входить у мої плани. Білі мали час для безперервного розвитку. Вони поволі, але невпинно просувалися від мисливців до пастухів, а від пастухів — до землеробів і фабрикантів. За цей час пройшло чимало століть. Але в червоношкірих цього часу не було, бо їм його стільки не дали. Їм довелося робити велетенський стрибок із найнижчої сходинки відразу до найвищої, а коли перед ними поставили таку вимогу, то ніхто не подумав, що так можна впасти й зазнати небезпечних для життя ушкоджень.

Закон про те, що слабший повинен підкорятися сильнішому, — це жорстокий закон. Але оскільки цей закон керує всім сущим із дня створення світу і чинний для всіх істот живої природи, то ми, мабуть, повинні погодитися з тим, що це лиш подоба жорстокості, або ж він цілком підлягає християнському милосердю, бо вічна мудрість, що створила цей закон, є водночас і вселенською любов’ю. Та чи можемо ми стверджувати, що по-християнськи милосердним було ставлення до червоношкірої раси?

Індіанці прийняли перших «блідолицих» не просто гостинно, вони майже обожнювали їх. І яку користь вони з цього отримали? Земля, на якій вони жили, споконвіку належала їм. А її у них відібрали. Які ріки крові при цьому пролилися і скільки жорстокості було вчинено, знає кожен, хто читав історію «знаменитих» конкістадорів[2]. Їхній приклад наслідували і згодом. Білі прийшли з солодкими словами на вустах, з гострими ножами за поясом і зарядженою зброєю в руках. Вони обіцяли любов і мир, але насправді породжували лише ненависть і боротьбу. Червоношкірі змушені були відступати назад, крок за кроком. Час од часу їм надавали «вічні» права на частину їхньої ж території, але вже через короткий час знову виганяли їх звідти геть, женучи все далі й далі. У них «купували» землю, але або не платили за неї взагалі, або ж — нікому не потрібними, позбавленими вартості предметами. А водночас ще й старанно привчали їх до «вогняної води», інфікували віспою та іншими, ще страшнішими хворобами, що винищували цілі племена і села. А коли червоношкірі намагалися обстояти свої права, то на них кидалися з порохом і свинцем, тож їм доводилося відступати перед більшою силою зброї білих людей. Від обрáзи за це червоношкірі мстилися на поодиноких білих, що зустрічалися їм на шляху, а наслідками цього були жахливі масові винищення червоношкірих білими. І це перетворило індіанців із колись гордих, стриманих, сміливих, правдолюбних, безкомпромісних і вірних своїм друзям мисливців на підступних, таких, які підкрадаються з-за спини, недовірливих і брехливих, але винні в тому не вони, а білі.

Куди поділися дикі стада мустангів, з яких червоношкірі раніше брали своїх скакунів? Де можна побачити буйволів, які раніше годували мільйони індіанців у прерії[3]? Чим індіанці живляться сьогодні? Борошном і м’ясом, яке їм постачають? Та вони їли б, якби в цьому борошні не траплялося часто-густо гіпсу та іншого «добра». Здебільшого це борошно просто неїстівне. А якщо котромусь племені обіцяють сотню «особливо тлустих» волів, то дорогою вони обов’язково «перетворяться» на дві-три старі висхлі корови, від яких годі буде відгризти бодай шматочок. А хіба можуть червоношкірі сподіватися на врожай, коли їх, безправних, постійно женуть геть і не дають ніде осісти?

Якими гордими і вродливими були червоношкірі раніше, коли мчали через савану, а попереду маяли гриви їхніх мустангів, і якими злиденними й жалюгідними видаються вони тепер у лахмітті, яким ледь можна прикрити тіло! Вони, які колись безстрашно кидалися на велетенських ведмедів із ножами і томагавками, а тепер хіба прокрадаються по закутках, ніби боягузливі пси, і жалібно, мов жебраки, випрошують шматочок м’яса або й крадуть його!

Так, вони перетворилися на хворих, на вмирущих людей, і ми співчутливо збираємося довкола їхнього смертного ложа, щоби затулити мерцям очі. Коли хтось опиняється на порозі смерті — це серйозно, але ще серйознішим усе стає, коли вимирання загрожує цілій расі. Тут виникає чимало питань і насамперед таке: чого могла б досягнути ця раса, якби їй дали час і простір, а також можливості розвинути свої внутрішні й зовнішні сили та здібності? Які унікальні знання втратить людство разом із цим знищеним народом? Цей умирущий не пристосувався до шляху розвитку, яким пішло його оточення, бо він був особистістю. Але хіба за це його слід неодмінно знищувати, хіба не можна його врятувати? Бізонам, аби ті не вимерли, належиться місце у Національному парку штату Вайóмінґ[4]. Чому ж не можна запропонувати колишньому господареві цієї землі місце, де він міг би жити й духовно рости?

Але чи зарадять такі питання перед лицем невідворотної смерті? Хіба доцільно докоряти там, де вже нічим не допоможеш? Я можу тільки нарікати, але нічого не здатен змінити, можу лише сумувати, але не поверну до життя жодного покійника. Я? Так, я! Я пізнав червоношкірих за роки, які провів разом із ними, а серед багатьох пізнав і одного, який залишається в моєму серці світлим, високим, чудовим спогадом і досі живе у моїх думках. Найкращий, найвірніший, з усіх моїх друзів найбільше здатний до самопожертви, він був справжнім представником своєї раси, і так само, як зникала вона, загинув і він, його забрала з життя випущена ворогом убивця-куля. Я любив його, як не любив більше жодну іншу людину, я люблю й досі цей вимираючий народ, чиїм найшляхетнішим сином він був. Я б віддав власне життя, щоби зберегти його життя, так само, як він сотні разів жертвував собою задля мене. Але мені не судилося віддячити йому. Він загинув у момент, коли, як завжди, рятував своїх друзів. Але він помер тільки тілом, а тут, на цих сторінках, житиме далі, як живе у моїй душі, він, Віннету, великий вождь апачів[5]. Саме йому я хочу поставити тут заслужений пам’ятник. А якщо читач, який зазирне сюди своїм духовним оком, складе собі правдиву думку про народ, чиїм відображенням є мій герой, то це і буде моєю найбільшою винагородою.

Карл Май

Радебойль, 1892 рік

Ґрінгорн

Любий читачу, чи знаєш ти, що означає слово «ґрінгорн»[6]? Це надзвичайно образливе і принизливе слово для кожного, кого так називають!

Ґрінгорн — це людина, яка ще зелена, тобто недосвідчений новачок, який нічого не знає і змушений дуже сторожко поводитися зі своїми ріжками, якщо хоче уникнути небезпеки наразитися ними на щось неприємне.

Ґрінгорн — це той, хто не встає зі свого стільця, щоби дати місце жінці; той, хто вітається з господарем дому раніше, ніж віддає поклін господині та доньці; той, хто не вміє правильно заряджати рушницю і запихає спершу клейтух, потім кулю, а вже аж тоді сипле порох. Ґрінгорн або взагалі не знає англійської, або ж його англійська занадто книжна і штучна. Англійська, якою розмовляють янкі, не кажучи вже про місцеві діалекти, — це для нього жахіття. Ці мови не вкладаються йому в голові, і язик його не повертається вимовляти такі слова. Ґрінгорн вважає ракуна опосумом[7], а вродливу мулатку — метискою[8]. Ґрінгорн курить цигарки і зневажає тих, хто курить люльку та спльовує. Якщо ґрінгорн дістає ляпаса від ірландця, то біжить до судді замість, як це зробив би на його місці кожен справжній янкі, просто застрелити негідника на місці. Ґрінгорн плутає слід індика з ведмежим, а тендітний спортивний човен — із лайнером, який курсує по Міссісіпі[9]. Ґрінгорн соромиться виставляти свої брудні черевики на коліна інших подорожніх і не наважується сьорбати, як буйвіл, поїдаючи свою зупу. Ґрінгорн волочить зі собою у прерію мачулку завбільшки з велетенський гарбуз і десять пудів мила, і все це лише задля додержання чистоти тіла, а до цього докладає ще й компас, який уже на третій або на четвертий день показує в усі можливі напрямки, тільки не на північ. Ґрінгорн нотує собі вісімсот індіанських висловів, а коли дорогою зустрічає першого-ліпшого червоношкірого, то усвідомлює, що вчора відправив усі ці записи в конверті додому замість листа рідним, а лист натомість залишив собі. Ґрінгорн купує порох, а коли хоче зробити перший постріл, то зауважує, що замість пороху йому продали тирсу. Ґрінгорн протягом п’яти років вивчав астрономію, а проте може як завгодно довго дивитися на зоряне небо і не розуміти, котра година. Ґрінгорн так незграбно запихає собі за пояс ножа Боуї[10], що коли нахиляється, то лезо коле йому в стегно. Ґрінгорн розводить посеред лісу Дикого Заходу[11] таке сильне вогнище, що полум’я підіймається вище дерев, а потім, коли його знаходять і вбивають індіанці, дивується, як же їм вдалося його знайти. Ґрінгорн — це ґрінгорн, і таким ґрінгорном був тоді і я.

Але Ви не подумайте, що я знав або мав хоч найменшу підозру, що таке образливе прізвисько може стосуватися й мене! О ні! Бо найприкметнішою особливістю кожного ґрінгорна є те, що «зеленими» він може вважати усіх, але тільки не себе самого!

Навпаки, я вважав себе надзвичайно розумним і досвідченим, бо ж, як то кажуть, здобув вищу освіту й ніколи не боявся іспитів. А те, що життя стає справжньою і єдиною школою, в якій ти щодня і щогодини мусиш складати іспити перед серйозною комісією, про це я тоді у своїй юності і не здогадувався. Мені було тісно на батьківщині, я мріяв розширити горизонти, щоби згодом краще дбати про своїх близьких. Це, а також вроджений потяг до дії привели мене за океан до Сполучених Штатів, де на той час були набагато кращі умови для юнака, який хотів чогось досягнути в житті. Я міг би знайти собі непогане місце у східних штатах, але мені кортіло на захід. То тут, то там я заробив трохи грошей і незабаром прибув до Сент-Луїса[12], зовні бездоганний і з почуттям великої радості та відваги. Доля привела мене в німецьку родину, де я влаштувався домашнім учителем. У цьому колі обертався такий собі дивак містер Генрі: він виготовляв зброю і виконував свою роботу з самопосвятою справжнього митця, зі старосвітською гордістю називаючи себе містером Генрі, зброярем.

Цей чоловік дуже любив людей, хоча зовні скидався радше на людиноненависника: він ні з ким не дружив, окрім уже згаданої родини, і навіть зі своїми клієнтами спілкувався так грубо і фамільярно, що вони зверталися до нього лише тому, що його вироби вирізнялися надзвичайно високою якістю. Він втратив дружину і дітей через якесь жахливе нещастя, але ніколи не розповідав про це, хоча з його натяків я зрозумів, що вони загинули під час бандитського нападу. І саме це зробило його таким брутальним. Він, мабуть, і сам не здогадувався, що став справжнім хамом. Але в глибині душі він був м’яким і добросердим, і я часто бачив, як зволожувалися його очі, коли я розповідав про свою батьківщину і домашніх, за якими сумував і досі сумую.

Чому він, цей старий чоловік, відчув таку симпатію саме до мене, чужого йому юнака, я не знав, аж поки одного разу він сам не зізнався мені. Відколи я жив у цій родині, він став заходити частіше, ніж раніше, слухав мої уроки, опісля розмовляв зі мною, а одного разу взагалі запросив мене до себе у гості. Такої честі ще не дочекався ніхто з його знайомих, тож я теж боявся зловживати цим дозволом. Але йому явно не сподобалася моя стриманість. Я ще досі пам’ятаю його розлючене обличчя, яке побачив, прийшовши одного вечора до нього, і тон, яким він розмовляв зі мною, навіть не відповівши на моє привітання.

— Де ви пропали вчора, сер? — визвірився він на мене.

— Я був удома.

— А позавчора?

— Також удома.

— Он як! Не говоріть дурниць! Такі зеленороті пташенята, як ви, ніколи не сидять у власному гнізді. Вони завжди пхають свого дзьоба всюди, тільки не туди, куди слід!

— А куди слід, поясніть, якщо вам не складно, що саме маєте на увазі?

— Сюди! До мене! Зрозуміло? Я вже давно збирався дещо вас запитати.

— А чому ви ще не зробили цього?

— Бо не хотів. Ви чуєте мене?

— А коли захочете?

— Можливо, сьогодні.

— То прошу дуже, питайте спокійно! — заохотив я його, а сам сів на лаву, на якій він працював.

Він здивовано глянув на моє обличчя й невдоволено похитав головою.

— Спокійно! Так, ніби я повинен ще просити дозволу якогось ґрінгорна, щоби порозмовляти з ним!

— Ґрінгорна? — повторив я, наморщивши чоло, бо почув себе тяжко ображеним. — Я сподіваюся, містере Генрі, що це слово вирвалося у вас мимоволі!

— Не будьте зухвалий, сер! Я цілком свідомо вимовив це слово. Ви — ґрінгорн, та ще й який! Зміст усіх ваших книг міцно сидить у вашій голові, це правда. Це просто неймовірно, скільки всього вас там, за океаном, примушують вчити. Цей юнак точно знає, яка відстань звідси до зірок, що саме написав на камені цар Навуходоносор і скільки важить повітря, якого він не може торкнутися. І оскільки він знає це все, то зарозуміло вважає себе справжнім чоловіком. Але спершу треба запхнути свого носа у реальне життя, десь так років на п’ятдесят, і аж тоді ви збагнете, у чому полягає справжня мудрість. Те, що Ви знаєте зараз, — нічого не варте, геть нічого. А те, що ви вмієте зараз, — вартує ще менше. Ви навіть не вмієте стріляти!

Він сказав це доволі зневажливим тоном і так упевнено, що відчувалося: він не має ні найменших сумнівів щодо сказаного.

— Не вмію стріляти? Гм! — відповів я з посмішкою. — Можливо, саме це запитання ви хотіли поставити мені?

— Так, це воно. Відповідайте!

— Спершу дайте мені в руки добру гвинтівку, бо без неї я не буду відповідати.

У цей момент він відклав убік гвинтівковий замок, який саме розкручував, підійшов ближче й подивився на мене здивовано.

— Дати вам у руки гвинтівку, сер? Мені таке навіть на думку не спадає! Моя зброя потрапляє тільки в такі руки, за які мені не буде соромно.

— Саме такі руки у мене, — сказав я йому.

Він ще раз подивився на мене збоку, сів на місце, знову взявся до праці над замкóм і пробурмотів сам до себе:

— Цей ґрінгорн просто бісить мене своїм зухвальством!

Я вже знав його, тому не реагував на його слова, а просто витягнув сигару і закурив. Потім приблизно чверть години ми з ним мовчали. Але довше витримати він уже не міг. Підніс замóк до світла, подивився на нього і сказав:

— Стріляти — це значно важче, ніж роздивлятися зорі чи старе каміння Навуходоносора. Зрозуміло? Ви колись тримали в руках зброю?

— Доволі часто.

— А цілилися і стріляли з неї?

— Здається, так, — засміявся я.

— І влучно?

— Звичайно.

Тут він різко опустив свій замóк, подивився на мене і сказав:

— Так, звичайно, влучили, але у щó?

— У ціль, ясна річ.

— Що? Ви справді хочете мене в цьому переконати?

— Я не переконую, а стверджую, бо це правда.

— До дідька, сер! Вас не зрозумієш. Я певен, що Ви не влучите навіть у мур заввишки п’ять метрів і завдовжки десять, але ви говорите всі ці дурниці з такою впевненістю і серйозністю, що аж злість бере. Я не ваш учень, зрозуміло?! Такий ґрінгорн і книгогриз, як ви, вміє стріляти! Він мав коли нидіти над турецькими, арабськими та іншими дурнуватими книгами, та ще й знайшов час на стрільбу! Он, зніміть із цвяха старий карабін, там, у вас за спиною, на стіні, і прицільтеся так, ніби збираєтеся вистрілити! Він призначений для полювання на ведмедів, найкращий із тих, які я коли-небудь тримав у руках.

Я підійшов до стіни, зняв карабін із цвяха і прицілився.

— Гей! — крикнув Генрі і схопився зі свого місця. — Що ви таке робите? Ви поводитеся з цим карабіном, як із ціпком для прогулянок, а це найважча зброя з усіх, які я знаю! У вас взагалі вистачить сили вистрілити з нього?

Замість відповіді я схопив містера Генрі за пояс — там, де застібалася його куртка, — і однією правою рукою підняв його.

— Поставте на місце — чорт забирай! — закричав він. — Дайте мені спокій! Ви маєте ще більше сили, ніж мій Білл.

— Ваш Білл? Хто це?

— Це був мій син, який… але не будемо про це! Він мертвий, як і всі інші. З нього міг вирости непоганий чоловік, але, поки мене не було, його вбили разом із усіма. Ви схожі на нього, маєте таку саму поставу, майже такі ж, як у нього, очі і складки довкола рота. Тому я… Але це не має значення!

Він враз посмутнів, провів долонею по обличчю і продовжив:

— Але справді шкода, сер, що ви з Вашою силою присвятили себе книгам. Вам слід було би займатися спортом!

— Я займався.

— Займалися?

— Так.

— Боксом?

— У нас це не поширено, але гімнастику й боротьбу я засвоїв непогано.

— А їзда верхи?

— Також!

— Фехтування?

— Я давав уроки.

— Сер, не перебільшуйте!

— Спробуємо?

— Дякую! Мені достатньо попередньої демонстрації! А взагалі-то мені час працювати. Сідайте на своє місце!

Він повернувся на свою лавку, а я виконав його наказ. Наступна розмова була доволі примітивною. Здавалося, Генрі думає про щось важливе. Раптом він підняв голову від роботи і спитав:

— Ви вивчали математику?

— Це була одна з моїх улюблених наук.

— Алгебру, геометрію?

— Звичайно.

— Геодезію?

— Навіть із задоволенням. Я частенько ходив довкола з вимірювальними пристроями просто для власної втіхи.

— А міряти ви вмієте, по-справжньому?

— Так. Я міряв як у гірських місцевостях, так і на рівнинах, хоч не можу стверджувати, що я професійний землемір.

— Добре, дуже добре.

— Чому ви про це питаєте, містере Генрі?

— Бо в мене є для цього причини. Зрозуміло? Вам наразі про це знати не потрібно. Дізнаєтеся, коли прийде час. Я повинен спершу — гм, повинен пересвідчитися, що ви справді вмієте стріляти.

— То випробуйте мене.

— Так і зроблю, не сумнівайтеся. Коли у вас завтра вранці починаються уроки?

— О восьмій.

— То приходьте о шостій до мене! Ми підемо туди, де я випробовую свої гвинтівки.

— Чому так рано?

— Бо я не хочу довше чекати. Мушу чимшвидше довести вам, що ви — справжній ґрінгорн. Але зараз досить! У мене є інші справи. Набагато важливіші.

Здавалося, що він закінчив працювати із замкóм і витягнув із ящика залізний багатокутник, кути якого почав шліфувати. Я побачив, що кожна з численних сторін має отвір.

Він так зосередився на цій роботі, що наче й забув про мою присутність. Його очі блищали, і коли він час від часу дивився на свою роботу, я бачив на його обличчі майже любовний вираз. Цей шматок заліза, здається, мав для нього особливу цінність. Мені було цікаво довідатися чому. Тож я запитав у нього:

— З цього також буде якась деталь рушниці, містере Генрі?

— Так, — відповів він після паузи, так, ніби спершу мусив пригадати, що я досі тут.

— Але я не знаю жодного виду зброї, яка мала б таку деталь, — зауважив я.

— Повірте мені. Ще буде така зброя. Називатиметься марка «Генрі».

— Ага, новий винахід?

— Так.

— Тоді вибачте, що питаю. Це, мабуть, таємниця?

Він довго вдивлявся в усі отвори, повертав шматок заліза у різні боки, кілька разів приставляв його до замкá.

— Так, це таємниця. Але я вам довіряю, бо знаю, що вмієте мовчати, попри те, що ви — абсолютний ґрінгорн. Тому я скажу вам, що це буде. Це буде штуцер із багатьма зарядами, на двадцять п’ять куль.

— Неможливо!

— Мовчіть! Я не настільки дурний, щоби братися за щось неможливе.

— У такому разі вам справді потрібні отвори для всіх двадцяти п’яти куль!

— І вони в мене є.

— Але тоді вся ця конструкція стане такою громіздкою і незручною, що важко буде стріляти.

— Усі ці отвори — в одному блоці, він дуже зручний і зовсім не заважає. Ось цей шматок заліза — це і є такий блок.

— Гм! Я не дуже розуміюся на тонкощах вашого фаху, але скажіть, будь ласка, як ви впоралися з перегрівом? Хіба така рушниця не перегріватиметься?

— Ні. Матеріал, із якого зроблений замóк, і спосіб його виготовлення — це моя таємниця. А, до речі, хіба завжди необхідно робити всі двадцять п’ять пострілів один за одним?

— Доволі рідко.

— Ну власне! У цьому блоці міститься куля, якою рухає спеціальний механізм. У двадцяти п’яти отворах усередині міститься відповідна кількість патронів. Під час кожного пострілу куля підсовується далі і пропихає у замóк наступний патрон. Я дуже довго над цим думав, усе ніяк не міг знайти правильного рішення. Але, здається, нарешті вдалося. У мене вже й зараз репутація доброго зброяра, але після цього винаходу я стану знаменитим, справді знаменитим і зароблю багато грошей.

— А також нечисте сумління!

Генрі здивовано подивився на мене, а потім запитав:

— Нечисте сумління? Чому?

— Вам не здається, що вбивця повинен мати нечисте сумління?

— Ну, знаєте! Ви хочете сказати, що це я вбивця?

— Наразі ще ні, але незабаром станете, бо сприяння вбивству — це такий самий злочин, як і саме вбивство.

— Чорт забирай! Я не збираюся сприяти вбивству.

— Одному вбивству? Я говорю про масові вбивства! Ви тільки подумайте: якщо ви сконструюєте рушницю, яка може випустити одну за одною двадцять п’ять куль, і ця рушниця потрапить до рук першого-ліпшого ідіота, то вже незабаром по всіх околицях, у прерії, у лісах і долинах, у горах, всюди почнуться вбивства за вбивствами. Бідних індіанців вистрілюватимуть, як койотів[13], і через кілька років не залишиться жодного індіанця! Ви хочете мати це на своєму сумлінні?

Він мовчки дивився на мене.

— А оскільки, — продовжував я, — кожен може придбати цю смертоносну зброю за гроші, то ви за дуже короткий час продасте тисячі таких гвинтівок, із яких перестріляють усіх мустангів[14] та буйволів, а також усю іншу звірину, чиє м’ясо їдять червоношкірі. Сотні, тисячі мисливців, озброєні вашими гвинтівками, вирушать на полювання на Дикий Захід. І кров людей та тварин потече рікою, і вже незабаром території по обидва боки гір вилюдніють.

— Жах! — викрикнув він. — Ви справді лише нещодавно приїхали з Німеччини сюди?

— Так.

— І ніколи раніше тут не були?

— Ні.

— Отже, цей юнак — цілковитий ґрінгорн! Але ще й дозволяє собі говорити так, ніби він прабатько всіх індіанців і живе тут уже тисячі років! Дитинко, не думайте, що ви можете залякати мене! Навіть якщо все й справді так, як ви кажете, мені нікóли б не спало на думку відкрити фабрику зброї. Я — самотній чоловік і хочу таким залишитися. І не маю ні найменшого бажання злоститися через сотню, а то й більше робітників.

— Але щоби заробити гроші, ви могли би запатентувати ваш винахід і продавати його.

— Це зачекає, сер! Досі я завжди спромагався заробити на все, що мені потрібно, тож думаю, що й надалі зможу не бідувати без жодного патенту. Але досить на сьогодні, йдіть додому! Я більше не хочу вислуховувати писк пташеняти, яке спершу має навчитися літати, а вже потім свистіти чи співати.

Я зовсім не ображався на ці його слова. Він просто був таким, і я добре знав у ньому цю рису. Він симпатизував мені і прагнув допомогти всім, чим міг. Тож я подав йому руку, він міцно потиснув її, і я пішов собі геть.

Я ще не підозрював, яким важливим цей вечір стане для мене, а ще менше здогадувався про ту роль, що її важкий карабін, з яким ходили на ведмедя, а також ще не готовий штуцер Генрі відіграють у моєму подальшому житті. Але я тішився від передчуття завтрашнього ранку, бо справді багато і влучно стріляв і був переконаний, що витримаю випробування свого старшого друга.

Вранці, рівно о шостій, я був у нього. Він уже чекав на мене і подав мені руку, хоч на його постарілому і загрубілому обличчі блукала іронічна посмішка.

— Вітаю, сер! У вас на обличчі впевнений вираз майбутнього переможця! Ви думаєте, що вам удасться влучити в мур, про який я говорив учора ввечері?

— Я сподіваюся, що так.

— Гаразд, тоді ходімо! Я візьму з собою легшу зброю, а ви — карабін. Мені щось не хочеться носити важке.

Він повісив через плече легку дубельтівку, а я взяв старий карабін, який йому не хотілося носити. Коли ми опинилися на тому місці, де він зазвичай стріляв, то він спершу зарядив усю зброю, яка була в нас зі собою, а потім зробив сам два постріли з рушниці. Далі настала моя черга. Я вперше тримав у руках цей карабін, але влучив уже з першого пострілу у край чорного кола мішені. Другий постріл був уже більш влучним. Третій поцілив точно в середину чорного кола, а всі наступні кулі проходили в цю дірку одна за одною. І здивування Генрі зростало з кожним пострілом. Мені довелося випробувати ще й легку рушницю, і коли він побачив такий самий результат, то сповнився подиву і захоплення.

— Або у вас вселився диявол, сер, або ж ви народилися, щоби стати справжнім вестменом[15]! Я ще не бачив, аби якийсь ґрінгорн так стріляв! — вигукнув він.

— У мене не вселявся диявол, містере Генрі, — засміявся я. — Я нічого не хочу знати про такі оборудки.

— Тоді вашим завданням, навіть більше — вашим обов’язком, є стати справжнім вестменом. Вам би цього хотілося?

— Чому би й ні.

— Гаразд, побачимо, щó можна зробити з ґрінгорна. А їздити верхи ви теж умієте?

— Якщо потрібно.

— Якщо потрібно? Це означає, що не так добре, як стріляєте?

— Дурниці! Що таке верхова їзда? Найважче — це сісти на коня. А коли я вже сиджу верхи, то мене не скине жоден кінь.

Він подивився на мене уважно, перевіряючи, жартую я чи говорю серйозно. Я ж зобразив на своєму обличчі невимушеність, і він сказав:

— Ви так думаєте? Збираєтеся втриматися за кінську гриву? Але помиляєтеся. Ви сказали правильно: найважче — це вилізти на коня, бо це потрібно зробити самому. Злізти вже набагато легше: про це подбає жеребець, тому це зазвичай відбувається значно швидше.

— Але мене жоден жеребець не скине зі себе!

— Справді? Побачимо! Не маєте бажання продемонструвати?

— Охоче.

— Тоді вперед. Зараз тільки сьома, у вас ще є година. Ми підемо до Джима Корнера, він торгує кіньми. У нього є один рудий, який влаштує вам справжнє випробування.

Ми повернулися назад до міста і знайшли Корнера: він мав великий двір, де можна було поїздити на конях. Довкола двору стояли конюшні. Корнер вийшов до нас і запитав, що нам треба.

— Цей юнак стверджує, що його не виб’є зі сідла жоден кінь, — сказав Генрі. — Що ви скажете на це, містере Корнере? Чи не дозволите йому разок вилізти на вашого рудого?

Продавець коней уважно подивився на мене й задоволено кивнув.

— У нього, здається, міцний кістяк, і молоді люди зазвичай не так легко ламають собі карк, як старші. Якщо цей джентльмен хоче випробувати рудого, я не маю нічого проти.

Тоді він віддав наказ, і двоє слуг вивели осідланого коня з конюшні. Кінь був неспокійний і намагався вирватися. Моєму старенькому містерові Генрі стало за мене страшно, і він попросив мене відмовитися від задуманого. Але, по-перше, я ні за що не турбувався, а по-друге, вважав усе, що відбувається, честю для себе. Я взяв нагайку і дав причепити собі шпори. А потім видерся у сідло, щоправда, не з першої спроби, бо кінь затято боронився. Щойно я опинився у сідлі, як слуги поспішно відскочили подалі, і рудий огир на усіх чотирьох ногах спершу підстрибнув високо в повітря, а потім різко шарпнувся убік. Я втримався у сідлі, хоча ще й не встиг запхнути ноги у стремена: тож поквапився зробити все як слід. Ледь я встиг упоратися, як кінь почав борсатися вже по-справжньому. А коли це йому не допомогло, то помчав до стіни, щоб ударити мене об неї. Та нагайка змусила його змінити напрямок руху. Так розпочався жорстокий двобій між вершником і конем. Я доклав усіх зусиль: трохи спритності й ту дрібку вправності, якою на той момент володів, а також усю силу своїх стегон, аби врешті-решт таки перемогти. Коли я зліз із коня, то ноги мої тремтіли від напруження. Але з коня також лився піт, і падали важкі білі шматки піни. Відтепер він уже корився.

Містер Корнер аж злякався за свого коня. Він загорнув його у попону і повільно водив по колу, а потім глянув на мене.

— Такого я би про вас не подумав, юначе. Я гадав, що ви впадете на землю вже після першого стрибка. Я не візьму з вас ні копійки, а якщо захочете зробити мені послугу, то приходьте знову і доведіть цю тварину до повного послуху! Мені не розходиться на десяти доларах, бо це дорогий кінь, і якщо він навчиться слухатися, то я зможу добре заробити на ньому.

— Якщо ви справді цього хочете, то для мене це буде приємністю, — відповів я.

Відтоді, як я зліз з коня, Генрі ще не сказав жодного слова, а лише дивився на мене і хитав головою. А потім сплеснув руками і вигукнув:

— Цей ґрінгорн справді зовсім незвичайний, тобто дуже нетиповий ґрінгорн! Замість того, щоби дати коневі втоптати себе у пісок, він заїздив його так, що кінь ледь живий! Хто вас навчив цього, сер?

— Доля, що одного разу звела мене з диким угорським скакуном, який нікому не давав себе осідлати. А я потроху його приручив, ризикуючи, однак, життям.

— Дякую тобі, Боже, за такі створіння! А я тішуся своїм стареньким м’яким кріслом, яке нічого не має проти, щоб я на ньому сидів. Ходімо! У мене аж у голові запаморочилося. Але можете бути певні, я не даремно примушував вас стріляти і їздити верхи.

Ми розійшлися по домівках. Протягом кількох наступних днів він не з’являвся, а в мене не було нагоди самому зазирнути до нього. Але за якийсь час він сам прийшов після обіду, бо знав, що в мене о такій порі є вільний час.

— Ви не маєте бажання прогулятися зі мною? — запитав він.

— Куди?

— До одного джентльмена, який хотів би з вами познайомитися.

— Познайомитися зі мною? Навіщо?

— Могли би й самі здогадатися: бо він ще ніколи не бачив жодного ґрінгорна.

— Добре, я піду з вами. Нехай широко розплющить очі.

Обличчя Генрі набуло завзятого й радісного виразу. Наскільки я знав його, це означало, що він готує якусь несподіванку. Ми пройшли вузенькими вуличками, а потім він провів мене до робочої кімнати, куди з вулиці вели скляні двері. І він прожогом увійшов, я навіть не встиг прочитати золоті букви на скляних дверях, хоча мені здалося, що там було два слова: «бюро» та «зйомка». Незабаром з’ясувалося, що я не помилився.

Усередині сиділи троє чоловіків, які зустріли Генрі дуже дружньо, а мене — ввічливо і з неприхованою цікавістю. На столі перед ними лежали карти і плани, а також численні вимірювальні пристрої: ми прийшли до геодезійного бюро.

Яку мету переслідував мій друг цим візитом, залишалося для мене таємницею. Здається, він не збирався нічого замовляти й ні про що довідуватися, а просто прийшов поспілкуватися. Розмова незабаром стала жвавою, і годі було не помітити, що вона торкалася і тих предметів, які були у приміщенні. Це мені подобалося, бо так я міг узяти в цій розмові активнішу участь, ніж коли йшлося про американські звичаї, з якими я ще не встиг як слід ознайомитися.

Урочистості у Дедвуді з нагоди відкриття залізничної лінії до Лід-Сіті. Південна Дакота, 1888 рік. Колекція фотографій Джона Ґребла з Бібліотеки Конгресу США.

Того дня Генрі, здавалося, надзвичайно зацікавився геодезією. Він хотів знати про все, і я дав утягнути себе в розмову так, що довелося постійно відповідати на запитання, пояснювати призначення різноманітних предметів і позначок на картах та планах. Я справді був цілковитим ґрінгорном, бо не зауважив задуму містера Генрі. Перша підозра зародилася у мене аж тоді, коли я розповів усе про відмінності поміж вимірами за допомогою координат, полярного та аналітичного методу зйомки, а також вимірювання за периметром, про сутність полігонометрії та тригонометричної тріангуляції[16]. Раптом я помітив, що всі три джентльмени потай кивали землемірові, і це здалося мені дивним. Я підвівся зі свого місця, щоб показати містерові Генрі, що мені час іти. Він не заперечував, і нас відпровадили ще привітніше, ніж зустріли.

Коли ми відійшли досить далеко і нас уже не було видно з канцелярії, містер Генрі раптом зупинився, поклав мені руку на плече і радісно посміхнувся.

— Сер, чоловіче, хлопче, юначе, ґрінгорне, ви дали мені можливість відчути справжню насолоду, я пишаюся вами!

— Пишаєтеся? Чому?

— Бо ви перевищили усі мої рекомендації і сподівання цих людей!

— Рекомендації? Сподівання? Я вас не розумію.

— Але ж усе дуже просто. Нещодавно ви стверджували, що розумієтеся на геодезії, і щоб перевірити, чи говорили ви правду, а чи просто вихвалялися, я відвів вас до свого доброго знайомого, щоб він спробував ваші знання на зуб. Цей зуб дуже здоровий, і ви з честю витримали перевірку.

— Вихваляння? Містере Генрі, якщо ви вважаєте мене здатним на таке, я більше ніколи не прийду до вас!

— Не будьте смішним! Ви ж не можете позбавити такого старого чоловіка, як я, задоволення бачитися з вами. Хоча б через вашу подібність із моїм сином. Можливо, ви були ще раз у містера Корнера?

— Я відвідую його щоранку.

— І об’їздили рудого огира?

— Так.

— Буде щось путнє з цього коня?

— Я сподіваюся. Але сумніваюся, що покупець зможе давати собі з ним раду так само легко, як я. Він звик лише до мене, а всіх інших скидає з себе.

— Це мене страшенно тішить! Отже, здається, кінь хоче возити лише ґрінгорнів. Ходімо сюди, цією бічною вуличкою! Ви знаєте кнайпу на тому боці вулиці, там можна дуже добре попоїсти і ще краще випити. Треба відсвяткувати те, що ви так успішно витримали іспит.

Я не міг зрозуміти Генрі: його ніби підмінили. Він, цей самотній, відлюдькуватий чоловік, хотів поїсти у кнайпі! Його обличчя також було інакшим, ніж завжди, а голос звучав дзвінкіше й радісніше, ніж зазвичай. Іспит, сказав він. Це слово привернуло мою увагу, але я не надав йому особливого значення.

Відтоді містер Генрі почав відвідувати мене щодня і ставився до мене як до найкращого друга, якого незабаром боїться втратити. Але в мене не виникало гордості за те, що він так вирізняє мене з-поміж інших. Він завжди тримав напоготові образливе слово «ґрінгорн», яке дратувало мене.

Як не дивно, але в той самий час змінилося і ставлення до мене тієї родини, у якій я працював. Батьки почали звертати на мене більше уваги, а діти стали слухнянішими. Я часто зауважував їхні потаємні погляди на собі і не розумів, у чому річ. Я міг би назвати ці погляди сповненими любові і співчутливими водночас.

Приблизно через два тижні після дивних відвідин землемірного бюро господиня дому попросила мене ніде не йти, а повечеряти вдома, з родиною, хоч у мене і був вільний вечір. Причиною цього запрошення вона назвала те, що увечері прийде містер Генрі і ще двоє джентльменів, один із них — знаменитий вестмен Сем Гоукенс.

Увечері я не став чекати, поки задзвонять у дзвінок, а спустився до їдальні за кілька хвилин до вечері. Там я на своє здивування побачив не звичайний стіл, а святково прибраний. Маленька п’ятирічна Еммі була в кімнаті сама і потай запхнула палець у фруктовий компот, аби спробувати його. Коли я зайшов до кімнати, вона злякано висмикнула пальчик і витерла його об свою біляву кіску. А коли я докірливо покивав їй пальцем, підбігла до мене і прошепотіла на вухо кілька слів. Аби виправити свою негідну поведінку, вона поділилася зі мною таємницею, яку протягом кількох останніх днів змушена була тримати у своєму серці, і воно мало не розірвалося від хвилювання. Я вирішив, що неправильно її зрозумів. Але на моє прохання вона повторила: «Це ваша прощальна вечірка».

Моя прощальна вечірка! Це не могло бути правдою! Не відомо, чому дитина прийшла до такого хибного висновку. Я тільки посміявся з цього. А потім почув у передпокої голоси. Це були гості, і я поквапився привітатися з ними. Вони прийшли усі разом, як я довідався потім, заздалегідь домовившись про це. Містер Генрі познайомив мене з юнаком, який мав трохи штивний та незграбний вигляд і називався містер Блек, а також із вестменом Семом Гоукенсом.

Вестмен! Скажу відверто, що я, мабуть, мав вигляд не надто розумного, коли мій здивований погляд зупинився на ньому. Я справді ніколи раніше не бачив таких людей. Хоча згодом я познайомився ще й не з такими.

Цей чоловік сам собою був помітним, але ще більше враження справляло те, що тут, у вітальні, він поводився точно так само, як поводився б десь надворі, у диких лісах — він не зняв капелюха і тримав у руках зброю.

І вигляд мав не менш химерний. Визначити вік, колір і форму його фетрового капелюха з сумовито обвислими полами було б непросто найуважнішому спостерігачеві, а розміри носа, що стримів посеред дикого лісу густої чорної бороди, могли по-справжньому налякати. Тінь від цього носа зробила би честь сонячному годиннику будь-якої величини. Через таку неймовірну густоту бороди на обличчі, окрім занадто розкішного органу нюху, можна було зауважити хіба що крихітні хитро примружені оченята, які, здавалося, були наділені надзвичайною рухливістю і уважно вивчали мене. Цей чоловік розглядав мене так само прискіпливо, як і я його. Згодом я довідався, чому саме він так мною цікавився.

Його голова поєднувалася з тілом, яке аж до колін залишалося непомітним і було загорнуте у старий шкіряний плащ, пошитий на чиюсь масивнішу фігуру, це робило цього невисокого чоловіка схожим на дитину, яка для забави загорнулася у дідусів халат. З-під одягу визирали тоненькі криві ніжки. Вони були обтягнуті вузькими штанами з торочками, такими короткими, що, здавалося, чоловік мав би поміняти їх ще двадцять років тому, а з-під них було видно чоботи з овечої шкіри — чоботи такого розміру, що чоловічок, якби бажання, міг би поміститися у них увесь.

У руці цей вестмен тримав рушницю, до якої торкався надзвичайно обережно. Вона була більше схожа на обрубок, ніж на справжню зброю. У перший момент мені важко було уявити собі більш карикатурне зображення мисливця із прерії, але вже незабаром я повністю оцінив цього незвичайного чоловічка.

Уважно роздивившись мене, він запитав тоненьким дитячим голосом:

— Це і є той юний ґрінгорн, про якого ви мені розповідали, містере Генрі?

— Так, — кивнув містер Генрі.

— Добре! Він мені подобається, сподіваюся, що і йому припаде до душі Сем Гоукенс!

І він зареготав: цей його специфічний сміх мені згодом довелося чути ще тисячі разів. У цей момент відчинилися двері, і він озирнувся. У дверях стояли господар і господиня дому. Вони привіталися з мисливцем так, що було зрозуміло — вони вже раніше зустрічалися. Потім нас усіх запросили до їдальні.

Ми пішли за господарями, а Сем Гоукенс і тепер не зняв капелюха і не відклав убік зброю. Коли кожен із нас отримав місце за столом, він вказав на свою гвинтівку:

— Справжній вестмен ніколи не відходить далеко від своєї зброї, а я від своєї Лідді — точно ніколи. Я повішу її он на той цвяшок.

Він називав свою гвинтівку Лідді! Згодом я довідався, що чимало вестменів мають звичку поводитися зі зброєю, як із живою людиною, і давати їй ім’я. Він повісив рушницю туди, куди збирався, і надумав додати до неї капелюха. Та з капелюхом він зняв і все своє волосся. Червонощокий голий череп був справді страхітливий. Господиня злякано скрикнула, а діти заверещали. Але він повернувся до нас і спокійно сказав:

— Не лякайтеся, міледі і мсьє! Тут немає нічого страшного. Я чесно і з гордістю носив на голові своє волосся зі самого дитинства, і ніхто не заперечував проти цього, аж поки не прийшли зо два десятки пауні[17] і не зірвали з моєї голови волосся разом зі шкірою. То було до чорта неприємне відчуття для мене, але я його успішно пережив! А потім я пішов до Теками і купив собі новий скальп, качка б його копнула. Його називають перукою, і заплатив я за нього товстим оберемком бобрових шкірок. Але це не страшно, бо нова шкіра значно зручніша за стару, особливо влітку. Можу знімати її, коли пітнію!

Сем повісив капелюха біля зброї і причепив перуку назад собі на голову. Тоді зняв плаща і повісив його на бильце стільця. Цей плащ не раз зашивали, накладали одну шкіряну латку на другу, і через це одяг став таким штивним і товстим, що навряд чи його пробила б стріла індіанця.

Тепер ми побачили тоненькі і кривуваті ніжки мисливця. Верхня частина тіла визирала зі шкіряної камізельки. За поясом у нього були ніж і два пістолети. Перш ніж сісти на стілець, він подивився на мене і на господиню хитрим поглядом, а тоді запитав:

— Чи міледі не хотіла би ще до того, як ми почнемо їсти, сказати цьому ґрінгорну, про щó власне йдеться, щоб мене качка копнула?

Вираз «щоб мене качка копнула» належав до його слів-паразитів. Господиня дому кивнула, повернулася до мене і показала на молодого гостя.

— Ви, мабуть, ще не знаєте, сер, що містер Блек — ваш наступник?

— Мій нас-тупник? — видусив я зі себе вражено.

— Так і є. Оскільки сьогодні ми святкуємо ваш від’їзд, то мусили подбати про нового вчителя.

— Мій від’їзд?

Сьогодні я дякую долі, що в той момент мене не сфотографували, бо навряд чи здивування додало моєму обличчю благородного виразу.

— Так, ваш від’їзд, сер, — кивнула вона з доброзичливою посмішкою, яка мені здалася цілковито недоречною, бо самому мені було зовсім не до сміху. — Взагалі-то пасувало би звільнити вас, — додала вона. — Але ми так добре ставимося до вас і не хочемо завдавати вам прикрості. Нам дуже прикро відпускати вас, але ми бажаємо вам усього найкращого. Вирушайте з Богом завтра!

— Вирушати? Завтра? Куди? — я з великими труднощами видушував зі себе слово по слову.

Тут Сем Гоукенс, який стояв за мною, поплескав мене по плечу і засміявся.

— Куди? Зі мною на Дикий Захід! Ви ж блискуче витримали свій іспит, ги-ги-ги! Інші землеміри вирушають завтра і не будуть чекати. Ви обов’язково маєте поїхати з нами. Дік Стоун, Вілл Паркер і я, ми будемо провідниками і їдемо догори, в Канаду, а потім до Техасу. Чи ви хотіли б далі сидіти тут і залишитися ґрінгорном?!

Нарешті полуда з моїх очей спала. Усе було давно вирішено. Землемірство, геодезія, можливо, робота на будівництві великої дороги — усе було заплановано. Яка радісна новина! Мені навіть не потрібно питати: мені все пояснили ще до того, як я поцікавився, а мій добрий старий містер Генрі підійшов до мене і взяв за руку.

— Я ж вам уже казав, за щó я вас так люблю. Ви тут працюєте у чудових людей, але посада домашнього вчителя — не для вас, сер, зовсім не для вас. Вам потрібно на Захід. Саме тому я звернувся до фірми «Атлантік енд Пасіфік Компані», щоби вас перевірили без вашого відома. Ви чудово витримали іспити. Ось повідомлення про призначення на посаду!

Він дав мені папір. Коли я зиркнув на нього і побачив суму свого майбутнього заробітку, то в мене очі полізли на лоба. А він тим часом продовжував:

— Вам доведеться багато їздити верхи. Отже, вам знадобиться добрий кінь. Я купив рудого огира, якого ви самі приручили. Тепер він ваш. І зброя вам також буде потрібна. Я дам вам старий карабін, мені його більше не треба, але ви влучатимете з нього завжди в саме яблучко. Що ви на це скажете, сер?

Спершу я не міг і слова сказати. А коли дар мови знову повернувся до мене, то я спробував було відмовитися від подарунків, та мені не вдалося. Ці добрі люди рішуче налаштувалися зробити мене щасливим, і їх би глибоко образило, якби я таки відмовився. І щоби припинити подальші вагання, господиня дому зайняла своє місце за столом, а ми всі змушені були зробити те саме. Усі їли і мовчали про мої справи.

Вже аж після трапези я довідався про все, що мені слід було знати. Залізницю планували провести від Сент-Луїса через усю територію індіанців[18], Техас, Нью-Мексико, Арізону і Каліфорнію аж до берега Тихого океану, було складено план вивчення і вимірювання усіх ділянок дороги. Ділянка, яка припала мені та трьом іншим землемірам під керівництвом одного інженера, простягалася поміж територією джерельних вод Ред-Рівер і Кенейдіан-Рівер[19]. Троє досвідчених керівників — Сем Гоукенс, Дік Стоун та Вілл Паркер — мали привести нас туди, де ми знайдемо цілий натовп міцних вестменів, які подбають про нашу безпеку. А крім того, ми зможемо сподіватися на допомогу всіх військових підрозділів поближніх фортів. Аби здивувати мене по-справжньому, мені повідомили про це все тільки тепер, буквально в останню мить. Але заспокоїли, сказавши, що про все необхідне спорядження вже подбали до найменших дрібниць. Тож мені залишалося хіба познайомитися зі своїми співробітниками, які чекали на мене в помешканні головного інженера. Я пішов туди разом із містером Генрі та Семом Гоукенсом, і там мене зустріли дуже привітно.

Наступного ранку я попрощався зі своєю німецькою родиною, а потім пішов до містера Генрі. Він скоротив мої слова подяки дружнім потиском руки і грубо перебив мене:

— Закрийте рота, сер! Я вислав вас у дорогу тільки з тою метою, щоби мій старенький карабін знову міг побалакати на волі. Коли повернетеся, то розкажете, щó ви пережили і про щó довідалися! І тоді стане ясно, чи ви й далі залишилися тим, ким були досі, але не хотіли вірити, що таким ви і є, тобто справжнім ґрінгорном, — таким, як книжка пише!

І з цими словами він випхав мене за двері. Але ще до того, як він зачинив їх, я побачив, що на очі йому напливали сльози.

Перші вестменівські лаври

На початку вересня минало вже три місяці, відколи ми розпочали роботи, та все ж іще не виконали своє завдання, хоч інші групи вже давно повернулися додому. Така ситуація пояснювалася двома причинами.

Першою з них було те, що на нашу долю випала надзвичайно складна ділянка. Залізниця мала проходити уздовж прерії, за течією Кенейдіан-Рівер. Ми мали креслення лише до гирла річки, а колію планували прокласти далі — за Нью-Мексико[20] через долини та гірські хребти. Наша група працювала поміж Кенейдіан-Рівер і Нью-Мексико, де потрібно було спершу самостійно знайти найкращий шлях. Для цього ми багато подорожували верхи, а також пішки, робили численні заміри й порівнювали їх між собою перед тим, як починати свою основну роботу. Усе це ускладнювалося тим, що ми працювали на доволі небезпечній території, якою вешталися племена кайова, команчів[21] та апачів, що не хотіли навіть чути про жодну залізницю на цій території. Тож нам слід було дотримуватися надзвичайної обережності та пильності, а це, ясна річ, також дуже сповільнювало нашу роботу.

З огляду на ці племена, ми мусили відмовитися від полювання і виключити дичину зі свого раціону — щоб індіанці не натрапили на наш слід. Усе, що нам було необхідно, привозили у запряжених волами фургонах із Санта-Фе[22]. Але, на жаль, ця система постачання працювала не надто точно, і ми часто змушені були простоювати й відкладати свої замірювальні роботи, чекаючи фургонів із провізією.

Друга причина крилася у складі нашої групи. Я вже згадував про те, що в Сент-Луїсі мене дуже дружньо зустріли троє землемірів та головний інженер. Знайомство з ними налаштувало мене на приємну й успішну співпрацю. Але, на жаль, я помилився.

Мої співрозмовники виявилися справжніми янкі й бачили в мені лише ґрінгорна, недосвідченого німця, що для них було лайливим словом. Вони хотіли заробити, але не надто старалися й справді ретельно виконувати свої обов’язки. Я, чесний і сумлінний німець, часто ставав їм на заваді, тож незабаром вони змінили своє ставлення до мене. Але я не зважав на це і працював собі далі як слід. Я робив навіть більше, ніж від мене вимагалося. Уже незабаром я зауважив, що знають вони не так уже й багато. Вони спихали на мене найважчу роботу і намагалися максимально полегшити собі життя. Але я не заперечував, бо завжди вважав, і досі вважаю, що чим більше людина робить, тим сильнішою стає.

Містер Бенкрофт, головний інженер, був із них усіх найбільш компетентним. Але, на жаль, з’ясувалося, що він полюбляє випити. Відколи з Санта-Фе привезли кілька бочок бренді, він значно більше уваги приділяв цьому вкрай шкідливому напою, аніж вимірювальним приладам. Іноді він, цілком п’яний, по півдня лежав десь у кущах. Розплачуватися за випивку, разом із головним інженером, мусили і троє землемірів: Ріґґс, Марсі і Беллінґ, а також і я сам, а щоб добро не пропадало, вони теж пили, змагаючись із Бенкрофтом. Тож не було нічого дивного у тому, що й ці троє джентльменів часто перебували не в найкращій формі. А оскільки я принципово не п’ю бренді, то працювати доводилося мені самому, поки вони то пили, то відсипалися з перепою. Вдячності за це я ні від кого не дочекався. Один лише Беллінґ визнавав, що я працюю замість них, хоча й не мушу цього робити. А що це було на шкоду нашій роботі, зрозуміло й без слів.

Не набагато краще проявила себе і решта товариства. Коли ми прибули на місце, то на нас уже чекали дванадцять вестменів. Спочатку вони дуже поважали мене як новачка, але вже незабаром я збагнув, що маю справу із вкрай непорядними людьми.

Вони мали б захищати нас і допомагати в роботі. На щастя, цілих три місяці не траплялося нічого, що змусило б мене вдатися до цього ненадійного захисту. А щодо їхньої готовності допомогти, то можу заявити з цілковитою певністю, що більших ледацюг важко було б знайти на всій території Сполучених Штатів.

Ясна річ, за таких обставин у нашому таборі з дисципліною було тугувато!

Бенкрофт був нашим керівником і мав би панувати над усім. Він так і поводився, але ніхто його не слухався. Коли він бачив цей непослух, то починав вигукувати найбільші прокляття і прямував до бочки з бренді, щоби винагородити себе за витрачені зусилля. Ріґґс, Марсі і Беллінґ поводилися точнісінько так само. Тож у мене було повне право перейняти владні повноваження. Але я цього не зробив, а якщо й робив іноді, то так, аби ніхто не зауважив. Такий недосвідчений юнак, як я, не міг би здобути повного визнання серед вищеописаних людей. А якби я дозволив собі помилку відкрито віддати наказ, це неминуче призвело б лише до гучного реготу з мене, і не більше. Тож я повинен був діяти тихенько й обережно, як розумна жінка, яка має скерувати свого неслухняного чоловіка у правильному напрямку, але так, аби він ні про що не здогадався. Ці неповороткі і свавільні, важкі на підйом чоловіки щодня обзивали мене ґрінгорном, але корилися мені, не підозрюючи про це. А я не позбавляв їх ілюзії, що вони виконують лише свої власні бажання.

Мені ефективно допомагали у цьому Сем Гоукенс, Дік Стоун і Вілл Паркер. Першого я вже представив читачам, але і двоє інших заслуговують на описи.

Постать Діка була нескінченно довга і майже позбавлена плоті, страхітливо худорлява. Він чіпляв на свої міцні мисливські чоботи шкіряні гамаші, а на тіло вбирав тісну мисливську сорочку. Широкі кістляві плечі огортала вовняна ковдра, нитки якої, здається, мали повне право стирчати в усіх можливих напрямках, а на голові в нього був предмет, описати який детальніше неможливо, але це точно не була ні шапка, ні капелюх.

Його друг був майже таким же довготелесим і худорлявим. На голові в нього було щось схоже на тюрбан — намотана довга темна хустина, він убирався в червону гусарську куртку, яка невідомо як знайшла дорогу на Дикий Захід, у довгі лляні штани і ґумові чоботи. За поясом у нього стирчали два револьвери й ніж зі сталі найкращого ґатунку. На обличчі цього чоловіка насамперед привертав увагу широкий рот. Обидва кутики рота, здавалося, відчували непереборний потяг до вух і довірливо тягнулися до них. Усі ці риси його обличчя свідчили про вірність і надійність його натури. Віл Паркер був людиною без найменшої тіні фальшу.

Зброя Паркера і Стоуна на перший погляд здавалася такою ж негодящою, як і Семова Лідді. Їхні рушниці більше скидалися на вирізані в лісі палиці, і людина, незнайома з тутешніми порядками, ніколи б не повірила, що з такої зброї взагалі можна вистрілити без загрози для самого стрільця.

У Німеччині неможливо було би знайти схожу на них трійцю, але тут, де нікого не оцінювали за зовнішністю, нікому навіть не спадало на думку подивитися на когось із них косо лише через його вигляд. Навпаки, усі вони були досвідченими, мудрими і вправними мисливцями, за нерозлучність їх називали «кленовим листком», і це прізвисько мало високу репутацію всюди, де б його не почули.

Моє тодішнє життя було б нестерпним, якби не допомога цих трьох. Вони теж тягнулися до мене й намагалися бути подалі від усіх решти, але так, аби ніхто не почувався ображеним. Особливо Сем Гоукенс. Попри свою дивакуватість, він зумів здобути авторитет у цьому строкатому та непокірному товаристві, його поважали, і він часто допомагав мені втілити в життя мої добрі наміри, але ніколи не полишав своєї звичної напівсуворої і напівжартівливої манери спілкування.

Між нами сформувалися стосунки, які найбільше нагадували взаємини вчителя й учня. Він узяв мене під свій захист як людину, яку не слід питати, чи згідна вона з цим захистом. Я був ґрінгорном, а він — досвідченим вестменом, якого я повинен був слухатися без вагань. Щоразу, коли для цього був час і відповідна нагода, він учив мене всього, що потрібно знати і вміти на Дикому Заході. І коли сьогодні я говорю чисту правду про те, що мені довелося пройти вищу школу Віннету, то не можна оминути і згадки про мого першого вчителя Сема Гоукенса. Він навіть власноручно виготовив ласó й дозволив мені вправлятися в киданні цієї важливої зброї на собі і своєму коні. А коли я досягнув такої майстерності, що зашморг щоразу падав точнісінько куди слід, він щиро зрадів і вигукнув:

— Чудово, мій юний сер! Так і мусить бути! Але не задирайте носа через цю похвалу! Вчитель іноді мусить похвалити і найтупішого учня, щоби той не засиджувався навічно в одному класі. Я вже вчив не одного юного вестмена, і кожен із них хапав науку й розумів мене незрівнянно швидше і краще за вас. Але якщо й далі будете старанно вправлятися, то, можливо, років через шість чи сім вас більше не називатимуть ґрінгорном. А доти вам слід втішатися старою мудрістю, що й дурневі іноді вдається досягнути того ж, що й мудрому, або й більшого, щоб мене качка копнула!

Він говорив усе це надзвичайно серйозно, а я слухав його так само серйозно, але чудово розуміючи, що має на увазі він цілком протилежне.

З усіх його порад найціннішими для мене були практичні, бо я був так зайнятий виконанням своїх професійних обов’язків, що якби не Сем, то міг би й не знайти часу, щоб оволодіти навичками, необхідними кожному мисливцеві у прерії. До речі, усі наші навчання проходили потай. Ми робили все це так далеко від табору, що нас неможливо було зауважити звідти.

Так вирішив Сем, а коли я одного разу запитав його про причину такого рішення, то він лише посміхнувся:

— Це ж тільки задля вашої користі, сер. Ви такий незграбний, що я не хочу червоніти за вас перед цими хлопцями. Ось ви і знаєте, щоб мене качка копнула! Тепер майте на увазі!

Отож усе товариство мало доволі невисоку думку про мої фізичні можливості та вміння користуватися зброєю, але я цим не надто переймався.

Попри всі описані вище перешкоди, ми таки просунулися вперед настільки, що протягом наступного тижня теоретично могли б наздогнати іншу групу й об’єднатися з нею. Щоби повідомити про це, слід було відрядити посланця. Бенкрофт оголосив, що поїде сам і візьме зі собою провідником одного з вестменів. Такий спосіб комунікації був звичним, ми часто надсилали повідомлення як групі, що була попереду нас, так і тій, що була позаду. Завдяки цьому — згадую тут про це у зв’язку з подальшими подіями — я знав, що головний інженер групи попереду нас вважався компетентним.

Бенкрофт збирався вирушити в дорогу недільного ранку. Перед тим він хотів влаштувати прощальну вечірку, і всі мали взяти в ній участь. Не запросили туди лише мене одного, але Гоукенс, Стоун і Паркер також не пішли. Як я й передбачав, вечірка затягнулася і завершилася аж тоді, коли Бенкрофт уже не міг говорити. Його товариші пили в тому ж темпі і перебували в такому ж стані. Про заплановану поїздку ще деякий час не могло бути й мови. Пияки зробили те, що й завжди в такому стані: порозлазилися по кущах спати.

І що тепер робити? Посланець змушений вирушити в дорогу, а п’яні точно не отямляться до пізнього пообіддя. Найкраще було мені поїхати з посланцем. Але я вагався, бо був переконаний, що, поки не повернуся, тобто протягом чотирьох днів, про роботу в таборі ніхто й не згадуватиме.

Коли я порадився про це з Семом Гоукенсом, то він показав мені рукою на захід.

— Ви не мусите їхати, сер, можете передати повідомлення он тим двом, які наближаються.

Коли я глянув, куди він показував, то побачив двох вершників, які прямували до нас. Це були білі, і в одному з них я впізнав провідника, який уже кілька разів бував у нас, аби передати повідомлення від сусідньої групи. Біля нього їхав юнак, який не був убраний відповідно до тутешніх звичаїв. Коли я наблизився до них, то вони зупинили своїх коней і незнайомець запитав, як мене звати. Після того, як я сказав, він подивився на мене уважно і привітно.

— Отже, це ви — той самий німецький юнак, який виконує тут усю роботу, поки інші ледарюють! Ви відразу здогадаєтеся, хто я такий, коли назву вам своє ім’я. Мене звати Вайт, сер.

Це було ім’я керівника найближчої на захід групи, куди ми збиралися відрядити посланця. На те, що він особисто приїхав до нас, мабуть, була вагома причина. Він зіскочив із коня, подав мені руку й оглянув табір, ніби чогось шукаючи. Коли зауважив п’яних по кущах і бочку з бренді, то на його обличчі з’явилася поблажлива, але зовсім неприязна посмішка.

— Вони, мабуть, п’яні? — запитав він.

Я ствердно кивнув.

— Усі?

— Так. Містер Бенкрофт збирався їхати до вас і запросив усіх на невеличку прощальну вечірку. Я зараз розбуджу його і…

— Стоп! — перебив він мене. — Дайте йому проспатися! Мені навіть краще поговорити з вами без них. Хто ці троє чоловіків, які стояли біля вас?

— Сем Гоукенс, Дік Стоун і Вілл Паркер, троє наших найкращих провідників.

— А, Гоукенс, цей невисокий і дивакуватий мисливець! Це кмітливий хлопака! Я чув про нього. Усі троє можуть долучитися до нас.

Я покликав усю трійцю і поцікавився:

— Ви приїхали особисто, містере Вайте. Вас привело до нас щось важливе?

— Нічого такого, просто я хотів навести тут порядок і поговорити з вами, саме з вами. Ми завершили свою роботу, а ви свою — ще ні.

— Це через особливості ландшафту, і я хотів би…

— Я знаю, знаю! — перебив він мене. — На жаль, я знаю все. Якби ви не працювали за трьох, Бенкрофт і досі стояв би там, де починав працювати.

— Ні, зовсім не це. Не знаю, чому ви прийшли до такого хибного висновку, містере Вайте. Не лише я один був старанним, і взагалі це мій обов’язок…

— Тихіше, сер, тихіше! Між нашою і вашою групою постійно їздили посланці. Тож я добре знаю, як усе було насправді. Це шляхетно з вашого боку, що прагнете захистити цих пияцюг, але я хотів би почути правду. Та оскільки бачу, що ви занадто порядний, аби сказати її мені, то запитаю Сема Гоукенса. Ходіть-но сюди!

Ми підійшли до нашого намету. Містер Вайт зручно влаштувався у траві біля нього і запросив нас зробити те саме. Коли ми послухалися його, то він почав розпитувати Сема Гоукенса, Діка Стоуна і Вілла Паркера. Вони розповіли йому все, чистісіньку правду без жодного зайвого слова. Але я час від часу додавав якісь свої зауваження, щоб згладити найнеприємніші моменти й виправдати своїх колег, хоча це й не справило належного враження на Вайта.

Коли він зорієнтувався у ситуації, то попросив мене показати йому мій записник і нотатник. Я не зобов’язаний був виконувати це прохання, але зробив те, про що попросили, бо не хотів його ображати: я ж бачив, що містер Вайт доброзичливо налаштований до мене. Він гортав і уважно роздивлявся креслення, а коли став розпитувати мене, то я мусив зізнатися, що всі ці записи робив я один, ніхто більше не накреслив і рядка.

— Але з нотатника не видно, скільки роботи припадає на кожного, — сказав він. — Ви зайшли занадто далеко зі своїм бажанням допомогти друзям.

Тут Гоукенс хитро засміявся:

— Подивіться ще в його нагрудній кишені, містере Вайте! Там є бляшанка з-під тютюну, але тепер замість тютюну там папір, його особистий щоденник, щоб мене качка копнула. І там усе описано зовсім не так, як в офіційному звіті, де він намагається приховати лінь своїх товаришів.

Сем знав, що я справді вів щоденник і носив його у порожній бляшанці з-під тютюну в нагрудній кишені. І мені було неприємно, що він розповів про це. Вайт попросив мене показати йому і щоденник. Щó мені було робити? Хіба мої товариші заслуговували на те, щоб я працював замість них навіть без слова подяки, а потім ще й замовчував правду? Я зовсім не збирався зашкодити їм, але й не хотів поводитися неввічливо з Вайтом. Тому я дав йому свій щоденник, але за умови, що він ніколи не покаже його ще комусь. Він прочитав щоденник і повернув його мені, багатозначно кивнувши.

— Взагалі-то я мав би взяти зі собою ці записи й показати там, де слід. Ваші колеги — негідники, яким не варто виплачувати жодного долара. Натомість вам слід заплатити втричі більше, ніж домовлено. Але я зроблю так, як ви просили. Та я хотів би звернути вашу увагу на те, щоб ви обов’язково зберегли ці записи. Згодом вони можуть стати вам у великій пригоді. А тепер розбудімо наших «зразкових» джентльменів.

Він підвівся й почав галасувати. І «джентльмени» повилазили з кущів із виряченими очима й перекошеними обличчями. Бенкрофт спершу хотів грубо вилаятися за те, що його розбудили, але став увічливішим, коли я сказав йому, що приїхав містер Вайт із сусідньої групи. Вони ще ніколи не бачили один одного. Насамперед Бенкрофт запропонував гостеві склянку бренді. Але не на того натрапив. Вайт використав цю пропозицію як претекст до суворої звинувачувальної промови, якої Бенкрофт точно ніколи ще не чув на свою адресу. Якусь мить він мовчки і здивовано слухав, а потім підійшов до мовця ближче, вхопив його за руку і крикнув до нього:

— Сер, ви не хотіли би назвати ваше ім’я?

— Мене звати Вайт, я ж казав вам.

— І хто ви такий?

— Головний інженер сусідньої групи.

— Хіба хтось із нас пхається туди зі своїми наказами?

— Ні.

— Отож! Мене звати Бенкрофт, і я головний інженер цієї групи. Мені теж не має права наказувати ніхто з вашої групи, навіть ви, пане Вайте.

— Це правда, що ми з вами рівні, — спокійно погодився Вайт. — Ми не маємо права наказувати одне одному. Але коли один із нас бачить, що другий шкодить справі, для якої всі ми працюємо, то його обов’язком є звернути увагу всіх, кого це стосується, на помилку. Ваша життєва мета, здається, застрягла у бочці з бренді. Я нарахував шістнадцять чоловік, які лежали п’яні, коли я приїхав сюди дві години тому, отож…

— Дві години тому? — перебив його Бенкрофт. — Ви вже так довго тут?

— Саме так. Я переглянув креслення і довідався, хто їх робив. Ви тут влаштували собі справжній рай, а один-єдиний працівник, до того ж наймолодший, робив за вас усю роботу!

Тут Бенкрофт підійшов до мене і прошипів:

— Це все ви йому наговорили, ви і ніхто більше! Ви все вигадали, нікчемний брехун, підступний зрадник!

— Ні, — заперечив йому Вайт. — Ваш юний співробітник говорив про вас тільки хороше і поводився як справжній джентльмен. Він навіть захищав вас, і я раджу вам попросити у нього пробачення за те, що ви назвали його брехуном і зрадником.

— Попросити пробачення? Нізащо! — цинічно засміявся Бенкрофт. — Цей джентльмен не вміє відрізнити трикутника від квадрата, але, попри те, має нахабство вважати себе геодезистом. Ми саме через нього й не просунулися вперед, бо він усе робив неправильно і затримав нас, а тепер, замість зізнатися в цьому, наговорив вам на нас.

Продовжити він не зміг. Я був терплячим багато місяців і дозволив цим людям думати про себе все, що їм заманеться. І ось настав момент продемонструвати їм, що вони недооцінювали мене. Я схопив Бенкрофта за лікоть і стиснув так сильно, що від болю той не зміг договорити розпочатого речення.

— Містере Бенкрофте, ви випили забагато бренді і не виспалися після цього. Я сподіваюся, що ви все ще п’яний, і вважатиму, що ви нічого не говорили.

— Я п’яний? Ви збожеволіли! — крикнув він до мене.

— Так, саме п’яний! Бо якби я знав, що ви сказали таке про мене у тверезому стані, то мусив би відлупцювати вас, як неслухняного хлопчака. Зрозуміло? Ви й далі збираєтеся заперечувати свій стан?

Я міцно тримав його за лікоть. А він точно ніколи б не подумав, що настане момент, коли йому доведеться боятися мене. Бенкрофт зовсім не був слабаком, але вираз мого обличчя налякав його. І хоча він так і не підтвердив, що справді ще п’яний, все ж не наважився й повторити свої обрáзи та звинувачення на мою адресу. Тому він звернувся по допомогу до керівника групи з дванадцяти вестменів, які охороняли нас.

— Містере Раттлєре, ви допустите, щоби цей чоловік хапав мене за руки? Ви хіба не для того тут, щоби захищати нас?

Раттлєр — високий і міцний чолов’яга, здавалося, ніби він має подвійну силу: це був грубуватий, але водночас найвірніший товариш Бенкрофта у пиятиках. Він ненавидів мене, тож радо скористався нагодою продемонструвати нарешті всю свою ненависть. Він швидко підійшов до нас і схопив мене за лікоть — так само, як я тримав Бенкрофта.

— Ні, містере Бенкрофте. Такого я не попущу. Ця дитина ще не стоптала свої перші шкарпетки, а береться тут погрожувати дорослим чоловікам, обзивати їх і обдурювати. Ану заберіть руки від містера Бенкрофта, бо інакше зараз вам покажу, хто тут справжній ґрінгорн!

І він трусонув моєю рукою, а отже, напав на мене відкрито. І це було для мене навіть ліпше, ніж сутичка з Бенкрофтом, бо Раттлєр був сильнішим супротивником, ніж головний інженер. Якщо провчу його, то з цього буде більше користі, ніж коли просто продемонструю Бенкрофтові, що я не боягуз. Тож я вирвав свій лікоть з його рук.

— Це я ґрінгорн? Негайно візьміть свої слова назад, містере Раттлєре, а то дам вам прочухана!

— Ви — мені? — засміявся той. — Цей ґрінгорн справді настільки дурненький, щоб повірити, що…

Та він не встиг договорити, бо я стусонув його кулаком у скроню з такою силою, що він упав додолу, ніби мішок, і вже не зміг підвестися. На кілька секунд запала цілковита мовчанка. А потім один із друзів Раттлєра вигукнув:

— Чорт! То ми маємо спокійно дивитися на те, як якийсь німчуга б’є нашого керівника? Всі на нього!

І він першим стрибнув на мене. Я зустрів його копняком у живіт. Це надійний спосіб вирубати супротивника, але для цього потрібно твердо стояти на другій нозі. Нападник упав. Наступної миті я вже лежав на ньому і вдарив його ще й у скроню, щоби він знепритомнів. Потім я швиденько звівся на ноги, витягнув обидва револьвери і крикнув:

— Хто ще? Хто хоче підійти?

Банда Раттлєра явно хотіла помститися за поразку обох своїх товаришів. Вони запитально переглядалися між собою. Але я попередив їх:

— Всі слухайте уважно. Той, хто зробить хоч крок до мене або вхопиться за зброю, моментально отримає кулю! Ви можете собі думати про ґрінгорнів загалом і про кожного зокрема все, що забажаєте. Але я доведу вам від імені німецьких ґрінгорнів, що один-єдиний з них може легко впоратися з дванадцятьма такими вестменами, як ви!

Після цього біля мене став Сем Гоукенс і сказав:

— А я, Сем Гоукенс, щоб мене качка копнула, хочу вас попередити ще про одне. Цей юний німецький ґрінгорн перебуває під моїм особливим захистом. Того, хто наважиться зачепити хоча б волосину на його голові, я моментально продірявлю. І це я кажу цілком серйозно, затямте собі!

Дік Стоун і Вілл Паркер також сприйняли це як заохочення стати на мій бік і продемонструвати, що вони поділяють думку Сема Гоукенса. Це справило на супротивників неабияке враження. Тож вони відвернулися від мене, тихо бурмотіли собі в бороди прокляття й погрози і взялися до двох потерпілих, яких треба було привести до тями.

Бенкрофт вирішив, що в цю мить наймудріше буде піти до намету й заховатися там. А Вайт дивився на все широко розплющеними очима. Після всього він похитав головою і сказав із неприхованим здивуванням:

— Сер, це таки страшно! Я б не хотів потрапити вам до рук. Одним ударом ви поклали на землю такого велетня. Вас слід називати Шаттергендом, Вбивчою Рукою! Ніколи такого не бачив.

Ця пропозиція сподобалася невисокому Семові Гоукенсу. І він задоволено засміявся:

— Вбивча Рука! Щоб мене качка копнула! Ґрінгорн, а вже має справжнє бойове ім’я, та ще й яке! Якщо вже Сем Гоукенс кине оком на якогось ґрінгорна, то з нього точно буде пуття. Вбивча Рука! Дуже схоже називали знаменитого вестмена, також сильного, як ведмідь, — старий Вогняна Рука. Що ви скажете на це, Діку і Віллі?

Та я не почув, що вони відповіли, бо мені довелося повернутися до Вайта, який схопив мене за руку й відвів убік.

— Ви мені дуже сподобалися, сер. Хочете поїхати зі мною?

— Хочу чи не хочу, містере Вайте, але не маю права.

— Чому?

— Бо моїм обов’язком є залишатися тут.

— Це дурниці. Я беру всю відповідальність на себе.

— Те, що я не буду відповідати за свої вчинки, нічим мені не допоможе. Мене відрядили сюди, щоби допомогти виміряти саме цю частину шляху, і я не можу поїхати звідси, бо ми ще не завершили.

— Бенкрофт завершить роботу з трьома іншими своїми помічниками.

— Так, але як і коли. Ні, я мушу залишитися.

— Але подумайте про те, що це небезпечно для вас!

— Чому?

— Ви ще й питаєте? Ви ж повинні розуміти, що тепер перетворили усіх цих людей на своїх затятих ворогів.

— Це не я. Не я починав.

— Це правда, але вони — ваші вороги. Вони ніколи не пробачать вам того, як ви збили з ніг двох із них.

— Можливо. Але я не боюся. Ці два удари кулаком викликали повагу до мене; тепер не кожен наважиться мене зачепити. А до того ж, мене підтримують Гоукенс, Стоун і Паркер.

— Як вважаєте за потрібне. Бажання людини — закон. Мені ви би знадобилися. Але чи не могли б ви мене трохи провести?

— Ви збираєтеся відразу ж їхати назад, містере Вайте?

— Так, ситуація не викликає у мене жодного бажання залишатися тут більше, ніж украй необхідно.

— Але ви ж повинні принаймні щось поїсти, сер, перед тим, як поїхати далі.

— У цьому немає потреби. У нас зі собою є все необхідне.

— Ви не збираєтеся попрощатися з Бенкрофтом?

— Не маю бажання.

— Але ж ви приїхали, щоби поговорити з ним про справи!

— Це так. Але я можу сказати це й вам. Ви зрозумієте мене навіть краще, ніж він. Я хотів насамперед попередити його про небезпеку з боку червоношкірих.

— Ви бачили індіанців?

— Індіанців ми не бачили, але траплялися їхні сліди! Настала пора, коли дикі мустанги й буйволи йдуть на південь. Тоді червоношкірі виходять зі своїх селищ на полювання, щоби запастися м’ясом. Кайова можна не боятися, бо ми домовилися з ними про залізницю. Але команчі та апачі ще нічого про це не знають, тому краще не потрапляти їм на очі. Я, на щастя, завершив свою роботу і їду звідси. Але покваптеся й ви! З дня на день тут стає все небезпечніше. Тож тепер сідлайте свого коня й запитайте Сема Гоукенса, чи не хотів би й він поїхати з нами!

Сем, звичайно ж, хотів.

Взагалі-то я збирався працювати того дня. Але була неділя, Божий день, коли кожен християнин, у якій би глушині він не був, повинен зібратися з силами і взятися до своїх духовних справ. А крім того, я заслужив день відпочинку. Тож я пішов до намету Бенкрофта і сказав йому, що сьогодні не працюватиму, а відпроваджу Вайта разом зі Семом Гоукенсом.

— Ідіть до чорта і зламайте собі там шиї! — крикнув він у відповідь, і я навіть не підозрював, що це грубе побажання незабаром майже здійсниться.

Я вже кілька днів не їздив на коні, і мій рудий огир радісно заіржав, коли я осідлав його. Він виявився чудовим скакуном, і я наперед тішився тим, як розповідатиму про це старому Генрі.

Ми бадьоро поскакали у цей мальовничий осінній день, розмовляючи про проект майбутньої залізниці і про все, що нас цікавило. Вайт дав мені кілька корисних порад про те, як найкраще об’єднати наші ділянки. А після обіду ми насолоджувалися простою їжею. Потім Вайт зі своїм провідником поїхали далі, а ми залишилися ще трохи полежати й порозмовляти про релігію.

Ранчо на Дикому Заході. Фото Джона Ґребла, 1888 рік. Бібліотека Конгресу США.

Гоукенс загалом був смиренний чоловік, хоча й намагався цього не показувати. Бо Дикий Захід — не те місце, де паростки релігійної свідомості можуть знайти належний догляд і розуміння. Скупо він розповідав і про своє походження. З нашого товариства лише троє, Дік Стоун, Вілл Паркер і я, знали про те, що Сем — німець. Взагалі-то його звали Фальк, і його дідусь та бабуся емігрували свого часу до Америки. Після численних перипетій долі його батьки посіли невеличку ферму поблизу Літл-Рок[23] у штаті Арканзас[24], але незабаром після того померли. Двадцятилітній на той час Сем у 1840-му пішов у ліси полювати на хутра й валити дерева і доволі швидко загартувався в різних сутичках і випробуваннях на досвідченого вестмена. Але він зберіг симпатію до своєї німецької батьківщини, і, мабуть, це було однією з причин, чому він так приязно ставився до мене, свого земляка. Час від часу на самоті ми з ним переходили на рідну мову, якою він володів доволі добре. Та здебільшого ми спілкувалися англійською, хоча б тому, що я був у цій країні новачком і хотів якомога швидше опанувати її мову.

Незадовго до того, як ми вирушили назад, я нахилився над водою, щоби попити. У кришталево-чистій воді я побачив на піску невеличке заглиблення, слід від ноги, і показав це Семові. Той уважно роздивився слід і кивнув:

— Містер Вайт мав цілковиту рацію, коли застерігав від індіанців.

— Ви думаєте, Семе, що це індіанський слід?

— Так, від індіанського мокасина. Що відчуваєте від думки про це, сер?

— Щó маєте на увазі?

— Ви ж мусили щось подумати або відчути!

— Що я можу ще подумати, окрім того, що тут побував червоношкірий?

— Ви не боїтеся?

— Чому я мав би боятися?

— Ви не знаєте червоношкірих!

— Але я сподіваюся познайомитися з ними. Вони, мабуть, такі ж люди, як і всі — вороги своїх ворогів і друзі своїх друзів. А оскільки я не збираюся ставитися до них як до ворогів, то й тривожитися мені нема чого, так мені здається.

— Ви справжній ґрінгорн і назавжди таким залишитеся. Як би гарно ви собі не уявляли свої стосунки з індіанцями, все буде зовсім не так. Події розвиватимуться незалежно від вашого бажання. Ви самі в цьому переконаєтеся, і я дуже сподіваюся, що цей досвід не коштуватиме вам шматка вашого м’яса чи навіть життя.

— Коли цей тубілець побував тут?

— Приблизно два дні назад. Інакше ми побачили б його сліди у траві, але за два дні вона вже встигла знову випростатися.

— Тобто це був розвідник?

— Мабуть. Він вистежував бізонів. Оскільки зараз між сусідніми племенами панує перемир’я, то це не був військовий розвідник. Він був дуже необережний, а отже, ще молодий.

— Чому?

— Досвідчений воїн не ступає ногою у воду, як цей, бо у воді слід зберігається довго. Таку дурницю може вчинити лише червоношкірий ґрінгорн, такий, як ви, ґрінгорн блідолиций! А блідолиці ґрінгорни бувають ще дурніші за червоношкірих. Запам’ятайте собі це, сер!

Він тихенько посміювався собі під ніс і підвівся зі землі, щоби сісти на коня. Добрий старий Сем любив демонструвати мені свою симпатію саме так, обзиваючи мене дýрнем.

Ми могли би повернутися тією ж дорогою, якою приїхали. Але моїм завданням як геодезиста було вивчити територію. Тому ми зробили гак і вже аж потім повернули у правильному напрямку.

Дорогою ми побачили широку долину, зарослу густою соковитою травою. Цю долину — настільки пряму, що видно було всю одразу, — оточували горби й чагарники. Її можна було перетнути лише за півгодини. Та ми проїхали всього кілька кроків, коли Сем раптом зупинив коня і почав уважно вдивлятися вперед.

— А ось і вони! — вигукнув він. — Перші цього року!

— Хто? — запитав я.

І побачив удалині вісімнадцять або, може, двадцять темних цяток, що поволі пересувалися.

— Хто? — повторив він моє питання, хвацько вертячись у сідлі. — Вам не соромно таке запитувати? Ах, я й забув, ви ж — ґрінгорн, і то ще й який! Такі люди, як ви, дивляться впритул і нічого не бачать. Зараз ви, вельмишановний сер, маєте чудову нагоду відгадати, що там таке відбувається перед вашими очима!

— Відгадати? Гм! Я би сказав сарни, якби не знав, що вони живуть стадами не більшими, ніж десять тварин. А якщо взяти до уваги відстань, із якої я дивлюся, то, попри те, що тварини звідси видаються крихітними, насправді вони є значно більшими за сарн.

— Сарни, качка б мене копнула! — засміявся він. — Сарни тут, на берегах Кенейдіан-Рівер! Це просто вершина вашої мудрості! Хоча все інше, сказане вами, не було надто вже позбавленим глузду. Ці тварини справді більші за косуль, набагато більші.

— Любий Семе, це часом не буйволи?

— Звичайно ж, буйволи! Це бізони[25], справжні бізони, що мігрують, а це — перші, які мені трапилися цього року. Тепер ви переконалися, що містер Вайт мав рацію: бізони та індіанці! Ми помітили слід ноги червоношкірого, а живих буйволів бачили на власні очі. І що ви скажете на це все, щоб мене качка копнула?

— Нам треба туди!

— Це ясно.

— Поспостерігати за ними!

— Спостерігати? Тільки спостерігати? — запитав він, здивовано глянувши на мене.

— Так. Я ще ніколи не бачив бізонів і хотів би поспостерігати за цими тваринами.

У той момент я відчував лише захоплення людини, яка любить природу. А це було незбагненним для Сема, і він майже розлючено сплеснув у долоні.

— Спостерігати, тільки спостерігати! Як дитина, яка підглядає у дірки клітки за кроликами! О ґрінгорне, що мені тільки не доводиться з вами пережити! За ними потрібно не просто спостерігати і роздивлятися, а гнати, по-справжньому гнати геть!

— Сьогодні, в неділю?

Це в мене вихопилося автоматично. Але він розізлився на ці мої слова вже по-справжньому і крикнув на мене:

— Замовкніть нарешті, сер! Справжнього вестмена не цікавить, який надворі день тижня, коли він бачить перших бізонів! Це означає м’ясо! Ви чуєте, м’ясо! І яке м’ясо, щоб мене качка копнула! Шматок смаженої бізонини — це краще за… за амброзію чи як там називалася їжа, яку вживали грецькі боги. Я мушу роздобути зараз бізонину, навіть якщо це коштуватиме мені життя! Вітер віє нам в обличчя, це добре. Тут, на лівому боці долини, яскраво світить сонце, а навпроти, праворуч, — лежить тінь. Якщо ми триматимемося правого боку, тварини не помітять нас завчасу. Поїхали!

Він уважно оглянув свою Лідді, перевірив, чи все працює як слід, і повернув до південного боку долини. Я теж перевірив свій карабін. А Сем подивився на це, зупинив коня й запитав:

— Ви збираєтеся зі мною, сер?

— Звичайно.

— Викиньте цю думку з голови, якщо не хочете за десять хвилин перетворитися на кашу під копитами буйволів! Бізон — це не канарка, яку можна взяти на палець і послухати, як вона співає. Перш ніж ви зможете полювати на таких небезпечних тварин, має пройти ще не один дощ і не один сонячний день над цими долинами.

— Але я хочу…

— Мовчіть і слухайте мене уважно! — перервав він мене тоном, яким ще ніколи до мене не звертався. — Я не хочу мати на сумлінні ваше життя. Це для вас пряма дорога у пащу дракона. Згодом будете робити все, що захочете, але зараз я не дозволю неслухняності!

Якби не цілковите порозуміння між нами, він почув би належну відповідь на свої слова. Але з поваги до нього я промовчав і поволі їхав за ним услід по затіненій стороні долини. А він уже був налаштований м’якше і спокійно пояснював мені:

— Наскільки я бачу, їх двадцять. Але ви би побачили, як то, коли їх тисяча або й більше мчить через савану! Раніше я зустрічав стада по десять тисяч. Це був хліб індіанців. Але білі забрали його собі. Червоношкірі берегли тварин, бо ті давали їм їжу. Вони вбивали рівно стільки, скільки було потрібно. А блідолиці лютували серед незліченних стад, ніби хижаки, які вбивають і після того, як наситяться, — просто, щоби проливати кров. Ще трохи, і не буде вже бізонів, а разом із ними й індіанців! Нехай береже їх Господь! І точнісінько те саме відбувається з кінськими стадами. Раніше мустанги бігали стадами по тисячі або й більше. А тепер той, хто побачив сотню, не тямиться від щастя.

У цей момент ми підійшли до буйволів на відстань приблизно чотирьохсот кроків, але вони все ще не зауважили нас. Гоукенс зупинив коня. Тварини далі неквапно паслися в долині. Найдалі від стада відійшов старий бізон, чиє велетенське тіло викликало у мене здивування. Він точно мав не менше ніж два метри заввишки і приблизно три завдовжки. Тоді я ще не вмів підраховувати вагу бізона, але сьогодні можу з точністю сказати, що важив він не менше ніж тридцять центнерів, просто неймовірна маса костей і м’яса! Цей бізон знайшов калюжу з болотом і з насолодою катулявся у ній.

— Це вожак! — прошепотів Сем. — Найнебезпечніший із цілого стада. Той, хто його зачепить, повинен перед тим написати заповіт. Я спробую вполювати юну самку ззаду праворуч. Дивіться уважно, куди я стрілятиму! Під лопатку, збоку, точно в серце. Це найкращий, найпевніший постріл після пострілу в око. Але тільки божевільний стрілятиме в око бізонові, який мчить на тебе. Залишайтеся тут і тримайтеся разом із конем ближче до кущів! Коли бізони побачать мене, вони кинуться навтьоки і бігтимуть повз вас. Але в жодному разі не рухайтеся з місця, поки я вас не покличу!

Він зачекав, поки я заховаюся поміж двома кущами, і повільно та тихо поїхав далі. Мені було незвично. Я багато читав про полювання на бізона. Про це мені ніхто б не розповів нічого нового. Але поміж описом такого полювання і спостереженням за ним наживо лежить велетенська різниця. Того дня я вперше в житті бачив живого бізона. На яку дичину мені доводилося полювати досі? Її навіть не варт порівнювати з цими велетенськими небезпечними тваринами. Тому варто було би сподіватися, що я цілковито згідний з наказом Сема заховатися й не втручатися. Але насправді все було зовсім навпаки. Ще цілком недавно я хотів тільки спостерігати, роздивлятися, але раптом відчував сильне, майже непереборне бажання діяти разом із Семом. Ні! — думав я собі, це не гідно для сміливця. Справжній чоловік обере найсильнішого буйвола!

Мій кінь теж поводився неспокійно. Він топтався і крутився на місці, прагнув утекти, хоч не бачив ще жодного буйвола. Я ледь стримував його. Що мені робити — відмовитися від полювання чи все ж напасти на буйвола? Я не те щоби був збуджений, але вагався між «так» і «ні». Але рішення прийшло само, під тиском обставин.

Сем наблизився до бізона на відстань трьохсот кроків. А потім пришпорив коня і галопом помчав до стада, повз вожака, щоби під’їхати до самки, яку мені показав. Вона застигла й навіть не спробувала втекти. Ось він під’їхав ще ближче, і я побачив, як він вистрілив, коли скакав повз неї: вона здригнулася і втягнула голову. Але я не встиг побачити, чи вона впала на землю, бо мій погляд привабила інша сцена.

Велетенський бізон зірвався на ноги. І помчав до Сема Гоукенса. Це була неймовірно сильна тварина! Масивна голова з хвилястою гривою, широкий череп і короткі, зате сильні, закручені назовні роги, густа цупка вовна довкола шиї і на грудях! Цей образ первісної грубої сили доповнював хребет. Так, це було справді небезпечне створіння! Але його поява спокушала протиставити людське вміння цій неприборканій тваринній силі.

Хотів я чи не хотів? Не знаю. Можливо, мій рудий огир усе вирішив замість мене? Він вискочив із кущів і кинувся ліворуч. Але я скерував його праворуч і помчав на бика. Той відчув моє наближення й повернувся до мене. Коли ж він побачив мене, то нахилив голову, щоби зустріти вершника й коня рогами. Я чув, як Сем відчайдушно кричить, але не мав часу повернутися до нього. Я не міг вистрелити в бізона, бо, по-перше, він не наблизився до мене на відстань пострілу, а по-друге, мій кінь не слухався мене. Куля від страху влучила би просто у роги. Аби ще більше налякати мене, бізон відкинув задні ноги набік, а голову могутнім рухом підняв ще вище. Я доклав усіх зусиль, аби хоч трохи вгамувати свого коня. Потужним стрибком він проскочив повз задню частину бізона, роги якого майже черкнули мене по нозі. Стрибок привів нас у ту саму калюжу, в якій щойно катулявся бізон. Я це побачив і висмикнув ноги зі стремен: це врятувало мене, бо кінь мій послизнувся, і ми впали. Як це все могло трапитися так блискавично, я не знаю і досі, але вже наступної миті я стояв на рівних ногах біля болота з рушницею в руках. А бізон повернувся до нас і стрибнув було до коня, який і собі намагався піднятися і втекти. Тим часом буйвіл підставився мені для пострілу. Я прицілився, і для важкого карабіна настав час показати себе. Ще стрибок, і бізон уже біля коня. Але я вистрелив — бик зупинився посеред стрибка, чи то злякавшись пострілу, чи то через те, що я влучив. І я не знав, як усе було насправді. Тому відразу ж вистрелив удруге. Він повільно підняв голову, страхітливо заричав, кілька разів хитнувся в різні боки і впав на землю.

Від радості перемоги мені хотілося кричати, але слід було робити більш нагальні речі. Стадо давно втекло. Мій кінь помчав без вершника кудись праворуч і донизу, в долину, а я зауважив, як Сема Гоукенса переслідує набагато менший за мого бізон.

Важливо знати, що буйвіл, якщо його розізлити, вже не зупиниться й не полишить свого супротивника, та ще й може позмагатися з конем на швидкість. У такі моменти він демонструє сміливість, хитрість і витривалість, про які навіть не здогадуєшся, поки бачиш тварину спокійною.

Цей бик також затято переслідував свого ворога. І щоб утекти, Семові доводилося робити ризиковані повороти, що виснажували коня. Кінь точно не витримає стільки ж, скільки бізон. Тому я негайно мусив допомогти. Я не мав часу переконатися, чи справді мій бізон мертвий. Я миттю зарядив свій карабін і кинувся до Сема. Він побачив мене і хотів полегшити мені завдання, тож повернув коня до мене. Це було необачно, бо так кінь опинився на шляху бика. Я вже бачив, як бик нахилив роги. Ось одним ударом він уже підняв на роги і коня, і вершника, а коли ті впали на землю, кинувся їх топтати. Сем кликав на допомогу, наскільки міг кричати. А я все ще перебував від них на відстані приблизно ста п’ятдесяти кроків і не міг зволікати ні секунди. Постріл із ближчої відстані був би точнішим, та якби я ще повагався, то Сем міг би загинути, і якщо зараз не влучу, думав я, то принаймні є надія, що відверну увагу тварини від мого друга.

Тож я зупинився, прицілився в ліву лопатку і вистрілив. Бик підняв голову так, ніби хотів прислухатися, і повільно розвернувся. Він побачив мене й кинувся до мене. Але вже повільніше. Завдяки цьому мені вдалося поспіхом перезарядити карабін. Я впорався з цим, коли тварина вже була на відстані тридцяти кроків від мене. Та бик уже не міг бігти. Його рухи сповільнилися. Усе ж він, низько нахиливши голову зі страшними, налитими кров’ю очима, рухався просто на мене, ближче й ближче, як страшна біда, яку не зупинити. Тоді я став на коліно і прицілився. Мій рух примусив бізона зупинитися і підняти голову, щоби роздивитися мене краще. В цю мить я вистрелив у його обидва ока — у праве й ліве, а його тіло струсонула коротка судома, і велетень упав додолу.

Я відразу ж підскочив на рівні ноги і помчав до Сема. Але в цьому вже не було потреби — я побачив, як він сам іде до мене.

— Вітаю! — гукнув я йому. — Ви живі? Не поранені?

— Зовсім не поранений, — відповів він. — Тільки праве стегно болить від падіння, чи то ліве, качка б його копнула. Не можу точно визначити.

— А ваш кінь?

— Кінь пропав. Тобто він ще живий, але буйвіл простромив його рогом наскрізь. Щоб скоротити його страждання, доведеться пристрелити. Бідна тварина. Бізон мертвий?

— Я сподіваюся, що так. Подивимося?

Ми переконалися, що тварина мертва. Після цього Гоукенс глибоко зітхнув.

— Чорт забирай! Ох і поганяв мене цей старий віл! Самка була б до мене добріша. Але від биків не можна сподіватися, що вони поводитимуться, наче справжні леді.

— І як йому спала на думку дурнувата ідея погнатися за вами?

— А ви не бачили?

— Ні.

— Я вистрелив у самку, перейшовши дорогу бикові. Той розізлився на це і погнався за мною. І хоча я віддав йому другу кулю з моєї Лідді, але, здається, вона не завдала йому належної шкоди, бо він виявляв до мене таку прихильність, якій я просто не зміг протистояти. Він так ганявся за мною, що я навіть не міг перезарядити рушницю. Тож я викинув її геть, бо вона мені лише заважала, і застосовував руки лише для того, аби краще керувати конем. Качка б мене копнула. Бідна тварина зробила все можливе, але так і не змогла врятуватися.

— Це через ваш останній, фатальний поворот. Вам слід було помчати в обхід буйвола, так ви змогли б урятувати коня.

— Зміг урятувати? Ви говорите, як старий. Такого я не сподівався від ґрінгорна.

— Та невже! У ґрінгорнів є і свої плюси, не лише мінуси!

— Так, бо якби вас не було поряд, то я би вже лежав там, на землі, розтоптаний і понівечений, як мій кінь. Ходімо нарешті до нього.

Ми підійшли до коня. Мав він кепський вигляд. Жили і нутрощі визирали з розпанаханого тіла. Він важко сопів від болю. Сем підняв свою рушницю, зарядив її і вистрелив. Потім зняв з мертвого коня збрую і сказав:

— Тепер я можу сам собі бути за коня і натягнути цю збрую на власне тіло. Так буває з тими, хто полює на буйволів.

— Де ви візьмете нового коня? — запитав я.

— Це найменша моя проблема. Просто впіймаю собі, качка б його копнула.

— Мустанга?

— Так. Буйволи прийшли. Вони почали своє переселення на південь. Тож незабаром прийдуть і мустанги. Це відомо.

— Можна я поїду з вами, коли ловитимете собі мустанга?

— Чому б і ні? Це вам також цікаво буде побачити. А тепер ходімо! Подивімося на старого буйвола! Можливо, він ще живий. Такі мафусаїли[26] затято борються за життя.

Ми підійшли до туші. Тварина була мертва. Тож тепер, коли вона лежала нерухомо, можна було ще краще роздивитися її форми. Сем перевів погляд із бика на мене, витягнув обличчя у гримасі й похитав головою:

— Це незбагненно, цілком незбагненно! Знаєте, куди ви влучили йому? У найправильніше місце! Це старезний бик, і я б десять разів подумав, перш ніж зачіпати його. Ви знаєте, хто ви, сер?

— Хто?

— Найлегковажніший із людей.

— Ого, такого мені ще ніхто не казав.

— Тому нарешті почуйте від мене. Я ж наказав вам не чіпати буйволів і сидіти у сховку. Чому ви не послухалися?

— Сам не знаю.

— Ось, бачите. Ви дієте без причини і не подумавши. Хіба це не легковажно?

— Не думаю. Мала б існувати вагома причина.

— Тоді ви повинні знати її.

— Можливо, причина в тому, що ви наказали мені, а я не дозволяю собі наказувати.

— Отже! Коли хтось бажає вам добра і застерігає від небезпеки, то вам ще більше хочеться кинутися у пекло?

— Я приїхав на Дикий Захід не для того, щоби стерегтися від тутешніх небезпек.

— Гаразд. Але наразі ви ще ґрінгорн і повинні бути обережнішими. Але якщо ви не хотіли послухатися мене, то чому кинулися саме на цього буйвола, а не на якусь самку?

— Бо це було шляхетно.

— Шляхетно! Цей ґрінгорн хоче побавитися у лицаря! Чудово, качка б мене копнула!

Сем зареготав так сильно, що аж тримався за живіт, а потім, сміючись, продовжив:

— Чуєте, сер, у майбутньому ніколи такого не говоріть! Коли справжній вестмен щось робить, то він думає не про те, чи це шляхетно, а про те, чи це доцільно.

— Але так воно було й тепер.

— Тут? Чому?

— Я обрав бика, бо в нього більше м’яса, ніж у самки.

Сем глянув на мене здивовано і замовк. Але потім знову зареготав.

— Більше м’яса? Цей юнак застрелив бика задля м’яса. Качка б мене копнула! Мені здається, що ви навіть засумнівалися у моїй сміливості, бо я націлився на самку, а не на самця?

— Ні. Але я вважаю, що полювання на самця вимагає більше сміливості.

— Щоб їсти потім м’ясо бика? Який же ви розумний, сер! Цьому бику точно не менше вісімнадцяти або і двадцяти років. Він складається з хутра, кісток і численних жил. А його м’ясо таке тверде, як вичинена шкіра, і навіть якщо ви кілька днів підряд будете його смажити чи варити, прожувати його вам однаково не вдасться. Кожен досвідчений вестмен віддасть перевагу самці перед самцем, бо її м’ясо м’якше і соковитіше. Ось бачите, наскільки ви ще ґрінгорн. Я не мав часу пильнувати вас. Ну і як пройшов цей ваш легковажний напад на бика?

І я розповів йому, як усе було. Коли ж завершив, то він подивився на мене широко розплющеними очима, похитав головою і наказав:

— Підіть у долину і приведіть вашого коня! Він потрібен нам, бо на ньому ми повеземо те м’ясо, яке візьмемо зі собою.

Я виконав те, що він звелів. Чесно кажучи, я був розчарований його поведінкою. Він вислухав мою розповідь, не відреагувавши на неї жодним словом. А я сподівався почути хоча б стриману похвалу. Але замість цього він промовчав і просто послав мене привести коня. Однак, навіть попри це, я не ображався на нього. Я навіть був радий, що він не критикував мене за постріли в очі буйвола, недостойні справжнього мисливця.

Коли ж я привів свого коня, то Сем уже стояв на колінах біля вбитої ним самки, майстерно відділяючи від її задньої частини хутро і вирізаючи шматок філе.

— Ось, — сказав він. — Сьогодні ввечері у нас буде печеня, якої ми давно не їли. Це філе і збрую мого коня ми навантажимо на вашого коня. Це буде тільки для нас із вами, Діка і Вілла. Якщо всі інші теж захочуть скуштувати, нехай поїдуть сюди і привезуть собі самі.

— Якщо до того часу м’ясо не з’їдять птахи та дикі звірі.

— Ви знову проявили свою надзвичайну мудрість! — засміявся він. — Звичайно, що ми накриємо здобич гілками й камінням. Тільки ведмідь, або інший великий хижак, зможе добратися до неї.

Після цього ми вирізали кілька великих гілок з ближніх кущів і принесли каміння. Потім накрили рештки самки й навантажили мого коня.

— А що буде з буйволом? — запитав я.

— З тим? А що з ним може бути?

— Ми не можемо ніяк його використати?

— Ніяк.

— Навіть шкуру?

— Ви хіба чинбар? Я — ні!

— Але я читав, що шкури вбитих бізонів ховають у спеціальних сховищах.

— Ви читали таке? Отже, якщо ви читали, то це мусить бути правдою, бо все, що пишуть про Дикий Захід, — це чистісінька правда. Качка б мене копнула! Звичайно, бувають мисливці, які вбивають тварин задля хутра. Я також робив таке. Але зараз нам це не світить. Ми не можемо тягнути за собою ще й важку шкуру.

Дикі мустанги

Ми вирушили в дорогу і, попри те, що йти довелося пішки, вже за півгодини були в таборі, бо долина, у якій я вполював двох своїх перших бізонів, лежала недалеко від нашого табору.

Те, що ми повернулися пішки і без Семового коня, привернуло до нас увагу. Всі питали, що ж трапилося.

— Ми полювали, і мого коня пошматував бізон, — розповів Сем Гоукенс.

— Полювали на бізонів, на бізонів! — передавалося з вуст у вуста. — Але де, де саме?

— Всього півгодини пішки звідси. Ми привезли собі філе. Якщо хочете, можете поїхати по решту.

— Так ми і зробимо, так і зробимо! — закричав Раттлєр, який вдавав, ніби між нами нічого не трапилося. — Де саме це місце?

— Їдьте нашими слідами, там і знайдете! У всіх вас є очі, качка б мене копнула!

— Скільки було бізонів?

— Двадцять.

— І скільки ви вполювали?

— Одну самку.

— Тільки одну? А де всі інші?

— Втекли. Можете пошукати їх. Я не розпитував, куди вони зібралися погуляти, а вони самі не сказали!

— Лише одна самка! Двоє мисливців застрелили з двадцяти бізонів тільки одного! — зневажливо промовив хтось.

— Зробіть краще, якщо можете, сер! Ви, мабуть, убили б усіх двадцятьох, і ще кількох додатково. До речі, коли ви знайдете місце, то побачите ще двох старих двадцятирічних бізонів, яких застрелив цей юнак.

— Бізони, старі бізони! — перешіптувалися довкола. — Стріляти у двадцятирічних бізонів! Яким треба бути ґрінгорном, аби робити такі дурниці!

— Можете посміятися з нього, якщо хочете, але потім таки подивіться на цих бізонів! Я вам скажу тільки те, що він врятував мені цим життя.

— Життя? Як це?

Всі прагнули почути розповідь про пригоду. Але Сем зупинив їх.

— Я не маю бажання зараз говорити про це. Нехай сам вам розповідає, якщо ви збираєтеся їхати по м’ясо вже після того, як стемніє!

І він мав рацію. Сонце схилилося над обрієм, і незабаром мав настати вечір. А оскільки всі зрозуміли, що я точно не буду їм нічого розповідати, то сіли на коней і поїхали собі. Я кажу всі, бо таки нікого не залишилося. Вони не довіряли одне одному. У компанії чесних мисливців, що приятелюють між собою, кожна впольована здобич належить усім. Але ці люди не знали такого. Коли вони згодом повернулися, то я почув, як вони розповідали, що всі накинулися на тушу, ніби дикі, і кожен намагався вирвати в іншого кращий шматок м’яса.

Поки їх не було, ми зняли з мого коня м’ясо і збрую, а я відвів тварину вбік, аби погодувати і напоїти. Я не поспішав, тож у Сема було достатньо часу, щоби розповісти Стоунові та Паркеру про нашу пригоду. Вони стояли так, що між мною і ними опинився намет, і не бачили мене, коли я підійшов ближче. Я вже майже зайшов до намету, коли почув голос Сема:

— Можете повірити мені, все було так, як я кажу: цей пацан вибирає найбільшого і найсильнішого бізона і стріляє у нього, як старий, досвідчений мисливець! Я, звичайно ж, вдав, ніби вважаю це легковажністю, і висварив його. Але тепер я знаю, чого він вартий.

— Я теж, — підтвердив Стоун, найстарший і найрозважливіший з усіх мисливців. — З нього буде добрий вестмен.

— І то вже незабаром, — почув я голос Паркера, який завжди вмів уставити свої п’ять копійок.

— Так, — погодився Гоукенс. — Знаєте, джентльмени, він просто народився для цього, просто створений для цього. Та ще й з його силою! Як він учора тягнув наш фургон — сам-один! Там, де він пройде, ще довго не ростиме трава. Але пообіцяйте мені одне.

— Що? — запитав Паркер.

— Не показуйте йому, що ми про нього думаємо!

— Чому?

— Бо почне задирати носа.

— Навряд.

— Точно! Він скромний хлопець і не схильний до зверхності. Але це може змінитися. Хвалити людей — це завжди помилка. Так можна зіпсувати найкращих. Тож спокійно і далі називайте його ґрінгорном. Він справді наділений усіма рисами, необхідними справжньому вестменові, але вони в нього ще не розвинені, йому доведеться багато навчитися і багато повправлятися.

— Але ти хоч подякував йому за те, що він урятував тобі життя?

— Мені це не спало на думку!

— Ні? То щó ж він тепер про тебе думає?

— Мені байдуже, цілковито байдуже, що він думає про мене, хай би мене качка копнула. Ясна річ, він вважає мене невдячним. Але це не має значення. Важливо, щоб він не змінився, не почав задирати носа, залишився таким, яким є зараз. Але в той момент мені хотілося його обійняти і поцілувати.

— Ого! — вигукнув Стоун, який раптом теж вирішив заявити про себе. — Ти і поцілунки! Ще обійми у твоєму виконанні я можу собі уявити, але поцілунки — ніколи!

— Справді? Ніколи? Чому? — запитав Сем.

— Чому? — взявся пояснити Вілл Паркер замість Діка Стоуна. — Ти ніколи не дивився у дзеркало або у воду на своє відображення, старий Семе? Твоє обличчя, твоя борода і твій ніс! Боже, кому може спасти на думку щось безглуздіше, ніж наблизити до тебе свої губи? Така людина або перегрілася на сонці, або ж у ній оселилося божевілля.

— Он як! Ага! Гм! Це звучить дуже по-дружньому, — пробурмотів Сем. — Отже, я — потвора! А ти? Ким ти вважаєш себе? Можливо, красунчиком? Навіть і не думай! Згадай моє слово, якби ми з тобою удвох взяли участь у конкурсі краси, то я б зайняв перше місце. А ти програв би. Качка б мене копнула! Але це тут ні до чого. Ми говорили про нашого ґрінгорна. Я не подякував йому і не збираюся. Але згодом, коли ми засмажимо м’ясо, він повинен отримати найкращий і найсоковитіший шматок. Я сам йому його відріжу, він заслужив на це. А завтра, знаєте, що я зроблю завтра?

— Що? — запитав Стоун.

— Завтра матиме велику радість. Йому буде дозволено зловити мустанга.

— Ти збираєшся йти на мустангів?

— Так. Мені ж потрібен новий кінь. А на полювання ти позичиш мені свого, любий Діку. Якщо сьогодні ми бачили буйволів, то прийдуть і мустанги. Думаю, що досить поскакати до прерії, де ми позавчора працювали з кресленнями для залізниці. Там уже мають бути мустанги, якщо тварини дійшли до наших широт.

Далі я не слухав, а повернувся назад, пройшов крізь зарослі, щоби наблизитися до мисливців із другого боку. Вони не мали б довідатися, що я випадково почув не призначене для моїх вух.

Вони розвели багаття, біля якого закопали в землю дві міцні роздвоєні гілляки. На них сперли палицю з печенею. На цій палиці розмістили увесь шматок м’яса, і Сем Гоукенс почав повільно і фахово обертати його. Насолода, яка при цьому вимальовувалася на його обличчі, була зворушлива.

Коли повернулися всі інші з рештками м’яса, то зробили те саме, що й ми, — розвели вогонь. Але біля їхнього вогнища було не так тихо і мирно, як у нас. Оскільки кожен хотів смажити собі окремо, всім забракло місця, внаслідок чого вони їли свої шматки напівсирими.

А я й справді отримав найкращий шматок. Він важив близько трьох фунтів[27], і я з’їв його цілком. Але через це мене не вважали ненажерою. Я їв значно менше, ніж з’їв би будь-хто інший на моєму місці. Ви не повірите, як багато м’яса повинен поглинати вестмен, аби нормально почуватися.

Усім відомо, що для харчування людині, крім неорганічних речовин, потрібно споживати належну кількість білків і вуглеводів. І щоби достарчити своєму організму необхідну кількість вуглеводів, людина повинна споживати значні обсяги їжі. Велику кількість білка, яку вона з нею отримує, тіло з легкістю переробляє під час тривалих навантажень. Я знав трапера, який за один раз міг з’їсти вісім фунтів м’яса, а коли я запитав його, чи він ситий, то він лише всміхався:

— Мушу бути ситим, бо більше нічого не маю. Але якби ви захотіли віддати мені свій шматок, то вам не довелося б довго чекати, поки він зникне.

Під час трапези вестмени розмовляли про наше полювання. Наскільки мені вдалося почути, то, коли вони побачили вбитих буйволів, їхнє уявлення про мою «дурість» таки змінилося.

Наступного ранку я вдав, ніби збираюся йти працювати. Тоді до мене підійшов Сем і сказав:

— Киньте свої прилади, сер! Треба зробити дещо цікавіше.

— Що ви маєте на увазі?

— Побачите. Готуйте свого коня! Ми вирушаємо!

— На прогулянку? Але ж є робота!

— Облиште! Ви достатньо напрацювалися. Хоча я переконаний, що ми повернемося до обіду. І тоді ви зможете міряти і рахувати, скільки влізе.

Я повідомив про це Бенкрофта, і ми вирушили в дорогу. Дорогою Сем напускав на себе загадковості, а я не зізнавався йому, що знаю про його плани. Ми їхали вздовж траси, яку вимірювали, аж до прерії, про яку напередодні згадував Сем у розмові зі Стоуном і Паркером.

Прерія сягала двох англійських миль[28] завширшки і вдвічі більше завдовжки, її оточували вкриті лісами пагорби. Оскільки посередині протікав струмок, то тут було достатньо вологи і росла густа й соковита трава. З півночі можна було потрапити сюди стежкою поміж двома горами, а на півдні прерія закінчувалася долиною, яка вела далі в тому ж напрямку. Коли ми доїхали сюди, то Гоукенс зупинився і прискіпливо оглянув рівнину. Потім ми їхали далі, вздовж північного берега річки. І тут Сем раптом голосно крикнув, зупинив коня, позиченого в Діка Стоуна, зіскочив з нього, перестрибнув через потічок і відразу ж підійшов до місця, де була прим’ята трава. Він обдивився це місце і повернувся, а потім заліз назад у сідло, і ми поїхали далі, але вже не на північ, як досі, а повернули праворуч і незабаром доїхали до західного краю прерії. Тут Сем знову зіскочив із коня і пустив його пастися, але міцно прив’язавши. Відтоді, як оглядав сліди, він не промовив ні слова, але вираз його бородатого обличчя був задоволений, ніби сонце над лісом. Тепер він наказав мені:

— Зійдіть і ви з коня, сер, а потім прив’яжіть його! Будемо чекати тут.

— Навіщо його прив’язувати? — запитав я, хоча добре знав відповідь.

— Бо можете позбутися його. Я не раз бачив, як дуріли коні за таких обставин.

— За яких обставин?

— Ви не здогадуєтеся?

— Гм!

— Вгадайте!

— Мустанги?

— Звідки ви знаєте? — запитав він, здивовано глянувши на мене.

— Я читав, що свійські коні, якщо їх не прив’язати як слід, полюбляють утекти з дикими мустангами.

— Чорт забирай! Про все ви читали, нічим вас не здивуєш. Мені значно більше подобаються люди, які взагалі не вміють читати!

— Ви хотіли здивувати мене?

— Хотів.

— Полюванням на мустанга?

— Так! А ви зі своїми дурнуватими книгами самі про все здогадалися. Отже, слухайте мене — мустанги вже були тут!

— Той слід, що ми бачили нещодавно, був їхнім?

— Так, вони були тут учора. Це була група розвідки. Мушу вам сказати, що ці тварини надзвичайно розумні. Вони завжди висилають невеличкі групи поперед себе і в різні боки. У них є свої офіцери, точно, як в армії, а вожаком завжди є досвідчений, сильний і сміливий жеребець. Завжди, коли вони пасуться або пересуваються, жеребці створюють зовнішнє коло. За ними йдуть кобили, а посередині — лошата. Я вже не раз описував вам, як ловити мустанга за допомогою ласо. Ви запам’ятали це?

— Звичайно.

— Маєте бажання упіймати одного?

— Так.

— Сьогодні вранці вам випаде така нагода, сер.

— Дякую! Але я не скористаюся нею.

— Ні? Боже милостивий. Чому?

— Бо мені не потрібен кінь.

— Але справжній вестмен не питає, потрібен йому кінь, чи ні!

— Тоді він зовсім не такий, яким я уявляю собі справжнього сміливого вестмена. Вчора ви розповідали про варварство блідолицих мисливців, які вбивають цілі стада буйволів, хоча не потребують їхнього м’яса. Ви називали це гріхом проти тварин і червоношкірих, яким через це бракуватиме поживи. Потім ви ж самі сказали, що з кіньми діється те саме. Ви маєте рацію, тож не повинні дивуватися, коли я роблю висновки з ваших слів і дію відповідно. Я не збираюся позбавляти свободи жодного з цих чудових мустангів, не маючи на це навіть такого мізерного виправдання, що мені потрібен кінь.

— Ви дуже правильно все говорите, сер, дуже правильно, — кивнув Сем. — Але хто вам сказав, що я збираюся позбавляти мустанга свободи? Ви ж тренувалися кидати ласо, і тепер я хочу, щоби ви влаштували репетицію. Побачимо, чи складете ви свій іспит. Зрозуміли?

— Це зовсім інша річ. Так, тоді я все зроблю.

— Чудово. Для мене справа серйозна. Мені потрібен кінь, і я впіймаю собі одного. Я вже не раз казав вам, а тепер повторю ще раз: ви повинні дуже міцно сидіти в сідлі і тримати ногами коня у той момент, коли ласо натягується і ви відчуєте ривок. Якщо ви цього не зробите, то вилетите зі сідла, а мустанг потягне на ласо за собою вашого коня. І ви перетворитеся на пішака, як-от я тепер, качка б мене копнула!

Він збирався ще щось сказати, але раптом затримав дихання і показав рукою на одну з уже згаданих двох гір на північному боці прерії. Там з’явився один-єдиний кінь. Він не пасся, а повільно йшов уперед, повертав голову то в один, то в другий бік і нервово втягував повітря.

— Бачите його? — прошепотів Сем. Від збудження він говорив приглушено, хоча тварина аж ніяк не могла би його почути. — Хіба я не казав, що вони прийдуть? Це розвідник, який біжить наперед, аби перевірити, чи вільна територія. Розумний жеребець! Як він роззирається в усі боки і принюхується! Нас він не почує, бо вітер дме нам в обличчя. Саме тому я вибрав це місце.

Мустанг пришвидшив біг. Він кинувся уперед, потім праворуч, далі ліворуч, потім оббіг коло і зник там, звідки з’явився.

— Ви спостерігали за ним? — запитав Сем. — Як мудро він поводиться і використовує кожен кущ як схованку, щоби його не зауважили! Індіанський розвідник не зробив би цього краще.

— Це правда. Я вражений.

— Але ось він поскакав назад, аби повідомити своєму чотириногому генералові, що повітря чисте. Але він помиляється! Качка б мене копнула! Можу побитися об заклад, що вони будуть тут не пізніше, ніж за десять хвилин. Будьте уважні! Знаєте, як ми це зробимо?

— Як?

— Ви зараз поскачете швиденько назад до виходу з прерії і зачекаєте там! А я проберуся до входу і заховаюся у лісі. Коли стадо пройде повз мене, я пропущу його і піду слідом. Воно тікатиме у ваш бік. І тоді ви покажетеся їм! Коні поскачуть назад. Так ми будемо ганяти їх туди-сюди, аж поки не виберемо двох найкращих коней, а решту відпустимо. Згодні?

— Це зайве питання! Я ж нічого не розумію в полюванні на коней, а ви — майстер цієї справи, тож мушу повністю слухатися ваших наказів.

— Гаразд, маєте рацію. Я вже сидів не на одному дикому мустангу, приручив його й можу стверджувати, що ви не сказали дурниці, назвавши мене «майстром». Отже, їдьте, бо не встигнемо розійтися по своїх місцях!

Ми знову сіли кожен на свого коня і роз’їхалися в різні боки, він — на північ, а я — на південь, до того місця, де ми в’їхали в прерію. Мій важкий карабін тільки заважав би виконати поставлене завдання, і я радо позбувся би зброї. Але я читав і чув, що обережний вестмен тільки тоді розлучається зі своєю зброєю, коли точно знає, що жодної небезпеки немає і не може бути. Тут ситуація була не такою. Щомиті переді мною міг з’явитися індіанець або якась хижа тварина. Тому я лише закріпив карабін міцніше на ремені, щоби він не стукав мене по нозі.

Я з нетерпінням чекав на появу коней. Заховавшись поміж першими деревами лісу, з яких починалася прерія, я прикріпив кінець ласо до сідла і поклав його перед собою так, аби можна було його зручно вхопити.

Нижній край прерії був від мене так далеко, що я не побачу мустангів, якщо вони там з’являться. Вони потраплять у моє поле зору тільки після того, як Сем прижене їх сюди. Я не просидів на своєму місці ще й чверті години відтоді, як зауважив унизу багато темних цяток, які швидко збільшувалися, рухаючись уперед. Спершу вони були завбільшки з горобців, потім — котів, псів, телят, аж поки не наблизилися настільки, що я побачив їхні справжні розміри. Це були мустанги, які мчали на мене під час дикого полювання.

Який чудовий вигляд мали ці тварини! Їхні гриви майоріли довкола ший, а розвіяні вітром хвости були схожі на віяла. Їх було не більше трьохсот, але земля стугоніла під їхніми копитами. Попереду стада мчав сірий жеребець, прекрасне створіння, яке можна було впіймати. Але жоден справжній мисливець у преріях не їздитиме на сірому коні. Такого світлого коня вороги бачать здалеку.

Настав час показатися їм. Я вийшов з-під дерева наперед і вмить побачив результат: сірий вожак так різко кинувся назад, немов у нього вистрілили. Стадо зупинилося. Почулося голосне і злякане сопіння, а потім, ніби на команду «Ескадрон, кругом!», тварини кинулися назад, у тому напрямку, яким прийшли.

Я поволі поїхав за ними. Поспішати не було сенсу, бо я знав точно, що Сем Гоукенс знову прижене їх до мене. Водночас я розмірковував про одну деталь, яку щойно зауважив. Хоча коні зупинилися переді мною лише на коротку мить, мені здалося, що я бачив серед них одного мула. Я міг помилитися, але мені здавалося, що це таки була правда. Треба буде краще роздивитися, коли коні прискачуть вдруге. Цей мул був у першому ряду, відразу за вожаком. Це означало, що коні не лише визнали його своїм, а й дали йому особливий статус.

Через певний час стадо знову примчало до мене і знову повернуло назад. Це повторилося ще раз, і тоді я побачив, що не помилився. Серед них таки був мул, світло-брунатний, з темними смугами на спині. Він сподобався мені — попри велику голову і довгі вуха, це була гарна тварина. Мули слухняніші за коней, мають надійнішу ходу і не лякаються перед прірвою. Це суттєві переваги. Але мули бувають і впертими. Я бачив таких, що могли дати засікти себе до смерті, але не зробити й кроку вперед, попри те, що їх не навантажили нічим і дорога була чудовою. Вони просто не хотіли. Мої короткі спостереження показали, що цей мул — гаряча тварина, мені здалося, що його очі блищать яскравіше і він розумніший за коней. Тож я вирішив зловити його. Мабуть, він утік від свого власника до стада диких мустангів, яке пробігало повз, та й залишився з ними.

Вестмен. Фото Джона Ґребла, прибл. 1888 рік. Бібліотека Конгресу США.

Ось Сем знову пригнав до мене стадо. Цього разу ми так наблизилися один до одного, що я бачив його. Тепер мустанги не могли рухатися ні вперед, ні назад. Тож вони рушили вбік. Ми — за ними. Стадо розділилося, і я помітив, що мул залишився з основною частиною стада. Тепер він утікав разом із жеребцями. Тож я рушив за цією групою, і Сем, здається, також.

— Затиснемо їх посередині, я — ліворуч, а ви — з правого боку! — крикнув він мені.

Ми пришпорили своїх коней і не лише наздогнали мустангів, але й так швидко наближалися до них, що наздогнали ще до того, як вони опинилися під лісом. До лісу вони не втекли, а знову повернули і хотіли проскочити поміж нами. Щоби запобігти цьому, ми швидко наблизилися один до одного. Тут вони метнулися навсібіч, наче ті кури, на яких кинувся півень. Сірий жеребець і мул проскочили між нами, відокремлені від решти. І ми пустилися за ними. Сем крикнув мені, вже закидаючи над головою своє ласо:

— Ви справжній ґрінгорн, завжди ним залишитеся!

— Чому?

— Бо полюєте на сірого. А це може зробити тільки ґрінгорн! Качка б мене копнула!

Я відповів йому, але він мене не почув, бо мої слова заглушив тупіт кінських копит. Отже він подумав, що я націлився на сірого. Хай собі думає! Я залишив йому мула і повернув убік, де мустанги злякано сопіли і кидалися в різі боки. Сем наблизився до мула настільки, що кинув ласо. Петля впала як слід і обхопила шию тварини. Тепер Семові треба було зупинитися і, як він учив мене нещодавно, повернути свого коня назад, аби витримати ривок, коли ласо натягнеться. І він зробив це, але на якусь мить забарився. Його кінь ще не встиг розвернутися і впертися копитами в землю, коли його сильно смикнуло. Сем Гоукенс злетів у повітря, виконав блискуче сальто, а потім приземлився. Кінь швидко піднявся зі землі і кинувся вперед. Ласо ослабло, і мул, який було зупинився, знову отримав повітря. Тож він кинувся галопом уперед і потягнув за собою у прерію коня, що був причеплений до нього ласо.

Я миттю кинувся до Сема, щоби подивитися, чи він не поранений. Але він уже схопився на ноги і злякано крикнув мені:

— Ви бачили! Кінь Діка Стоуна побіг від мене геть разом із мулом і навіть не попрощався, качка б його копнула!

— Ви поранилися?

— Злізьте з коня і дайте його мені! Я мушу наздогнати обох утікачів. Давайте!

— Нізащо! — відмовився я. — Ви можете знову зробити сальто, і тоді ми залишимося без обох коней.

Після цих слів я помчав далі, за мулом. Він уже встиг відбігти на значну відстань, але тепер вони не могли порозумітися з конем. Одна тварина тягнула праворуч, друга ліворуч. І цим вони затримували одне одного, бо були зв’язані ласо. Тож я швидко їх наздогнав. Я й не думав використовувати власне ласо, а взяв те, яким тварини уже були зв’язані, кілька разів обмотав його собі довкола руки і був певен, що зможу стримати мула. Спершу я дав їм ще трохи пробігти вперед і галопом їхав услід за ними, але все більше і більше підтягав ласо, тож петля все звужувалася і звужувалася. В той же час мені вдавалося керувати твариною. Я трохи відпускав шнурок, а потім стискав його і таким чином привів мула назад, до Сема Гоукенса. Там я різко смикнув за шнурок, мулові перехопило подих, і він упав на землю.

— Тримайте міцно, аж поки я не схоплю цього негідника, а потім відпускайте! — гукнув Сем.

Він підбіг до мене і став поруч із мулом, хоча той дико молотив ногами по землі.

— Тепер! — наказав він.

Я спершу звільнив від шнурка коня Діка Стоуна, а потім уже відпустив ласо. Мул вдихнув повітря і зірвався на ноги. Але з такою ж швидкістю Сем вискочив йому на спину. Мул від переляку закляк і кілька секунд простояв нерухомо. А потім почав стрибати то вперед, то назад. Раптом він різко відскочив убік і по-котячому вигнув спину, але Сем тримався упевнено.

— Він мене не скине! — крикнув він мені. — Зараз він зробить останню спробу і поскаче зі мною геть. Зачекайте на мене! Я приведу його назад ручним, качка б мене копнула.

Але тут він помилився. Тварина не збиралася скакати з ним на спині, а раптом опустилася додолу і почала катулятися по землі. Так мул міг поламати Семові всі ребра, тож йому довелося зіскочити. Тоді я зістрибнув з коня, вхопив ласо, що лежало на землі, і двічі обмотав його довкола стовбура ближнього дерева. Скинувши свого вершника, мул звівся на ноги. Він хотів було дременути геть, але корені дерева міцно тримали його. Ласо натягнулося, і петля знову стиснулася довкола шиї. Тварина знову впала на землю.

А Сем Гоукенс відійшов убік, обмацав собі усі ребра і стегна, скривився, ніби з’їв квашеної капусти та сливового варення водночас, і крикнув:

— Відпустіть цю тварюку! Її ніхто не приручить, щоб мене качка копнула!

— І не подумаю. Я не дам присоромити себе якомусь мулові, чий батько був віслюком. Він підкориться мені й нікуди не дінеться. Обережно!

Я відв’язав ласо від дерева і, широко розставивши ноги, став над твариною. Щойно він вдихнув повітря, як скочив на ноги. Тепер було важливо якомога сильніше стиснути спину тварини стегнами, і тут я мав перевагу перед Семом. Ребро коня має увігнутися під тиском ноги вершника. Від цього стискаються і болять внутрішні органи, і тварина відчуває смертельний страх. Поки мул намагався тими ж методами, що й перед тим із Семом, скинути мене зі себе, я взявся за ласо, кінець якого звисав із шиї тварини й волочився аж по землі, притягнув шнурок до себе і міцно затиснув петлю. Я щоразу сильніше тягнув ласо на себе, коли відчував, що мул збирається кинутися на землю. Таким способом, стискаючи водночас боки мула, удалося втримати його на ногах. Це була затята боротьба: сила на силу. З мене струменів піт, але мул пітнів ще більше. Піт лився з його тіла, а з рота йшла піна. Його рухи слабшали і ставали все хаотичнішими. Його люте сопіння перетворилося на уривчасте покашлювання. Врешті він упав на землю, але не з власної волі, а тому, що сили покинули його. Він непорушно лежав, його очі закотилися. Я глибоко вдихнув. Мені здавалося, що в моєму тілі тріснули всі зв’язки і сухожилля.

— О, небо! Що ви за людина! — вигукнув Сем. — У вас більше сили, ніж у тварини! Якби ви бачили своє обличчя, то злякалися б!

— Вірю.

— Ваші очі були витріщені. Губи набрякли, а щоки посиніли!

— Це все від того, що я ґрінгорн і не хотів дати скинути себе. Хтось інший, наприклад майстер полювання на мустангів, дав би себе скинути, а перед тим причепив би власного коня до мула і відіслав би обох погуляти.

У відповідь Сем скривився ще більше і жалібно попросив:

— Сер, будьте такі ласкаві, мовчіть про це! Таке може трапитися з кожним, навіть із найкращим мисливцем. Просто вчора і сьогодні у вас були вдалі дні.

— Я сподіваюся, що мені трапиться ще немало таких днів. Але для вас вони були не надто вдалими. Як ваші ребра та інші кості?

— Не знаю. Згодом, коли почуватимуся краще, обмацаю їх усі й перерахую. Зараз вони тарабанять по всьому тілу. Це потвора, я в житті не сидів на такій! Сподіваюся, вона отямиться.

— Вона вже отямилася. Дивіться, як зворушливо лежить на землі! Вдягніть на мула сідло і намордник, поїдете на ньому додому.

— Він знову почне викидати свої фокуси.

— Не почне. Йому вже досить. Це здібна тварина, і ви ще не раз втішитеся, що піймали саме її.

— У це я охоче вірю. Я ж із самого початку поклав око на цього мула. А ви вирішили зловити сірого, що було дуже нерозумно.

— Ви переконані?

— Звичайно, що це була дурниця!

— Я маю на увазі, чи переконані, що я збирався впіймати сірого.

— А кого?

— Я також полював на мула.

— Справді?

— Хоча я ґрінгорн, але навіть мені відомо, що сірий кінь не годиться для вестмена. Мул відразу ж мені сподобався, щойно я його побачив.

— Так, ви справді дуже добре розумієтеся на конях, це треба визнати.

— Сподіваюся, що на людях я розуміюся не гірше, любий Семе! Але ходіть-но сюди й допоможіть підняти цю тварину з землі!

Ми підвели мула. Він стояв спокійно і тремтів усім тілом. Коли ми вдягали йому сідло і намордник, він не пручався. А коли Сем сів у сідло, мул уже поводився слухняно, ніби добре об’їжджений кінь.

— У нього вже був господар, — сказав Сем. — І то добрий вершник. Мабуть, мул утік від нього. Знаєте, як я його назву?

— Як?

— Мері. У мене вже був колись мул, якого звали Мері, тож я не мушу напружуватися й шукати інше ім’я.

— Отже, у вас є мул на ім’я Мері і рушниця, яку ви називаєте Лідді!

— Так. Це два найкращі імені, правда ж? А тепер я повинен попросити вас про величезну послугу.

— Охоче виконаю. Про щó саме йдеться?

— Будь ласка, нікому не розповідайте про те, що тут трапилося. Я буду вам дуже вдячний за це.

— Дурниці! Це зрозуміло і без ваших прохань!

— Ні, це не дурниці! Я би не хотів, щоб ця банда у таборі сміялася з того, як Сем отримав свою Мері! Для них це стане основною розвагою. Якщо будете мовчати, то я…

— Прошу вас, не кажіть більше нічого, — перебив я його. — Немає жодної необхідності згадувати про це навіть словом. Ви — мій вчитель і мій друг. Більше я не маю що сказати.

Тут у його крихітних хитрих оченятах з’явилися сльози, і він захоплено вигукнув:

— Так, сер, я — ваш друг, і якби знав, що ви почуваєте до мене хоч крихту симпатії, то для мого серця це стало б справжньою радістю і втіхою.

Я простягнув йому руку.

— Я радо подарую вам цю втіху, любий Семе. Ви можете бути впевнені у тому, що я ставлюся до вас приблизно так, як, скажімо, до свого дядька. Цього вам досить?

— Цілком досить, сер, цілком! Я настільки зворушений, що хотів би тут, на цьому ж місці, зробити вам таку ж приємність. Тільки скажіть мені, щó саме я маю зробити! Наприклад, я можу на ваших очах з’їсти свою нову Мері з кістками і шкірою. Або…

— Спокійно, — засміявся я. — Ви вже зробили мені чимало приємного і надалі ще не раз зможете довести свою прихильність. Тож не позбавляйте Мері життя і поквапмося у табір! Я б хотів ще попрацювати.

— Попрацювати? А щó ж ви робили тут? Бо якщо це не робота, то я й не знаю, що називати роботою.

Я прив’язав коня Діка Стоуна за допомогою ласо до свого коня, і ми поїхали назад. Мустанги давно втекли. Мул добровільно корився своєму вершникові, а Сем дорогою радісно вигукував:

— О! Вона пройшла школу, ця Мері. Дуже добру школу! З кожним кроком усе більше відчуваю, як мені пощастило і яким добрим вершником я тепер буду. Зараз вона згадає усе, що знала раніше й забула серед мустангів. Сподіваюся, у неї є не лише зáпал, але й вірність.

— Навіть якщо це не так, то її ще можна буде навчити всього, чого їй бракує. Вона ще не надто стара для цього.

— Як ви думаєте, скільки їй років?

— Не більше, ніж п’ять.

— Мені теж так здається. Згодом я ретельно перевірю, чи це справді так. Я лише вам повинен бути вдячний за цю тварину. Тільки вам. Для мене це були два погані дні, дуже погані. Зате для вас вони були почесними. Ви сподівалися, що зможете пережити полювання на бізонів і на мустангів так несподівано, одне за одним?

— Чому ні? Тут, на Заході, треба бути готовим до всього. Я сподіваюся, що переживу ще не одне полювання.

— Так, це правда. Бажаю вам, аби вони завершувалися так само, як вчорашнє й сьогоднішнє. Вчора ваше життя висіло на волосині. Ви були занадто сміливим. Вам не слід забувати, що ви — ґрінгорн. У майбутньому будьте обережнішим і не дозволяйте собі занадто багато! Полювання на бізонів — це надзвичайно небезпечна річ. Існує тільки один ще небезпечніший вид полювання.

— Який?

— На ведмедів.

— Ви ж маєте на увазі не чорного ведмедя з жовтою мордою?

— Барібала? Ні. Це дуже доброзичлива й мирна тварина. Її можна навчити прати і плести светри. Ні. Я маю на увазі ґрізлі[29], сірого ведмедя зі Скелястих гір. Ви ж читали про все, то мали би читати і про нього.

— Так, читав.

— Тіштеся, якщо вам не доведеться побачити жодного з них! Коли такий ведмідь випростається, його зріст перевищує два метри. Одним-єдиним укусом він перетворить ваш череп на кашу з костей, а якщо його лише раз зачепити і розлютити, то він не заспокоїться, поки не розірве свого ворога на дрібні шматочки.

— Або ворог його!

— Ого! Бачите, ось знову проявляється ваша надзвичайна легковажність! Ви говорите про сильного й непереможного сірого ведмедя так зневажливо, ніби йдеться про невеличкого й мирного єнота.

— Ні, не так. Я не збираюся його недооцінювати, але не вірю і в те, що він непереможний, як ви кажете. Не існує непереможних звірів, у тому числі ґрізлі.

— Про це ви також десь вичитали?

— Так.

— Гм. Мені здається, що у вашій легковажності винні саме книги, які ви читали. Бо в інших ситуаціях ви цілком нормальний, качка б мене копнула. Мені навіть здається, що ви додумалися б піти на сірого ведмедя так само, як учора поскакали на бізона.

— Якщо не буде виходу, то так.

— Виходу? Дурниці! Щó ви хочете цим сказати? Завжди є вихід, треба тільки хотіти!

— Ви маєте на увазі, що можна стати боягузом і втекти?

— Так, але це не має нічого спільного з боягузтвом. Тікати від ґрізлі — це не боягузтво. А нападати на нього — це гарантоване самогубство.

— Тут наші погляди не збігаються. Якщо ведмідь нападе на мене несподівано й не дасть мені можливості втекти, то мені доведеться захищатися. Або якщо він нападе на мого товариша, то мені теж слід буде допомогти. Це два випадки, в яких я не можу дозволити собі втечу. А крім того, я можу собі уявити, що справді добрий вестмен навіть без крайньої потреби може довести свою сміливість і знешкодити такого небезпечного звіра, а при нагоді й посмакувати його шинкою та лапами.

Мій добрий Сем обурився на ці мої слова.

— Ви просто невиправний, — вигукнув він. — І мені дуже страшно за вас. Просіть у Бога, щоби вам не довелося на власні очі побачити цю шинку і лапи! Хоча я цілком згоден, що нема смачнішого делікатесу, — це навіть смачніше за печеню з бізона.

— Мабуть, вам ще рано зараз турбуватися про мене, — заспокоїв я його. — Хіба в цій місцевості водяться сірі ведмеді?

— Чому ж ні? Ґрізлі трапляються всюди в горах. Вони тримаються біля річок, іноді забрідають навіть у прерії. Біда тому, хто зустрінеться з ґрізлі! Поговорімо про щось інше!

Сем, як і я, навіть не думав, що доведеться повернутися до цієї теми вже наступного дня, і то за цілковито інших обставин. А на той момент уже однаково не було як продовжувати розмову, бо ми наблизилися до табору, який пересунувся на солідну відстань уперед, бо під час нашої відсутності усі старанно працювали. Бенкрофт разом із трьома іншими геодезистами взявся до роботи, щоби продемонструвати свої здібності. Тут повернулися ми й викликали загальну цікавість.

— Мул! Мул! — вигукував кожен, побачивши нас. — Звідки він у вас, Гоукенсе?

— Щойно надіслали, — серйозно відповідав я.

— Це неможливо! Хто?

— Експрес-поштою, бандероль за два центи. Показати вам конверт?

Хтось сміявся, а хтось лаявся. Але мета була досягнута: ніхто більше ні про що не питав. Я не знаю, чи розповів Сем правду Дікові Стоуну та Віллу Паркеру, бо відразу ж узявся до роботи геодезиста, яку перервали на момент нашого приїзду, а потім продовжили. Ми працювали аж до вечора і наступного ранку були вже в долині, де напередодні відбулося полювання на бізонів. Коли ми ввечері говорили про це, то я запитав Сема, чи не перетнемося ми там із бізонами, які, очевидно, знову рухатимуться через цю долину. Адже напередодні ми могли мати справу з розвідниками, а тепер слід готуватися до приходу основної групи. Але Сем лише похитав головою.

— І не думайте про таке, сер! Бізони не дурніші за мустангів. Розвідники, яких ми налякали, повернулися назад і попередили решту стада. Тепер воно рухатиметься в іншому напрямку і десятою дорогою оминатиме цю долину.

Клекі-Петра

Коли настав ранок, ми перенесли свій табір до верхньої частини долини. Гоукенс, Стоун і Паркер не брали в цьому участі, бо Сем хотів об’їздити свою нову Мері, а двоє друзів допомагали йому у прерії, де ми впіймали мустанга. Там було достатньо місця, і їм ніхто не заважав.

Ми, геодезисти, насамперед подбали про перенесення вимірювальних пристроїв, у чому нам допомагали кілька підпорядкованих Раттлєрові людей. Він сам, а разом із ним ще кілька вестменів, тинялися околицями. І всі ми були зовсім близько від місця, де я вбив обох бізонів. Я здивовано зауважив, що туші велетенського вожака вже немає на місці. Ми підійшли ближче й побачили, що з місця, де він лежав, і до кущів тягнеться смуга прим’ятої трави завширшки приблизно півтора метра.

— Ого! Як таке могло статися? — здивовано спитав Раттлєр. — Коли ми забирали м’ясо, я добре роздивився обох бізонів: вони були мертві. Але виявляється, що цей ще був таки живий.

— Ви так думаєте? — запитав я його.

— Саме так. Чи ви вважаєте, що мертвий бізон міг би піти геть?

— А хіба він обов’язково сам повинен був піти геть? Його міг забрати хтось.

— Справді? Хто?

— Наприклад, індіанці. Ми знайшли трохи далі, вгорі, слід індіанця.

— Ого! Яким мудрим може бути, виявляється, ґрінгорн! Якщо його забрали індіанці, то звідки вони тоді прийшли?

— Звідки завгодно.

— Оце вже напевне. А може, з неба впали! Безсумнівно, вони впали з неба, бо інакше ми б зауважили їхні сліди. Ні, цей бізон точно ще був живий і після того, як отямився, поповз звідси в кущі. А там нарешті здох. Подивімося.

Разом зі своїми людьми він пішов слідом. Можливо, він сподівався, що я піду разом з ними. Але я не зробив цього, бо мені не сподобався глузливий тон, яким він розмовляв зі мною, а крім того, мені треба було працювати. Зрештою, мені могло бути цілком байдуже, куди поділася туша мертвого бізона. Тому я знову повернувся до своїх занять, але ще й не встиг взятися за вимірювальну штангу, як із кущів долинули перелякані крики відразу кількох чоловіків. Пролунали два-три постріли, а потім я почув голос Раттлєра:

— Лізьте на дерева, всі на дерева, бо буде вам кінець! Він не вміє добре лазити по деревах.

Мені стало цікаво, хто це не вміє лазити по деревах.

Тут один із команди Раттлєра стрибнув у кущі, причому на такі стрибки людина здатна, тільки коли їй загрожує смертельна небезпека.

— Щó там таке? Щó трапилося? — крикнув я йому.

— Ведмідь, велетенський ведмідь, ґрізлі! — простогнав той, пробігаючи повз мене.

Водночас почувся інший пронизливий вереск:

— Допоможіть, допоможіть! Він схопив мене! О! О!

Так може кричати тільки той, хто опинився у серйозній небезпеці або й у самій роззявленій пащі смерті. Цій людині негайно треба було допомогти. Але як? Я залишив свою зброю під огорожею, бо вона заважала мені працювати. Це не було необережністю з мого боку, бо ми, геодезисти, мали спеціально приставлених до нас вестменів, які повинні були дбати про нашу безпеку. Якщо я зараз побіжу до огорожі, думав я собі, то, поки повернуся, чоловіка, що кричав, ведмідь роздере на шматочки. Тож мушу бігти до нього так, як стою, але в мене в руках лише ніж, а за поясом обидва револьвери. Але це не зброя проти сірого ведмедя! Ґрізлі — це родич вимерлих печерних ведмедів доісторичних часів. Він виростає до трьох метрів заввишки. Я вже вбивав ведмедів, які важили по п’ять центнерів. Але той настільки сильний, що може легко взяти й понести в пащі оленя, віслюченя або ж теля. Вершник може врятуватися від нього лише тоді, коли має сильного й витривалого коня. Коли ні, то сірий ведмідь неодмінно його наздожене. Через неймовірну силу, сміливість і витривалість ґрізлі індіанці вважають надзвичайним вчинком вполювати цього звіра.

Отже, я стрибнув у кущі. Сліди вели далі, аж до того місця, де були дерева. Саме туди ведмідь затягнув тушу бізона. Звідти він і з’явився. Ми не побачили його сліду, бо він затерся тушею, яку ведмідь волік за собою.

Це був страшний момент. За мною кричали геодезисти, що кинулися до наметів по зброю, переді мною кричали вестмени, але все перебивав смертельний вереск чоловіка, якого тримав у своїх лапах ведмідь.

Великими стрибками я наблизився до місця трагедії. Тепер я вже чув ревіння ґрізлі, і від цього ревіння кров стигла в жилах. Ще мить, і я опинився на місці нещастя. Переді мною лежала пошматована туша бізона. Праворуч і ліворуч мені щось кричали вестмени, які повидиралися на дерева і почувалися там цілком певно, бо рідко буває, щоб ґрізлі лазили по деревах. А прямо перед собою, з другого боку від туші бізона, я побачив одного з вестменів, що хотів було вилізти на дерево, але його наздогнав ґрізлі. Він повис, міцно вхопившись руками за нижню гілку, а ґрізлі став навшпиньки і передніми лапами дер його стегна і всю нижню частину тіла.

Цей чоловік був приречений, його вже неможливо було врятувати. Я нічим не міг йому допомогти, і ніхто не міг би дорікнути мені, якби я відразу розвернувся і кинувся геть. Але те, що я побачив, страшенно вразило мене. Тож я схопив чиюсь рушницю, що лежала на землі. На превеликий жаль, вона виявилася незарядженою. Тому я обернув рушницю, підбіг до ведмедя і з усієї сили всадив дуло йому в череп. Це було смішно! Рушниця розлетілася у мене в руках наче скляна. Такий череп не розбити й колодою. Та я все ж відвернув увагу ведмедя від його жертви. Він повернув голову в мій бік — не різко, як це роблять коти або собакоподібні хижаки, а повільно, ніби здивований моєю дивакуватою вихваткою, — і подивився на мене своїми крихітними очима, ніби розмірковуючи, чи залишитися йому біля своєї попередньої жертви, чи взятися за мене. Ці кілька секунд врятували мені життя, бо мені спав на думку план, який зі всього, що я почув від Сема Гоукенса, був хоча й не надто вестменівським, але точно єдиним, що міг би мені допомогти у цій ситуації. Я вихопив револьвер, підскочив впритул до ведмедя, який лише озирнувся у мій бік, але ще стояв до мене спиною, і три чи чотири рази вистрелив йому в очі. Це трапилося так швидко, як тільки було можливо. Потім я відскочив убік і, спостерігаючи за твариною, витягнув ножа Боуї.

Якби я залишився на місці, то це коштувало б мені життя, бо осліплений хижак миттєво відскочив від дерева і кинувся туди, де щойно бачив мене. Але мене там уже не було, і ведмідь, дико і люто розмахуючи лапами, взявся шукати мене довкола себе. Він кружляв, наче божевільний, стрибав з місця на місце, рив землю, викидав передні лапи далеко поперед себе і стрибав у всі боки, щоби знайти мене, але не міг, бо я, на своє щастя, добре влучив. Можливо, нюх і допоміг би йому знайти мене, та він нетямився з люті, і це заважало йому спокійно прислухáтися до своїх відчуттів.

Врешті він зосередив свою увагу на власних пораненнях, а не на тому, хто їх завдав. Тож він сів на землю, підняв передні лапи і, скрегочучи зубами, почав терти собі ними очі. Я вмить опинився біля нього, схопив ножа і двічі встромив його звірові між ребра. Той зараз же кинувся за мною, але не впіймав. Я не влучив у серце, і ґрізлі почав знову і з подвійною люттю шукати мене. Це тривало хвилин десять. Він уже втратив багато крові і підупав на силі. Потім знову опустився на землю, щоби схопитися за очі. Це дало мені можливість ще двічі вдарити його ножем. Цього разу я влучив краще. Поки я стрибнув убік, він похилився вперед, пройшов похитуючись ще кілька кроків прямо, потім знову назад, хотів було випростатися, але не спромігся, натомість упав на коліна і марно намагався потім підвестися на ноги, катуляючись у різні боки. Згодом витягнувся і завмер. Я знаю, що це була нечесна перемога. Але тоді я був ще початківцем і боровся за своє життя.

— Дякую тобі, Боже! — крикнув Раттлєр зі свого дерева. — Ця потвора мертва. Ми уникнули жахливої небезпеки.

— Не уявляю, в чому була небезпека для вас? — відповів я. — Ви ніби непогано подбали про себе. Тепер можете злазити додолу.

— Ні, ні, ще ні. Спершу перевірте, чи ґрізлі й справді мертвий!

— Він таки мертвий.

— Цього не можна стверджувати напевно. Ви не уявляєте, які живучі ці тварюки. Тож спершу подивіться!

— Для вас? Якщо вам цікаво, чи він ще живий, то самі подивіться! Ви ж відомий вестмен, а я лише ґрінгорн.

З цими словами я повернувся до його колеги, який далі висів на дереві. Він перестав стогнати і більше не рухався. Обличчя його було спотворене, а широко розплющені, наче скляні, очі витріщилися на мене. З його стегон звисало м’ясо, і було видно оголені кістки, з тулуба вилізли нутрощі. Я подолав страх і крикнув йому:

— Злазьте, сер! Я зніму вас із дерева.

Та він не відповів і навіть жодним рухом не дав знати, що розуміє мене. Тоді я попросив його друзів злізти з дерева і допомогти мені. Але знамениті вестмени не наважилися на це, аж поки я не копнув ведмедя кілька разів ногою і цим не довів їм, що тварина й справді мертва. Аж тоді вони злізли додолу і допомогли мені зняти з дерева покаліченого товариша. Це було непросто, бо його руки так міцно обхопили гілку, що нам довелося розводити їх силою. Він був мертвий.

Але ця жахлива смерть, здавалося, не надто вразила його приятелів, бо вони байдуже відвернулися від нього й дивилися на ведмедя, а їхній командир сказав:

— Ось все й помінялося. Перед тим ведмідь хотів з’їсти нас, а тепер ми його з’їмо. Поспішайте, чимшвидше освіжуємо тушу, щоби дістатися до шинки і лап!

Раттлєр витягнув свого ножа і опустився на коліна, щоби виконати сказане. Але тут втрутився я.

— Було би значно сміливіше з вашого боку спробувати силу своїх ножів на ньому, поки він був живий. А тепер уже надто пізно. Не напружуйтеся!

— Що? — кинувся він до мене. — Ви збираєтеся заборонити мені спекти собі його м’яса?

— Саме це я і збираюся зробити, містере Раттлєре.

— На якій підставі?

— На найбільш незаперечній у світі підставі. Це я убив ведмедя.

— Це неправда! Ви ж не будете стверджувати, що один ґрінгорн своїм ножем міг убити ґрізлі! Коли ми помітили його, ми стріляли.

— А потім швиденько позалазили на дерева.

— Але наші кулі влучили. І від них він урешті й помер, а не від кількох ваших ударів ножем, яких ви йому завдали, коли він був уже напівмертвим. Ведмідь наш, і ми зробимо з ним усе, що захочемо, зрозуміло?

І він справді збирався взятися до роботи. Але я попередив його.

— Руки геть від туші, містере Раттлєре, бо інакше я навчу вас слухатися мене! Зрозуміло?

А оскільки він і далі намагався встромити ножа у ведмеже хутро, то я вхопив його так, як він сидів, схилений над тушею, обома руками за стегна, підняв догори і шпурнув до найближчого дерева так, що аж захрустіло. У той момент мені було байдуже, зламає він собі щось чи ні. І ще поки він летів, я вихопив свій другий, ще заряджений, револьвер, аби швидко реагувати на можливі спроби насильства. Коли ж він підвівся, то зиркнув на мене лютими очима і витягнув ножа.

— Це вам так просто не минеться! Ви вже двічі вдарили мене, і я подбаю про те, щоби ви не зробили цього втретє.

Він уже збирався зробити крок у мій бік, але я виставив йому назустріч свій револьвер і сказав:

— Ще один крок, і я всаджу вам кулю в чоло. Заховайте ножа! Якщо ви не зробите цього, доки я порахую до трьох, я стрілятиму. Отже: один-два-і…

Та він і далі міцно тримав ножа, тож я й справді вистрелив би — ясна річ, не в голову, але таки прострелив би йому руку, бо тепер необхідно було подбати про те, щоби мене поважали. Але, на щастя, до цього не дійшло, бо саме в цей напружений момент почувся чийсь гучний голос:

— Джентльмени, чи ви здуріли? Щó може довести двох білих до того, щоби вони стріляли одне в одного? Зупиніться!

Ми озирнулися туди, звідки долинали ці слова, і побачили чоловіка, який виступив із-за дерева. Це був невисокий худорлявий горбань, убраний майже як індіанець. Важко було роздивитися, білий він чи червоношкірий. Різко окреслені риси обличчя свідчили радше про індіанське походження, а от засмагла шкіра, ймовірно, раніше була білою. Його голова була неприкрита. Сиве волосся звисало до плечей. Одяг складався з індіанських шкіряних штанів, мисливської сорочки з такої ж шкіри і простих мокасинів[30]. У нього була рушниця і ніж. Його погляд був бадьорим, і, попри свою непоказну зовнішність, він зовсім не видавався смішним. Лише грубі та обмежені люди крутять носом, зауваживши в людини тілесні недоліки. До таких належав і Раттлєр, який іронічно засміявся, побачивши незнайомця.

— Вітаннячко, що це за нещастячко до нас приблудилося? Хіба на чудовому Заході бувають такі люди?

Чужинець спочатку зміряв його поглядом із голови до ніг, а потім відповів спокійно і розважливо:

— Дякуйте Богові, якщо всі ваші органи здорові! Але щоб ви знали, людину оцінюють не лише за її виглядом, а й за серцем та духом, і тут я не мав би соромитися порівняння з вами.

Він зробив рукою зневажливий жест і повернувся до мене.

— Але ж ви і силу маєте в руках, сер! Мало хто зможе так просто повторити цей ваш кидок людини у повітря. Мені було дуже приємно спостерігати за цим.

Потім він копнув ногою ґрізлі і з жалем промовив:

— Ось він, той, кого ми шукали. Але ми запізнилися. Шкода!

— Ви хотіли вбити його? — запитав я.

— Так. Учора ми знайшли його сліди і стежили за ним, прочесали все довкола, а коли нарешті дісталися до потрібного місця, то змушені визнати, що роботу вже зроблено.

— Ви говорите у множині, сер. Ви не один?

— Ні. Зі мною ще два джентльмени.

— Хто вони?

— Я вам це скажу, як тільки дізнаюся, хто ви такі. Самі знаєте, що в цих місцях неможливо бути занадто обережним. Бо зустрічаєш значно більше поганих людей, ніж хороших.

Він кинув оком на Раттлєра і його людей, а потім продовжив привітніше:

— Зрештою, по людині відразу видно, чи можна їй довіряти. Я почув кінець вашої розмови і тепер маю свою думку про кожного з вас.

— Ми геодезисти, сер, — пояснив я йому. — Один головний інженер, четверо землемірів, троє провідників і дванадцять вестменів, які повинні захищати нас від небезпек і нападів.

— Гм, мені здається, що ви особисто не потребуєте ніякого захисту. Отже, землеміри? Ви працюєте тут?

— Так.

— Що за вимірювання?

— Для залізниці.

— Тут має проходити залізниця?

— Так.

— Тобто ви купили цю землю?

Коли він питав це, його очі стали колючими, а обличчя посерйознішало. Здається, у нього були причини про це питати. Тому я дав йому відповідь.

— Мене найняли, щоб здійснити вимірювання. А решта мене не обходить.

— Гм, гаразд. Але ж я думаю, що ви все одно добре знаєте, що земля, на якій зараз стоїте, належить індіанцям, а зокрема апачам із племені мескалеро[31]. Я точно знаю, що вони її нікому не продавали й не віддавали.

— А до чого тут ви? — крикнув йому Раттлєр. — Не лізьте в чужі справи, краще візьміться до власних!

— Так я і роблю, бо живу серед апачів із племені мескалеро.

— Ви? Не смішіть мене! Треба бути сліпим, аби не помітити, що ви білий.

— Але, попри все, ви помиляєтеся! Вам слід було би звернути увагу не на мою шкіру, а на моє ім’я. Мене назвали Клекі-Петра.

Мовою апачів, діалектум яких я тоді ще не знав, це ім’я означає щось на зразок Білий Батько. Раттлєр, здається, уже чув це ім’я, бо відступив крок назад, і з глузливою ноткою в голосі промовив:

— А, Клекі-Петра, знаменитий учитель апачів! Шкода, що ви горбань! Мабуть, червоношкірі хлопці постійно насміхаються з вас.

— О, мені це зовсім не заважає, сер! Я звик до насмішок хлопців, але дорослі ніколи такого собі не дозволяють. А оскільки я тепер знаю, хто ви такі і що тут робите, то можу представити своїх супутників. Але краще я покажу їх вам.

Він вигукнув, повернувшись до лісу, незнайоме мені індіанське слово, і з-за дерев до нас вийшли двоє імпозантних і статечних чоловіків. Це були індіанці, батько і син, що можна було розпізнати з першого погляду.

Старший був високим і мав дуже міцну статуру. У його поставі було щось справді вишукане, а всі його рухи свідчили про те, що він наділений неабиякою фізичною силою. Риси його серйозного і типово індіанського обличчя були не настільки різкими і грубо тесаними, як у більшості представників його народу. Очі випромінювали спокій, тихе внутрішнє зосередження, яке мало вивищувати його над його товаришами у племені. Він був без шапки. Темне волосся стягнуте у схожий на шолом вузол. У волоссі — орлина пір’їна, знак вождя. Одяг його складався із мокасинів, штанів із торочками і шкіряного мисливського плаща, усе дуже простого і надійного крою. За поясом стирчав ніж, а до пояса були прикріплені невеличкі мішечки з різними дрібницями, які на Дикому Заході потрібні кожному. Торбинка з ліками висіла на шиї, біля неї — люлька миру з мундштуком зі «священної» глини. У руці він тримав дубельтівку, дерев’яні деталі якої були оббиті срібними цвяхами. Це була рушниця, яка згодом прославиться в руках його сина і отримає назву «срібної».

Молодший індіанець був убраний точнісінько так само, як і батько, тільки у більш вишуканий одяг. Мокасини прикрашала щетина дикобраза, а на швах штанів і плаща — вишивка тоненькою червоною ниткою. На його шиї також висіла торбинка з ліками і люлька миру. Його зброя, як і зброя батька, складалася з ножа й дубельтівки. Своє нічим не прикрите волосся він теж стягував у вузол і вплітав у нього зміїну шкіру, але без пера. Це волосся було таким довгим, що опускалося важким і густим жмутком йому на спину. Мабуть, не одна жінка заздрила йому за цю чудову оздобу, яка відливала сріблясто-синім відтінком. Його обличчя було ще доладнішим, ніж у батька, а колір шкіри — світло-брунатний із легким бронзовим відтінком. Ми були з ним, як я відразу здогадався, а потім довідався точно, майже однолітками, і я зразу відчув симпатію до нього. Я відчув, що він — хороша людина, наділена надзвичайними здібностями. Ми довго й уважно дивилися одне на одного, а потім мені здалося, що в його серйозних карих очах із оксамитовим блиском на коротку мить зблиснуло світло приязні, ніби вітання, яке сонце посилає на землю крізь отвір у хмарах.

— Це мої друзі й супутники, — сказав Клекі-Петра й показав спершу на батька, а потім на сина. — Інчу Чуна, великий вождь мескалеро, якого визнають вождем також інші племена апачів. А поряд із ним його син Віннету, який, попри свій юний вік, уже має за собою більше героїчних учинків, ніж п’ятеро звичайних воїнів за все своє життя. Його ім’я славне на всіх просторах прерії і Скелястих гір.

Це прозвучало дещо пафосно, але, як я довідався згодом, не було перебільшенням. Та Раттлєр тільки зневажливо зареготав.

— Такий юний хлопець і вже скоїв стільки великих справ? Я спеціально кажу «скоїв», бо все, що він робив, — це крадіжки, напади і пограбування. Це ж усім відомо. Кожен червоношкірий — злодій.

Це була серйозна обрáза. Але троє чужинців удали, що не почули цього. Вони підійшли до ґрізлі, щоби подивитися на нього. Клекі-Петра став на коліна, щоб оглянути тварину.

— Тварина померла від ударів ножем, а не від куль, — сказав він, повернувшись до мене.

Він чув мою суперечку з Раттлєром і хотів тільки підтвердити, що я правий.

— Побачимо, — не здавався Раттлєр. — Що може знати горбатий вчитель про полювання на ведмедів! Коли ми згодом оббілуємо тушу, тоді й побачимо, чия рана стала смертельною. Я не дам якомусь ґрінгорну ошукати себе.

Тоді над ведмедем нахилився й Віннету, торкнувся тих місць, із яких ішла кров, і запитав мене, випроставшись:

— Хто напав з ножем на цього звіра?

Він добре розмовляв англійською.

— Я, — відповів я йому.

— А чому юний блідолиций не стріляв?

— Бо в мене не було зі собою рушниці.

— Але ж ось вони лежать.

— Вони не мої. Чоловіки, яким належить ця зброя, стріляли наосліп, витратили всі патрони і позалазили на дерева.

— Коли ми йшли слідом ведмедя, ми здалеку чули жахливі крики. Де це було?

— Тут.

— Фу! Тільки білки і скунси вилазять на дерева, коли бачать ворога. Але справжні чоловіки повинні боротися, бо сміливим дається влада, і вони мають перемагати навіть найсильнішого звіра. Юний блідолиций мав таку сміливість. Чому ж його тоді називають ґрінгорном?

— Бо я вперше приїхав на Дикий Захід, і то доволі недавно.

— Блідолиці — дивні люди. Вони обзивають ґрінгорном юнака, який наважується кинутися на ґрізлі з ножем. Зате ті, хто від страху перед цим ведмедем вилазять на дерева і виють там, називають себе сміливими вестменами. Червоношкірі справедливіші. У них сміливого ніколи не називають боягузом, а боягуза — сміливцем.

— Мій син сказав правду, — підтвердив батько. — Цей юний і сміливий блідолиций — вже не ґрінгорн. Той, хто вбив ґрізлі таким способом, — справжній герой. А той, хто зробив це задля інших, які від страху залізли на дерево, мав би отримати від них подяку, а не обрáзи. Ходімо звідси у прерію, щоби подивитися, що роблять тут блідолиці!

Яка велика різниця: мої білі товариші і ці, зневажені ними, індіанці! Почуття справедливості спонукало індіанців вступитися за мене, хоч вони й не зобов’язані були цього робити. І те, що вони таки сказали свою думку, свідчило про їхню відвагу. Їх було лише троє, і вони не знали, скільки ще людей є у нас. Вони наражали себе на небезпеку, зробивши наших вестменів своїми ворогами. Але вони про це, здається, навіть не думали. Повільно і гордо пройшли вони повз нас і вийшли із кущів. Ми — за ними. Там Інчу Чуна побачив устромлені в землю вимірювальні штанги, зупинився й повернувся до мене:

— Щó тут відбувається? Блідолиці хочуть виміряти землю?

— Так.

— Навіщо?

— Аби збудувати дорогу для залізного коня.

Його спокійний і самозаглиблений погляд раптом змінився. Очі люто зблиснули, і він квапливо запитав:

— Ти також належиш до цих людей?

— Так.

— І теж міряєш?

— Так.

— Тобі платять за це?

— Так.

Він подивився кудись понаді мною зневажливим поглядом і так само зневажливо сказав, звертаючись до Клекі-Петра:

— Твої повчання звучать дуже гарно, але вони рідко бувають правильні. Ось нарешті ми зустріли юного блідолицього зі сміливим серцем, але достатньо було запитати, чим він займається, і виявилося, що він приїхав сюди, щоби за гроші вкрасти нашу землю. Обличчя блідолицих бувають добрими і злими, але всередині всі вони однакові!

Якщо бути цілком чесним, то я не зміг сказати на своє виправдання жодного слова. Відчував себе присоромленим, бо вождь мав рацію. Все було саме так, як він сказав. Хіба міг я пишатися своєю професією?

Головний інженер разом із трьома іншими землемірами заховався в намет. Вони визирали у щілину, виглядаючи страшного ведмедя. Коли ж ми вийшли з кущів, то вони наважилися вилізти з намету і були здивовані чи навіть неприємно вражені візитом індіанців до нашого табору. Вони зустріли нас питанням, як ми врятувалися від ґрізлі. На що Раттлєр похапцем відповів:

— Ми застрелили його, і на обід будуть ведмежі лапи, а ввечері — печеня з ведмедя.

Червоношкірі подивилися на мене, чи я проковтну це. Вони явно очікували, що я щось скажу.

— Але насправді це я заколов ведмедя, — сказав я. — А біля мене троє свідків, які можуть підтвердити мої слова. Хоча цього вам може бути замало. Тому нехай суперечку буде вирішено, аж коли прийдуть і скажуть свою думку Гоукенс, Стоун і Паркер. А доти ведмідь буде лежати там, де лежить, і ніхто його не чіпатиме.

— До чорта! Ще не вистачало, щоб я слухався цієї трійці, — пробурмотів Раттлєр. — Я іду зі своїми людьми, щоби оббілувати тушу, а той, хто завадить мені, отримає півдесятка куль!

— Не поспішайте, містере Раттлєре, бо я змушу вас сповільнити темп, — попередив я. — Я боюся ваших куль значно менше, ніж ви боялися ведмедя. Мене ви на дерево не заженете. Так і знайте! Я не маю нічого проти, щоби ви пішли туди, але сподіваюся, що зробите це задля свого мертвого товариша, якого потрібно поховати. Ви ж не можете залишити його лежати там.

— Хтось загинув? — перелякано запитав Бенкрофт.

— Так, Говард, — підтвердив Раттлєр. — Цей бідака загинув через дурість іншого, а міг би врятуватися.

— Чому? Чию дурість?

— Він хотів зробити те саме, що й ми, — вилізти на дерево. І все було би добре, але цей дурнуватий ґрінгорн прибіг і розізлив ведмедя, а той кинувся від люті на Говарда і розірвав його.

Це вже було занадто. Я мало не втратив дар мови від несподіванки. Отак описувати те, що трапилося, та ще й у моїй присутності, було таки занадто. Тому я відразу ж поставив запитання Раттлєру:

— Ви переконані в цьому?

— Так, — відповів він і витягнув револьвер, бо сподівався від мене якоїсь дії.

— Говард міг би врятуватися і лише через мене не зміг?

— Так.

— Але я бачив, що ведмідь уже схопив його ще до того, як прибіг до вас!

— Це брехня!

Потяг у каньйоні Елк, що у Блек-Гіллс, Середній Захід (Південна Дакота, Вайомінґ). 1890 рік. Колекція Джона Ґребла з Бібліотеки Конгресу США.

— Гаразд. Отже, тепер ви почуєте і відчуєте правду.

З цими словами я вирвав лівою рукою револьвер у нього з рук, а правою дав йому так сильно по пиці, що він аж відлетів назад на шість чи на сім кроків, а потім упав на спину. Зірвавшись на ноги, він притьмом вихопив свого ножа і кинувся на мене з риком, ніби поранений звір. Та я відхилив його руку з ножем лівою, а правою збив його з ніг, і він знову упав додолу.

— Уф! Уф! — здивовано вигукнув Інчу, забувши про звичну індіанську стриманість. Але вже за мить було видно, що він шкодує про цей вигук визнання.

— Вбивча Рука! — промовив землемір Беллінґ.

Але я не зважав на ці слова, а уважно стежив за товаришами Раттлєра. Всі були розлючені, але жоден не наважувався зв’язуватися зі мною. Вони тихенько бурчали і лаялися самі до себе, але залишалися на своїх місцях.

— Містере Бенкрофте, хоч раз притягніть Раттлєра до відповідальності, — сказав я тоді. — Я нічого поганого йому не зробив, але він постійно намагається посваритися зі мною. Це закінчиться дуже погано. Не хотілося б, аби в таборі дійшло до вбивства. Відправте його геть звідси, а якщо ви цього не зробите, то буду змушений піти я!

— Ого! Хіба все аж так погано?

— Саме так воно і є. Ось, будь ласка, його ніж і револьвер. Не віддавайте йому зброю, поки він не заспокоїться! Попереджаю вас, я буду захищатися, і якщо він ще раз кинеться на мене зі зброєю, я його застрелю. Ви називаєте мене ґрінгорном, але я знаю закони прерії. Я маю право застрелити того, хто погрожує мені ножем або кулями.

Це стосувалося не лише Раттлєра, але і його «вест-менів», з яких жоден не обізвався й словом. Тоді вождь Інчу Чуна звернувся до Бенкрофта:

— Моє вухо почуло, що серед цих блідолицих ти віддаєш накази. Це правда?

— Так, — відповів Бенкрофт.

— Тож Інчу Чуна має поговорити з тобою.

— Про що?

— Тобі треба почути це. Але ти стоїш на ногах, а чоловіки повинні сидіти, коли радяться.

— Ти хочеш бути нашим гостем?

— Ні, це неможливо. Як Інчу Чуна може бути твоїм гостем, якщо ти перебуваєш у нього, на його землі, у його лісі і його прерії? Ці блідолиці можуть сісти! А хто ті блідолиці, які підходять?

— Це наші провідники.

— Тож нехай також сядуть до нас.

Сем, Дік і Вілл саме поверталися зі своєї кінної прогулянки. Досвідчені вестмени не здивувалися присутністю біля нас індіанців, але на їхніх обличчях з’явився стурбований вираз, коли вони почули, ким були двоє з цих індіанців.

— А хто цей третій? — запитав мене Сем.

— Його звати Клекі-Петра, і Раттлєр назвав його вчителем.

— Учитель Клекі-Петра? Про нього я чув, качка б мене копнула. Це таємничий чоловік, білий, який уже давно живе серед апачів. Він місіонер, не здивуюся, якщо навіть священик. Я дуже радий із ним познайомитися. Спробую його на зуб!

— Якщо він дозволить!

— Не вкусить же він мене за палець, — засміявся Сем, але відразу ж посерйознішав. — Ще щось трапилося?

— Так, — я зробив дещо, від чого ви мене вчора застерігали.

— Не знаю, що саме ви маєте на увазі, я багато від чого вас застерігав.

— Ґрізлі.

— Як? Що? Де? Тут був сірий ведмідь?

— Ще й який!

— Ви жартуєте?

— Анітрохи! Там унизу, за кущами у лісі. Я його вбив.

— Вбив? Треба ж було, щоб це трапилося, якраз коли нас не було на місці. Є жертви?

— Один — Говард.

— А ви? Щó ви робили? Трималися здалеку, я сподіваюся?

— Так. Я тримався на такій відстані, щоб ведмідь нічого не міг мені зробити, але щоб я міг чотири рази штрикнути його ножем поміж ребра.

— Ви здуріли? З ножем на ведмедя?

— У мене не було рушниці.

— Ви справжній і невиправний ґрінгорн! Привезли зі собою флінт[32] на ведмедя, а коли прийшов ведмідь, то кинулися на нього з ножем. Хіба таке можливо! Як усе трапилося?

— Тепер Раттлєр стверджує, що це він убив ведмедя, а не я.

І я розповів йому все, що трапилося, включно з нашою з Раттлєром сутичку.

— Ви справді неймовірно легковажний юнак! — вигукнув він, вислухавши. — Ніколи раніше не бачили справжнього ґрізлі, а кинулися на нього, ніби це якийсь пудель! Я мушу подивитися на цього звіра! Негайно! Ходімо, Діку, Вілле! Ви ж також повинні знати, які дурниці вчинив тут цей ґрінгорн!

І він хотів було піти геть. Але оскільки у цей момент знову отямився Раттлєр, то Гоукенс звернувся просто до нього:

— Послухайте мене, містере Раттлєре! Я мушу вам дещо сказати. Ви знову напали на мого юного друга. Якщо ви дозволите собі це ще раз, то я особисто подбаю про те, щоб у майбутньому ви більше ніколи не мали такої можливості. Моє терпіння вичерпалося. Затямте це!

І вони разом зі Стоуном і Паркером пішли геть. А Раттлєр скривився і кинув на мене розлючений погляд, але не сказав ні слова. Він нагадував міну, яка може вибухнути будь-якої миті.

Обидвоє індіанців і Клекі-Петра опустилися на траву. Головний інженер сидів навпроти них, але вони не поспішали починати розмову. Хотіли зачекати, допоки повернеться Сем, аби почути його думку. Він повернувся вже через кілька хвилин і здалеку закричав:

— Який ідіот вистрілив у ґрізлі, а потім утік! Якщо не збираєшся з ним битися, взагалі не треба стріляти, треба дати ведмедеві спокій і не дражнити без потреби. А на Говарда страшно глянути! І хто ж убив ведмедя?

— Я, — вигукнув Раттлєр.

— Ви? Чим?

— Кулею.

— Саме так. Це правда.

— Я й не сумнівався!

— Так. Ведмідь здох від кулі.

— Отже, він належить мені. Ви чуєте, люди? Сем Гоукенс проголосував за мене! — радісно горлав Раттлєр.

— Так. За вас. Ваша куля пролетіла повз його голову і зачепила хіба край вуха. А ґрізлі, як відомо, помирає на місці, коли йому відстрелять шматочок вуха. Але тільки одна з куль зачепила вухо. Якщо навіть стріляв ще хтось, то більше не влучила жодна куля, коли говорити про кулю з рушниці! Бо в обох очах сидять кулі з револьвера, вони осліпили тварину. Але не вбили. Натомість чотири вправних удари ножем убили — два біля серця і два точно в серце. А тепер скажіть мені ще раз: хто штрикнув ведмедя ножем?

Я зголосився.

— Тільки ви один?

— Більше ніхто.

— Тоді ведмідь ваш. Але оскільки в нас тут спілка, то тільки вашим є хутро, а м’ясо належить усім. Але ви вирішуєте, як саме його розподілити. Такий закон Дикого Заходу. Щó скажете на це, містере Раттлєре?

— Ідіть до чорта!

Опісля Раттлєр вигукнув ще кілька проклять, а потім пішов до бочки з бренді. Я побачив, як він налив собі випивки до горнятка, і зрозумів, що тепер він питиме, допоки не впаде на землю непритомний.

Питання права на здобич вирішили, тож Бенкрофт дозволив вождеві апачів висловити своє побажання.

— Це не побажання, а наказ, що його хоче висловити Інчу Чуна, — гордо відповів на це індіанець.

— Але ми не слухаємося нічиїх наказів, — не менш гордовито сказав йому головний інженер.

На обличчі вождя промайнуло щось подібне до люті, але він стримався і сказав:

— Ми би хотіли почути від нашого блідолицього брата відповіді на деякі запитання. Правдиві відповіді. Чи наш брат має дім там, де він живе?

— Так.

— А землю біля дому?

— Так.

— А якби сусід надумав побудувати дорогу через ділянку нашого брата, чи брат би це стерпів?

— Ні.

— Землі по той бік Скелястих гір і на схід від Міссісіпі належать блідолицим. Щó б ви сказали, якби індіанці вирішили побудувати там залізні стріли?

— Ми би їх вигнали.

— Мій брат сказав правду. Але тепер нехай він надалі буде чесним і справедливим. Блідолиці приходять сюди, на цю землю, яка належить нам. Вони відловлюють наших мустангів, убивають наших бізонів, шукають у нас золото і дорогоцінні камені. А тепер хочуть ще й побудувати довгу дорогу, якою їздитиме їхній вогняний кінь. Цією дорогою сюди прибуде ще більше блідолицих, які зваляться нам на голову і заберуть у нас ті крихти, що нам ще залишилися. Що ви на це скажете?

Але Бенкрофт мовчав.

— Хіба в нас менше прав, ніж у вас? — продовжував Інчу Чуна. — Ви називаєте себе християнами і постійно говорите про любов. А в той же час прагнете тільки обкрадати нас і грабувати. Але ми повинні бути з вами чесними. Хіба це любов? Ви кажете, що ваш Бог — це добрий батько всіх людей, як білих, так і червоношкірих. Але насправді нам він — названий батько, а вам — справжній? Хіба раніше вся земля тут не належала червоношкірим людям? У нас її забрали. А щó ми отримали за це? Злидні, злидні і ще раз злидні! Ви відганяєте нас усе далі, і ми опиняємося у все більшій тісняві, тож скоро просто задихнемося від браку повітря. Навіщо ви це робите? Від безвиході, бо вам нема куди подітися? Ні, з жадібності, бо у ваших країнах ще достатньо місця для мільйонів людей. Але кожен із вас хоче бути володарем цілої країни, великої території. Натомість червоношкірий не має права ні на що, не має де прихилити голову. Клекі-Петра, який сидить тут, біля мене, розповів мені про вашу священну книгу. Там написано, що перший чоловік мав двох синів, із яких один убив другого, а пролита кров волала про помсту до небес. Тож як тепер бути із двома іншими братами — білим і червоним? Хіба ви не Каїн, а ми не Авель, чия кров волає до неба? А ви ще й вимагаєте, щоб ми дали прогнати себе й не боронилися? Ні, ми будемо боротися! Нас гнали від місця до місця, все далі і далі. Тепер ми живемо тут. Нам здавалося, що нарешті ми можемо зітхнути з полегкістю і трохи пожити спокійно. Але тут знову з’являєтеся ви зі своєю залізницею. Хіба в нас не такі самі права, як у тебе з твоїм будинком і ділянкою біля нього? Якби ми застосували наші закони проти вас, то довелося би вбити вас усіх. Але ми прагнемо тільки того, щоб ви застосовували до нас свої закони і жили за ними. А ви хіба так робите? Ні! Ваші закони мають два боки, і ви вивертаєте їх проти нас так, як вам вигідно. Ти хочеш будувати тут дорогу. А нашого дозволу ти запитав?

— У цьому немає потреби.

— Чому ні? Хіба ця земля належить тобі?

— Думаю, що так.

— Ні. Вона належить нам. Ти купив її у нас?

— Ні.

— Ми подарували її тобі?

— Ні, мені ні.

— І нікому іншому також. Якщо ти чесний чоловік і тебе відряджають сюди будувати дорогу для залізного коня, то ти мусиш спершу запитати того, хто тебе відправляє, чи він має на це право. А коли він скаже, що має, то хай це доведе. Але ти цього не зробив. Інчу Чуна забороняє вам здійснювати тут подальші виміри.

Цю заборону вождь висловив підкреслено урочистим тоном, у якому відчувалася серйозність його намірів. Мене вразили ці індіанці. Я читав багато книг про червоношкірих і читав немало їхніх промов, але такої серед них не було. Інчу Чуна розмовляв чіткою і правильною англійською. Його логіка й манера висловлювання свідчили про його освіченість. Невже він завдячує усім цим учителеві Клекі-Петра?

А головний інженер нерішуче переступав із ноги на ногу. Якщо бути чесним, то йому нíчого заперечити на звинувачення вождя. Він намагався навести якісь аргументи, але все це були хіба дріб’язкові спроби викрутитися. А коли вождь апачів відповів на них і остаточно затиснув інженера в кут, той звернувся до мене:

— Сер, а ви хіба не чуєте, про щó тут ідеться? Скажіть же хоч щось!

— Дякую, містере Бенкрофте! Я тут землемір, а не адвокат. Робіть як знаєте. Моє завдання — міряти, а не виголошувати промови.

На це вождь рішуче заявив:

— І не треба виголошувати промови. Інчу Чуна сказав, що він не збирається терпіти вас тут. Цього досить. Інчу Чуна вимагає, щоб ви ще нині забралися звідси туди, звідки прийшли. Подумайте, слухатися його чи ні! Зараз Інчу Чуна разом зі своїм сином Віннету піде геть і повернеться через проміжок часу, який у вас, блідолицих, називається годиною. І тоді ви повинні дати йому відповідь. Якщо після цього ви заберетеся звідси, ми будемо братами. Якщо ні, то буде викопана сокира війни між нами. Я, Інчу Чуна, вождь апачів, сказав своє слово. Хуґ!

«Хуґ!» — це індіанський вигук, який означає те саме, що «амінь», «баста», «на цьому все», «буде так і не інакше».

Інчу Чуна і Віннету підвелися зі своїх місць. Вони поволі зійшли в долину і зникли за поворотом. Клекі-Петра залишився. Головний інженер повернувся до нього й попросив поради. Але той відмовився радити.

— Робіть як знаєте, сер! Я цілком згоден із думкою вождя. Білі чинять важкий злочин проти червоної раси. Але оскільки я білий, то знаю, що індіанці не мають шансів у своїй боротьбі. Якщо ви сьогодні підете геть, завтра прийдуть інші, які завершать вашу роботу. Але я хочу вас попередити — вождь налаштований рішуче.

— Куди він пішов?

— Він приведе наших коней. Ми сховали їх, коли помітили, що ведмідь уже поряд.

І він підвівся й теж пішов геть, аби уникнути подальших питань і прохань. Я пішов за ним.

— Сер, — звернувся я до нього. — Дозволите мені трохи пройти з вами? Обіцяю не робити й не говорити нічого образливого. Просто мені дуже сподобалися Інчу Чуна і Віннету.

Те, що він сам теж дуже мене зацікавив, я не сказав.

— Гаразд, ходімо разом, сер! — кивнув він. — Хоча я давно відійшов від життя білих людей і не хочу більше нічого про них чути, ви мені сподобалися, тож прогуляймося разом. Мені здається, що ви найрозумніший з усіх них. Це правда?

— Я наймолодший і ще «недозрілий», можливо, що й ніколи не дозрію. Мабуть, через це я видаюся добросердим.

— Недозрілий? — перепитав він. — Але ж кожен американець вважає себе таким.

— Я не американець.

— А хто, якщо це питання вас не ображає?

— Зовсім не ображає. У мене немає жодних причин приховувати свою батьківщину, яку я дуже люблю. Я — німець.

— Німець? — здивувався він і раптом перейшов на німецьку. — Тож вітаю вас, земляче! Ось чому мене відразу тягло до вас. Ми, німці, незвичайні люди. Наші серця пізнають одне одного, відчувають спорідненість, як і те, що всі ми належимо до одного народу, який колись прагнув бути єдиним. Німець, який став одним із апачів. Вам це не здається дивним?

— Не здається. Шляхи Господні часто здаються дивними, але вони завжди природні.

— Шляхи Господні! Чому ви говорите про Бога, а не про провидіння, долю, фатум, кісмет, випадковість?

— Бо я християнин і не дам позбавити себе віри в Бога.

— І правильно! Ви — щаслива людина! І маєте рацію: шляхи Господні часто здаються дивними, але вони завжди природні. Найбільші чудеса трапляються під впливом природних законів, а найбуденніші явища природи — це найбільші чудеса. Учений німець, відомий науковець, і ось — справжній член племені апачів. Це трохи дивно. Але шлях, який привів мене до цієї мети, — доволі природний.

Якщо цей чоловік на початку взяв мене зі собою просто з увічливості, то тепер він був радий можливості виговоритися. Вже незабаром я помітив, що він — людина надзвичайно глибока і розумна, але не зважувався поставити навіть найневинніше запитання про його минуле. Але він не був так само стриманий і відразу ж запитав, звідки я родом. Я намагався відповісти йому настільки детально, наскільки це його цікавило. Ми відійшли недалеко від табору і лягли на траву під деревом. Я міг уважно роздивитися його обличчя й міміку. Життя залишило на цьому лиці помітні сліди: глибокі вертикальні зморшки від минулих тривог, не менш глибокі горизонтальні сліди колишніх сумнівів, зиґзаґоподібні зморшки від нужди, турботи про хліб щоденний. Очевидно, що часто його очі зблискували темним вогнем ненависті, люті, страху чи й зневіри, але ось тепер його погляд був чистим і спокійним, як лісове озеро, якого не хвилює навіть найменший подув вітру, але яке настільки глибоке, що неможливо здогадатися, щó ж лежить у нього на дні. Після того, як він довідався про мене все, варте уваги, він лише мовчки кивнув.

— Ви стоїте на початку битви, яка для мене вже завершується. Але для вас це буде лише зовнішня битва, не внутрішня. У вас є Бог, ви маєте його в душі, і він вас не покине. А я втратив Бога, коли полишив батьківщину, і замість багатства, яким віра наділяє людину, взяв собі найгірше, щó тільки може мати людина, — нечисте сумління.

Після цих слів він уважно подивився на мене. І коли побачив, що моє обличчя залишилося спокійним, то запитав:

— Вас це не лякає?

— Лякає? Чому?

— Ви тільки подумайте — нечисте сумління!

— Ну і щó? Ви ж не були ні злочинцем, ні вбивцею. Ви не здатні на підлість.

Він потиснув мені руку:

— Я дуже дякую вам за таку оцінку! Але ви помиляєтеся. Я таки був злодієм і вкрав дуже багато! І це були надзвичайно великі цінності! Так, я був убивцею. Скільки невинних душ загинуло через мене! Я був викладачем у вищій школі, немає значення, у якій саме. І захоплювався ідеями Просвітництва. Моїм богом був розум. Моєю найбільшою гордістю було те, що я позбувся віри в Бога, і мені залежало на тому, щоби вміти довести, що така віра безглузда. Я був хорошим оратором і вмів переконати своїх слухачів. Бур’яни, які я старанно насаджував, вродили рясно, жодна насінина не пропала. Тож я був особливо небезпечним злодієм, публічним злочинцем, який крав у людей віру в Бога і довіру. А потім настав час революції. Хто не вірить у Бога, той не поважає й короля, зневажає будь-яку владу. Я офіційно виступав як вождь усіх невдоволених. Вони хапали слова з моїх вуст, п’янку отруту, яку я тоді вважав лікувальним бальзамом. Вони збиралися у натовпи й хапалися до зброї. А скільки їх загинуло в боротьбі! Я був їхнім убивцею, убивцею не лише в битвах. Скільки загинуло у в’язницях! Усі вони також на моєму сумлінні. Мене, звичайно ж, старанно шукали. Я утік і виїхав із батьківщини, ні про що не замислюючись. Жодна жива душа за мною не плакала. У мене більше не було ні батька, ні матері, ні братів, ні сестер, ані інших родичів. Жодна сльоза не впала за мною, але скільки людей плакало через мене. Та я про це не думав, аж поки усвідомлення цього факту не вдарило мене по голові, ніби блискавка, і не змусило прикипіти ногами до землі.

До моменту, поки я не опинився біля рятівного кордону, мене завжди переслідувала поліція. Якось я втікав через фабричний двір. Цілком випадково пробіг через крихітний сад і втрапив до бідної хатини, де жили мати з донькою. Вони заховали мене, бо, як сказали мені ці дві жінки, їхні чоловіки були моїми соратниками. Потім вони сиділи біля мене в темному кутку і розповідали про свої жалі. Вони були бідні, але задоволені життям. Донька вийшла заміж лише рік тому. Її чоловік чув одну з моїх промов, і це спокусило його. Він узяв на наступний мітинг свого тестя, отрута подіяла й на того. Я позбавив цих чотирьох чудових людей щастя. Юнак загинув на полі бою, що не був почесний, а старий батько втрапив на багато років до в’язниці. Це розповіли мені жінки, які врятували мене — того, хто спричинився до їхніх нещасть. І вони назвали мені моє ім’я як ім’я того, хто звів зі світу їхніх чоловіків.

Це й було тим ударом блискавки, яка влучила у мене. Божа справедливість врешті досягла мене. Я залишився на свободі, але був приречений на такі муки сумління, до яких мене не міг би засудити жоден прокурор. Я пересувався зі штату до штату, ніде не міг знайти собі спокою. Я страшенно мучився. Раніше я часто опинявся на межі самогубства, але невидима Божа рука завжди стримувала мене від цього. Після багатьох років мук і каяття я нарешті дістався до одного німецького священика у Канзасі[33], який відчув мій внутрішній стан і змусив розповісти йому все. І, на своє щастя, я це зробив. Після тривалих сумнівів, зневіри і впертості я нарешті знайшов віру й душевний спокій. Боже, як я тобі за це вдячний!

Він вдихнув, склав руки, на якийсь час замовк, а потім продовжив:

— Аби зміцнити свій дух, я втік від світу і від людей. І пішов у пущі. Але не тільки віра дає сили. Дерево віри повинно давати плоди конкретної праці. Я хотів діяти, але щоби результати моїх дій були цілковито протилежними до моєї попередньої діяльності. І тут я зауважив, як червоношкіра раса марно намагається чинити опір винищенню. Я побачив, як збиткується вбивця з тіла цієї раси, і в мені закипіла лють, співчуття і людинолюбство. Доля червоношкірих визначена, я не можу їх урятувати. Але одне залишилося в моїх силах: полегшити цю смерть і додати любові та примирення в це конання — це я можу. Тому пішов до апачів і навчився допасовувати свої вміння до їхніх звичаїв. Я б хотів, аби ви ближче познайомилися з Віннету, він — мій найкращий витвір. Цей юнак неймовірно обдарований. Якби він був сином якогось європейського володаря, то неодмінно прославився би і на війні, і як поборник миру. Але оскільки він індіанець, то загине разом зі своїм народом. Якби я міг дожити до дня, коли він перейде у християнство! А якщо цього не трапиться, то я би хотів принаймні до кінця своїх днів залишатися біля нього в небезпеці і злиднях. Він — мій духовний син. Я люблю його більше, ніж самого себе. І якби мені одного дня випало щастя прийняти у своє серце призначену йому смертоносну кулю, то я з радістю помер би за нього, подумавши, що ця смерть є ще й справедливою розплатою за мої колишні гріхи!

Клекі-Петра замовк і опустив голову. Я був глибоко вражений, але мовчав, бо мені здалося, що будь-яке висловлене мною зауваження після такої сповіді звучатиме недоречно. Але я взяв його долоню і щиро потиснув. Він зрозумів мене і кивнув, а потім потиснув долоню у відповідь. Ми помовчали ще трохи, згодом він промовив:

— Цікаво, чому я розповів вам це все? Бачу вас сьогодні вперше і, мабуть, не побачу вже ніколи. Чи це також воля Божа, що ми зустрілися? Ви самі бачите, що я, той, хто раніше відкидав Бога, тепер шукаю будь-яку можливість побачити в усьому Його волю. Я відчуваю щось дивне, мені тривожно і млосно біля серця, але це не болісне відчуття. Схожі переживання виникають, коли дивишся, як восени з дерев падає листя. Цікаво, як листок мого життя опаде з дерева? Тихо і спокійно? Чи його зірвуть ще до того, як настане його пора опадати?

І він подивився в долину внизу поглядом, сповненим тихої несвідомої туги. Звідти до нас наближалися Інчу Чуна і Віннету: я побачив їх ще здалеку. Вони сиділи кожен на своєму коні, а коня Клекі-Петри вели за вуздечку. Ми підвелися, щоби піти до табору. Інчу Чуна і Віннету приїхали туди одночасно з нами. Нас зустрів Раттлєр із червоним набряклим обличчям, зробивши кілька кроків нам назустріч. За короткий час він випив стільки, що більше вже просто не міг. Жахливий чоловік! Його погляд був страшним, як у дикого бика, який збирається напасти. Тож я вирішив віднині пильно стежити за ним.

Вождь і Віннету злізли з коней і рушили до нас. Ми стали в широке коло.

— І як? Мої білі брати вже вирішили, що робитимуть далі — залишаться тут чи подадуться геть? — запитав Інчу Чуна.

Головний інженер спробував досягти компромісу:

— Навіть якби ми хотіли послухатися вас і піти геть, то ми мусимо залишитися ще на якийсь час, бо до цього нас зобов’язують отримані раніше накази нашого керівництва, — пояснив він. — Я ще сьогодні надішлю гінця до Санта-Фе і зроблю запит. А вже потім зможу дати відповідь.

Це була непогана ідея, бо поки посланець повернеться, то ми вже зможемо завершити свою роботу. Але вождь упевнено заперечив:

— Так довго Інчу Чуна чекати не буде. Мої білі брати змушені сказати негайно, щó вони робитимуть.

А Раттлєр за цей час налив собі ще бренді до склянки і прийшов до нас. Спершу я подумав, що він хоче сказати щось мені, але він, затинаючись, звернувся до індіанців:

— Якщо панове індіанці вип’ють зі мною, то ми виконаємо їхнє прохання і підемо геть. По-іншому — ні. Хлопець має стати першим. Ось вогняна вода. Віннету!

Він простягнув йому склянку. Віннету заперечно махнув рукою і відступив крок назад.

— Що? Ти не хочеш випити зі мною? — обурився Раттлєр. — Це страшна обрáза. Ось тобі бренді в обличчя, ти, клятий червономазий! Тепер злизуй його, якщо не хотів випити!

І ще до того, як хтось із нас устиг його зупинити, Раттлєр виплеснув юному індіанцеві вміст склянки в лице. Відповідно до індіанських звичаїв, це була смертельна обрáза, на яку миттєво відреагували: Віннету вдарив п’яного кулаком в обличчя, і той упав додолу. Потім із великими труднощами підвівся. Я вже приготувався було до бійки, бо думав, що Раттлєр битиметься. Але цього не трапилося. Він тільки загрозливо подивився на юного індіанця і з прокляттями пошкандибав назад до намету.

Віннету витерся, і на його обличчі застигла така ж нерухома маска, як у його батька: за цією маскою годі було відгадати, про щó він насправді думає.

— Інчу Чуна питає ще раз! — сказав вождь. — І це вже востаннє. Чи блідолиці готові сьогодні покинути долину?

— Ми не маємо права, — прозвучало у відповідь.

— Тоді ми підемо звідси. Відтепер між нами вже не панує мир.

Я зробив ще одну спробу порозумітися, але марно. Трійця рушила до своїх коней. Тоді з намету долинув голос Раттлєра:

— Їдьте геть звідси, червонопикі пси! А за удар в обличчя цей хлопець мені ще поплатиться!

Удесятеро швидше, ніж можна було сподіватися, зважаючи на його стан, він вискочив із намету з рушницею і кинувся на Віннету. Юний індіанець на мить опинився без захисту. Куля могла влучити у нього, бо все відбувалося так миттєво, що він навіть не встиг відреагувати. Але тоді Клекі-Петра вигукнув:

— Геть, Віннету! Геть!

Водночас він вихопився поперед Віннету, щоби захистити його. Пролунав постріл. Клекі-Петра схопився за груди і похитнувся, і, кілька секунд постоявши хитаючись, він упав на землю. У цей момент упав додолу і Раттлєр, якого я вдарив кулаком з усієї сили. Аби завадити пострілу, я теж кинувся до нього, але не встиг. Почулися нажахані крики присутніх. Тільки обидва індіанці не видали жодного звуку. Вони стали на коліна біля свого друга, який пожертвував собою заради улюбленця, і уважно обстежили рану. Куля влучила у груди близько серця. Кров лилася потоком. Я теж підбіг до них. Клекі-Петра вже заплющив очі. Його обличчя з неймовірною швидкістю блідішало і видовжувалося.

— Візьми його голову собі на коліна, — попросив я Віннету. — Якщо він розплющить очі і побачить тебе, то йому буде легше помирати.

Віннету мовчки зробив так, як я сказав. На його обличчі не ворухнувся жоден м’яз, але він не відводив погляду від обличчя вмирущого. Тут Клекі-Петра поволі розплющив очі: він побачив обличчя Віннету над собою, і щаслива усмішка розгладила його риси.

— Віннету, мій сину, Віннету, — прошепотів він.

А потім його очі пошукали ще когось. Побачивши мене, він сказав німецькою:

— Залишіться з ним, будьте йому вірні, продовжіть мою роботу!

Він прохально підніс руку. Я взяв її своєю правицею і пообіцяв йому:

— Я зроблю це, так, я це зроблю!

Тут його погляд помутнішав, і він, уже слабшим голосом, проказав:

— Ось так і опадає мій листок, його таки обірвали, не тихо, не легко. Ось вона, остання мить. Остання покута. Так, як я і хотів. Боже, пробач, пробач! Пробач мені, змилуйся! Змилуйся! Я вже йду!

Він склав руки, з рани вихлюпнувся останній згусток крові, його голова відкинулася назад — і він помер!

Тепер я вже знав, щó саме спонукало його висповідатися переді мною — це було Боже провидіння, так він це назвав. Він хотів померти замість Віннету: як же миттєво здійснилося його бажання! Остання покута, яку він хотів здійснити, не забарилася. Бог — це любов, це великодушність, Бог не може злитися на того, хто покаявся.

Віннету поклав голову покійника у траву, повільно підвівся й запитально глянув на батька.

— Он там лежить убивця, я збив його з ніг. Він — ваш.

— Вогняна вода!

Лише такий короткий вигук вирвався з вуст вождя, але яким зневажливим він був!

— Я хочу стати вашим другом, вашим братом. Я піду з вами! — сказав я йому.

І тут він плюнув мені в обличчя.

— Нікчемний пес! Ти крадеш землю за гроші! Смердючий койот! Тільки спробуй піти за нами, й Інчу Чуна зітре тебе в порошок!

Якби хтось інший сказав мені таке, то я відповів би кулаками. То чому ж я стерпів це від нього? Може, я заслужив цього, бо вдерся на чужу територію? Про це я в той момент не подумав. А просто зреагував інстинктивно. Але, попри дану мерцеві обіцянку, я не зміг повторити щойно сказане.

Усі білі мовчки стояли, чекаючи на дії двох індіанців.

Але апачі більше навіть не дивилися в наш бік. Вони поклали тіло на коня й міцно прив’язали його. Потім самі вилізли на коней, поправили тіло, яке зсунулося додолу, і повільно поїхали геть. І жодного разу не озирнулися. Але це було набагато гірше, ніж якби вони відкрито погрожували нам найжахливішою смертю.

— Це було страшно, а може бути ще страшніше! — сказав Сем Гоукенс. — Але он там лежить негідник, який ще не отямився ні від вашого удару, ні від бренді! Що ми зробимо з ним?

Я не відповів. Сів на свого коня і поїхав геть. Мені треба було побути наодинці, щоби хоч якось укласти у голові страшні події останніх півгодини. Я повернувся до табору аж пізнього вечора, втомлений і блідий, виснажений тілесно і душевно.

Біля багаття

Щоб не тягнути ведмедя надто далеко, за час моєї відсутності табір пересунули трохи ближче до місця, де я вполював звіра. Туша була настільки важкою, що знадобилися сили десятьох чоловіків, аби перетягти її через кущі до вогню.

Попри те, що я повернувся дуже пізно, окрім Раттлєра, ніхто ще не спав. Його змушені були перенести до нового місця табору, кинувши у траву під кущем. Він відсипався зі свого сп’яніння. Говарда вже поховали. Сем зняв хутро з ведмедя, але м’яса не чіпав. Після того, як я зліз з коня, Сем сказав мені:

— Куди ви пропали, сер? Ми не могли вас дочекатися, щоби скуштувати нарешті ведмежатини, але без вас не можемо розрізати тушу. Я наразі роздягнув ведмедя. У нього був такий чудовий кравець, що на цьому одязі не виявилося ні складочки, качка б мене копнула. Сподіваюся, ви не маєте нічого проти? А тепер скажіть, як ми повинні поділити м’ясо! Ми збираємося ще до того, як ляжемо спати, посмажити шматочок.

— Діліть, як хочете! — відповів я. — М’ясо належить усім.

— Гаразд, але я хочу вам дещо сказати. Найсмачніші — лапи. Нічого смачнішого за ведмежі лапи просто не існує. Та перш ніж вони наберуть належного смаку, вони мусять полежати довший час. Найкраще вони смакують тоді, коли в них вже заводяться хробаки. На жаль, так довго чекати ми не зможемо, бо я побоююся, що незабаром прийдуть апачі і зіпсують нашу учту. Тож ми б хотіли взятися за лапи вже сьогодні, щоби насолодитися ними ще до того, як нас перестріляють червоношкірі. Ви нічого не маєте проти, сер?

— Ні.

— Гаразд. Тоді до приємної роботи, качка б мене копнула!

Він відрізав лапи і розділив їх на стільки частин, скільки в таборі було людей. Я отримав найкращий шматок передньої лапи, загорнув її і відклав убік, інші тим часом поспішили посмажити своє м’ясо. Я був голодний, але їсти мені не хотілося, хоч як суперечливо це звучить. Після тривалої і виснажливої їзди верхи у мене назріла потреба щось з’їсти, але я відчував, що зробити це не годен. Я все ще не міг перестати відтворювати у своїй уяві сцену вбивства. Подумки я бачив нас із Клекі-Петрою, як ми сиділи під деревом. У моїх вухах звучали його зізнання, які тепер видавалися мені останньою сповіддю. І я не міг відкараскатися подумки від звучання його останніх слів, які стали передчуттям близької смерті. Справді, листок його життя відпав від дерева не тихо і спокійно, а був насильно відірваний. Та ще й якою людиною, а з якої причини! Вбивця все ще був п’яний і лежав у траві. Я міг би застрелити його, але мені було огидно навіть думати про це. Огида стала причиною й того, що обидвоє апачів не вбили його на місці. «Вогняна вода», — сказав Інчу Чуна так зневажливо, як тільки міг. Скільки звинувачень і докорів було в цьому одному слові!

Якщо у всій цій історії і було щось здатне хоч якось примирити мене з таким кривавим її завершенням, то це той факт, що Клекі-Петра помер на руках Віннету і що його серце впіймало призначену для Віннету кулю. Це було його останнім бажанням. Тобто ні! Його останнім бажанням було прохання, щоб я залишився біля Віннету і завершив почату ним справу. Чому він звернувся з цим саме до мене? Ще за кілька хвилин до того він казав, що ми з ним, мабуть, ніколи більше не зустрінемося, тобто мій життєвий шлях не мав би привести мене до апачів, а потім раптом дав мені завдання, для виконання якого мені довелося б увійти з цим племенем у якнайтісніший контакт. Невже сказане ним нічóго не означало, а було маренням умирущого? Чи, навпаки, у момент помирання, відходу від близьких, коли душа вже пливе в потойбіччя, в останні миті життя, людині дано зазирнути в майбутнє? Здається, що останнє — таки правда, бо згодом я все ж зумів виконати прохання Клекі-Петри, хоча спершу здавалося, що нова зустріч з Віннету може принести мені лише неприємності.

Чому я взагалі так раптово дав обіцянку вмирущому? Зі співчуття? Мабуть. Але була ще одна причина, навіть якщо я не до кінця усвідомлював її: Віннету справив на мене надзвичайно сильне враження, такого сильного враження не справляла на мене ніколи жодна інша людина. Він був не набагато старшим за мене, але явно переважав мене в усьому! Це я зауважив одразу: серйозний, гордий і ясний погляд його оксамитово-м’яких очей, спокійна впевненість постави і кожного руху, а також тінь глибокого мовчазного болю, яку, як мені здалося, я помітив на його вродливому юному обличчі. Усе це пройняло мене до глибини душі. Якою вартою поваги була їхня з батьком поведінка! Будь-хто на їхньому місці, білий чи червоношкірий, відразу ж кинувся б убити Раттлєра. Але ці двоє навіть не подивилися в його бік, не зрадили жодним порухом своїх почуттів. Хто ми такі проти них!

Я сидів біля вогнища і думав про це все, поки інші ласували м’ясом. Тут Сем Гоукенс поторсав мене за плече:

— Що з вами, сер? Ви що, не голодний?

— Я не буду їсти.

— Справді? Ви вважаєте за краще повправлятися у головоломках? Я маю на увазі лише те, що не варто захоплюватися цим. Мене також страшенно дратує те, що трапилося, але справжній вестмен мусить звикнути до таких речей. Недаремно тутешні місця називають «кривавими і темними землями». Повірте мені, що земля тут справді на кожному кроці просякла кров’ю, а той, хто не витримує цього запаху через надто чутливий нюх, нехай краще залишається вдома і п’є чай із цукром. Не приймайте цю історію надто близько до серця і давайте сюди ваш шматок ведмежої лапи. Я засмажу її для Вас!

— Дякую, Семе! Я справді не буду їсти. Ви щось вирішили щодо Раттлєра?

— Ми говорили про це.

— І як його покарають?

— Покарають? Ви вважаєте, що його слід покарати?

— Звичайно ж, так.

— Справді? І як саме, на вашу думку? Відправити його до Сан-Франциско, Нью-Йорка чи Вашингтона й оскаржити як убивцю?

— Ні. Громада, яка повинна його засудити, — це ми. Він порушив закон Дикого Заходу.

— Ви тільки гляньте, скільки такий собі ґрінгорн знає про закони Дикого Заходу. Ви часом не для того приїхали зі старої доброї Німеччини, щоби зіграти тут роль верховного судді? Чи, можливо, цей Клекі-Петра був вашим родичем або другом?

— Ні.

— Ось із цього треба починати! Дикий Захід справді має свої непорушні та особливі закони. Вони вимагають: око за око, зуб за зуб, кров за кров, як написано в Біблії. Якщо трапилося убивство, то той, хто має на це право, може відразу ж покарати вбивцю на смерть, або ж утворюється суд, який ухвалює вирок і виконує його. Так тут позбуваються зловмисників і шкідників, які заважають жити чесним мисливцям.

— Тож створімо такий суд!

— Для цього потрібен позивач.

— Це я!

— За яким правом?

— За правом людини, яка не може допустити, щоби такі злочини залишалися без покарання.

— Ого! Ви знову говорите як ґрінгорн. Ви можете виступати позивачем у двох випадках. По-перше, якщо вбитий був вашим родичем або другом чи близькою людиною. Але ви вже зізналися, що так не було. По-друге, ви могли б оскаржити вбивцю, якби самі були жертвою. Ви жертва?

— Семе, справа ця зовсім не така, з якою можна собі жартувати!

— Знаю, знаю! Просто хотів додати цей пункт для повноти картини. Отже, ви не маєте жодного права бути позивачем, так само, як і ми всі. А там, де немає позивача, немає і судді. У цьому випадку немає змоги провести суд.

— То що, Раттлєр залишиться без покарання?

— У жодному разі. Не поспішайте так! Даю вам слово, що покарання наздожене його так само швидко, як миттєво влучає в ціль куля з моєї Лідді. Апачі подбають про це.

— Але нас також покарають разом із ним!

— Це дуже ймовірно. Але невже ви думаєте, що ми можемо уникнути цього, убивши Раттлєра? Ми разом працюємо, разом потрапимо в полон і уб’ють нас також усіх разом! Апачі вважають не лише його одного, а й усіх нас убивцями, тож відповідно й поставляться до нас, якщо ми потрапимо їм до рук.

— Навіть якщо ми позбудемося Раттлєра?

— Навіть тоді. Вони постріляють нас усіх, не питаючи, з нами він чи ні. А як ви взагалі збираєтеся позбутися його?

— Вигнати його геть.

— Про це ми також радилися і дійшли висновку, що, по-перше, ми не маємо права проганяти його, а навіть якби могли, то робити так нерозумно.

— Але ж, Семе, я вас не розумію! Якщо хтось мені не подобається, то я розлучаюся з ним. А тим більше — з убивцею! Невже ми мусимо терпіти біля себе такого нікчему, до того ж пияка, що може завдавати нам усе нових клопотів у майбутньому?

— Так, на жаль, повинні. Раттлєр — найманий працівник, так само, як я, Стоун чи Паркер, так само, як і ви. Тож звільнити його можуть лише ті люди, які наймали. Ми повинні дотримуватися законів.

— Дотримуватися законів! У ставленні до людини, яка день за днем ігнорує закони Божі і людські!

— Навіть коли так! Усе, що ви кажете, правда, але не можна робити помилок, виправдовуючи себе тим, що хтось інший скоїв злочин. Верховна справедливість повинна бути бездоганною. Тому всі ми, вестмени, які іноді зобов’язані вершити таку справедливість, повинні дбати про свою репутацію. Але навіть попри це, скажіть мені, будь ласка, що робитиме Раттлєр, якщо ми проженемо його?

— Це вже не моя справа!

— Це наша спільна справа! Бо в такому разі ми всі опинилися б у постійній небезпеці, адже він за всяку ціну намагатиметься помститися нам. Тож краще нехай залишиться тут і принаймні буде під контролем, аніж, вигнаний, скрадатиметься довкола і по одному відстрілюватиме нас. Мені здається, це важко заперечити.

Тут Сем кинув на мене багатозначний погляд, і я зрозумів його натяк, бо він показав очима на товаришів Раттлєра. Якби ми пішли проти нього, то це могло б призвести до конфлікту всередині табору. Тут я не міг не погодитися з ним, бо цим людям і справді не варто було довіряти. Тож я сказав:

— Так, після того, як ви пояснили мені все в таких категоріях, мушу погодитися, що треба залишити все як є. Але мене непокоять апачі, бо немає жодного сумніву в тому, що вони повернуться, щоби помститися.

— Вони точно прийдуть, і те, що вони не вимовили жодного слова погрози, тільки погіршує справу. Вони зробили все дуже мудро. Якби вони відразу ж помстилися, то справа торкалася б лише Раттлєра. Але вони вважають винними нас усіх, бо Раттлєр працює разом з нами, а вони вважають нас своїми ворогами через те, що ми міряємо землю і збираємося вкрасти її в них. Саме тому вони були такими стриманими і поїхали звідси геть, не доторкнувшись ні до кого й пальцем. Тим певніше, що вони повернуться і спробують схопити нас усіх. Якщо їм це вдасться, то на нас чекає страшна смерть, бо пошана, якою вони наділяли цього Клекі-Петру, вимагає подвійної, а то й потрійної помсти.

— І все через якогось пияка — тепер вони прийдуть, і цього разу їх буде значно більше.

— Точно! Наші дії залежать від того, коли вони прийдуть. У нас є час утекти, але ми змушені будемо покинути майже готову роботу.

— Цього хотілося б уникнути.

— Коли ви могли б завершити все, як думаєте?

— За п’ять днів.

— Гм! Як мені відомо, тут поблизу немає жодного табору апачів. Припускаю, що найближчі з них розташовані приблизно на відстані трьох днів їзди верхи. Якщо не помиляюся, то Інчу Чуна і Віннету дістануться до табору, де зможуть взяти підмогу, не раніше, ніж за чотири дні. А потім ще три дні повертатимуться сюди. Разом це сім днів. А оскільки ви вважаєте, що завершите роботу за п’ять днів, то ми могли б продовжити.

— А якщо ваші підрахунки хибні? Хіба не може бути так, що апачі залишать тіло в якомусь безпечному місці й повернуться, щоби з засідки напасти на нас. Також можливо, що вони зустрінуть своїх дорогою. Це навіть дуже ймовірно, що вони мають поблизу друзів, бо важко припустити, що двоє індіанців, до того ж вождів, так далеко від’їздять від табору без поважного супроводу. А оскільки настала пора полювання на бізонів, то можна припустити, що Інчу Чуна та Віннету належать до групи мисливців, яка перебуває неподалік і від якої вони відділилися, переслідуючи ведмедя. Якщо ми хочемо бути й справді обережними, то все це слід взяти до уваги й добре обмізкувати.

Група залізничних інженерів із Дедвуда. Південна Дакота, 1888 рік. Колекція Джона Ґребла з Бібліотеки Конгресу США.

Сем Гоукенс заплющив одне око і зробив здивовану міну.

— Боже мій, а ви таки мудрий і передбачливий! Це правда, що нині курчата вдесятеро розумніші за курку! Але якщо бути цілком щирим, то те, що ви сказали, справді розумно. Ваша правда. Ми повинні зважити на всі ці можливості. Тому треба довідатися, куди саме поїхали обидва апачі. Тож одразу після сходу сонця я поїду слідом за ними.

— Я з вами, — сказав Паркер.

— І я, — додав Дік Стоун.

Сем Гоукенс подумав мить, а потім рішуче відказав:

— Ви обоє залишитеся тут! Ви потрібні тут. Зрозуміло?

Він подивився в бік друзів Раттлєра, і цей погляд був доволі промовистим. Якби з нами залишилися тільки ці ненадійні люди, то після прокидання їхнього вожака можна було б сподіватися неприємних сцен. Тому Стоунові й Паркерові було краще нікуди не їхати.

— Але ж не можеш ти поїхати сам! — заперечив йому Паркер.

— Я міг би, якби захотів, але не хочу. Тому знайду собі супровід.

— Кого?

— Ось цього ґрінгорна.

І він показав на мене.

— Ні, йому не можна нікуди їхати, — заперечив головний інженер.

— Чому ні, містере Бенкрофте?

— Бо він мені потрібен. Якщо ми збираємося закінчити роботу за п’ять днів, то нам слід напружити всі свої сили. І всі землеміри мають бути на місці.

— Так, напружити всі свої сили. Досі ви цього не робили. Зазвичай за всіх вас працював він один. А тепер можуть всі напружитися за нього.

— Містере Гоукенсе, ви збираєтеся віддавати мені накази? Я забороняю вам це!

— Що ви, містере Бенкрофте? Які накази? Лише невеличке зауваження.

— Але прозвучало воно як наказ!

— Можливо. Нічого не маю проти. Що стосується вашої роботи, то, коли завтра замість п’ятьох до неї візьмуться четверо, жодного спізнення не буде. У мене є дуже особлива причина взяти зі собою саме цього ґрінгорна, якого ще називають Вбивчою Рукою. Йому корисно буде побачити, як стежать за індіанцями. І не зашкодить довідатися, як потрібно читати сліди.

— Але мене це не цікавить.

— Я знаю. Але є іще одна причина. Шлях, яким я збираюся пройти, небезпечний. Тому як для мене, так і для вас усіх буде краще, якщо я поїду не сам, а в супроводі сильного супутника, який до того ж влучно стріляє зі свого карабіна.

— Я не дуже бачу переваги для нас.

— Ні? Це мене дивує. Адже ви зазвичай виявляєте неабияку кмітливість і далекоглядність, — іронічно відповів Сем. — Ну а якщо, припустимо, я напорюся на ворогів, що прямують сюди, і вони мене вб’ють? Тоді ніхто не зможе повідомити вас про небезпеку, на вас нападуть і перестріляють, а якщо біля мене буде цей ґрінгорн, здатний своїми тендітними руками скрутити в баранячий ріг і кинути об землю найсильнішого чоловіка, то дуже ймовірно, що ми повернемося цілими і неушкодженими. Тепер ви зі мною згодні?

— Гм. Так.

— А тепер найважливіше: йому обов’язково треба завтра поїхати звідси, щоби не трапилося бійки, яка може погано закінчитися. Ви ж знаєте, як Раттлєр до нього ставиться. Коли цей шанувальник бренді отямиться, то одразу ж кинеться на того, хто побив його. Нам слід тримати цих двох подалі один від одного принаймні завтра, у перший день після вбивства. Тому один, не потрібний мені, залишиться тут, із вами, а другого я візьму зі собою. Ви й далі не згодні зі мною?

— Ні, нехай їде з вами.

— Гаразд, тож ми домовилися. — Сем повернувся до мене і сказав: — Ви чули, які труднощі у вас попереду. Цілком можливо, що в нас завтра не буде часу на їжу і на відпочинок. Тому я ще раз питаю, чи не хотіли б ви з’їсти хоч шматочок ведмежатини?

— Добре, за таких обставин я принаймні спробую.

— Пробуйте, пробуйте! Я знаю ці спроби, качка б мене копнула! Досить відкусити лишень шматочок — і вже неможливо зупинитися, аж поки не з’їси все. Давайте сюди ваше м’ясо. Я посмажу його для вас! Такий ґрінгорн, як ви, точно не вміє цього. Тож дивіться уважно, щоби навчитися! Якщо мені доведеться смажити такий смаколик для вас удруге, то вам нічого не перепаде, бо я все з’їм сам.

Добрий Сем мав рацію. Досить було мені скуштувати шматочок його майстерно приготованої страви, як мій апетит відновився. Я забув про все, що гнітило мене, і їв, аж поки не з’їв усе.

— Бачите? — засміявся він. — Набагато приємніше їсти ведмедя, аніж полювати на нього. Тепер ви це знаєте. А зараз ми виріжемо собі ще кілька шматків шинки й посмажимо їх ще сьогодні. Їх ми завтра візьмемо зі собою, бо під час таких вистежувань треба бути готовим до того, що не буде змоги вполювати здобич або розпалити вогонь, аби посмажити її. А ви зараз чемно ляжете на бочок і добряче виспитеся, бо завтра вирушимо на світанку і сили нам знадобляться!

— Гаразд, я піду спати, але перед тим скажіть мені, на якому коні ви поїдете?

— На якому коні? Ні на якому.

— А на чому ж?

— Що за питання? Невже ви думаєте, що я сяду на крокодила чи на якогось птаха? Звичайно, поїду на своєму мулові, на моїй новенькій Мері!

— Я би цього не робив.

— Чому?

— Ви ще занадто мало його знаєте.

— Зате він мене добре знає. Ця скотина навіть відчуває до мене неабияку повагу, качка б мене копнула!

— Але під час такої розвідницької операції, яку ми плануємо завтра, треба бути дуже обережними і все продумати заздалегідь. Кінь, у якому вершник не впевнений, може все зіпсувати.

— Справді? Та ви що? — засміявся він.

— Так, — відповів я затято. — Я знаю, що вершник може поплатитися життям, якщо кінь невчасно форкне.

— Он що ви знаєте! Розумний хлопчик, нічого не скажеш! Теж, мабуть, десь підчитали, сер?

— Так.

— Так я і думав! Читати такі книги, мабуть, надзвичайно цікаво. Якби я сам не був вестменом, то обов’язково переселився б кудись східніше і сидів би собі там та читав ось такі історії про індіанців. Думаю, що за таким заняттям можна обрости сальцем, хоча ведмежі лапи матимеш перед собою лише на папері. Мені цікаво, чи добрі люди, які пишуть щось таке, самі хоч раз перетнули Міссісіпі!

— Більшість із них, мабуть, так.

— Не вірю. І в мене є вагомі причини для сумнівів.

— І які ж?

— Я вам скажу, сер. Рука, яка довший час тримала вуздечку коня, орудувала рушницею і ножем, кидала ласо, уже не пристосована для того, щоби виводити закарлючки на папері. Той, хто став справжнім вестменом, точно розівчився писати, а той, хто так і не став, краще нехай залишить цю справу задля писання про речі, у яких нічого не тямить.

— Гм! Але ж для того, щоби написати книгу про Захід, не обов’язково бути там так довго, аж доки на руці не залишиться пальців.

— Неправда, сер! Я ж вам сказав, що лише справжній вестмен може писати правду. Але саме в такого чоловіка ніколи не дійдуть до цього руки.

— Чому?

— Бо йому не спаде на думку покинути Дикий Захід, а там немає чорнильниць. Прерія схожа на озеро. Того, хто покохав її, вона вже не відпустить. Усі ці писальники книг не знають Дикого Заходу, бо якби вони його пізнали, то ніколи б звідси не поїхали тільки для того, щоби вимастити чорнилом кількасот сторінок паперу. Така моя думка, і я переконаний, що вона правильна.

— Неправда. Наприклад, я знаю одного, кому подобається Дикий Захід і хто хоче стати справжнім мисливцем. Але свого часу він повернеться додому, щоби писати про Дикий Захід.

— Справді? І хто це такий? — запитав він і глянув на мене з цікавістю.

— Можете самі здогадатися.

— Здогадатися? Я? Та невже ви маєте на увазі себе самого?

— Так.

— Чорт забирай! То ви хочете стати одним із нікчемних книгописів?

— Можливо.

— Дуже вас прошу, киньте навіть думати про це, сер! Це приведе вас тільки до фатального кінця, і ні до чого більше, повірте мені.

— Сумніваюся.

— А я переконаний. Можу навіть поклястися, — завзято крикнув він. — Ви маєте хоча б приблизне уявлення про життя, яке чекає на вас?

— Звичайно ж. Я подорожуватиму, щоби пізнати інші країни і народи, а потім знову повертатимуся додому, щоби спокійно записати побачене й почуте.

— Але навіщо, скажіть мені на милість?

— Аби навчити чогось корисного своїх читачів, а собі, при нагоді, заробити трохи грошей.

— Це ж треба! Навчити читачів! І заробити грошей! Сер, ви збожеволіли, качка б мене копнула! Ваші читачі нічóго від вас не навчаться, бо ви самі нічóго не знаєте. Як може такий ґрінгорн, як ви, дорослий і повноцінний ґрінгорн, стати вчителем своїх читачів! Запевняю вас, що ви не знайдете жодного читача, ні єдиного! І скажіть мені ще, будь ласка, чому саме ви повинні стати вчителем? Невже школярська братія у цілому світі недостатньо велика? І треба її ще збільшити?

— Послухайте, Семе, бути вчителем — це надзвичайно важлива, просто свята справа!

— Навіть нічого не кажіть! Вестмен — це набагато важливіше, у тисячі разів важливіше! Я знаю, про що говорю, бо я один із них, а ви щойно прибули сюди. Тож я забороняю вам ставати вчителем своїх читачів! І то цілком серйозно. Та ще й заробляти на цьому гроші! Що за дурнувата ідея! Скільки коштує така книга, яку ви збираєтеся написати?

— Один, два, три долари, залежно від кількості сторінок, мені здається.

— Чудово! А скільки коштує шкіра бобра? Маєте хоча б приблизне уявлення? Якщо ви будете розставляти пастки на дичину, то заробите значно більше, ніж коли повчатимете своїх читачів, бо навіть якщо ви знайдете таких, то нічóго, крім дурниць, їх не навчите. Заробляти гроші! Тут, на Заході, це найпростіше, що можна робити. Тут гроші лежать на дорозі, у прерії, в лісах, поміж скелями, на дні річок. А яке жалюгідне життя чекає на вас із писанням книг! Замість цілющої джерельної води Заходу ви питимете чорнило і гризтимете старе гусяче перо замість того, щоби ласувати ведмежою лапою чи смаженою бізониною. Замість блакитного неба над вами буде потріскана крейда стелі, а спатимете ви замість м’якої зеленої трави на твердій дошці, від якої вас поперек ломитиме. Тут у вас є кінь, а там буде лише обшарпаний стілець між ногами. Тут під час дощу ви тішитеся цим Божим даром, а там, щойно з неба впаде найменша краплинка, відразу ж будете ховатися під червону або зелену парасолю. Тут ви — свіжий, вільний і радісний чоловік із рушницею в руках. А там будете згинатися над письмовим столом і розтратите силу свого тіла на тримання пера чи олівця, який… досить, я більше нічóго про це не скажу, бо мене це тільки дратує. Але якщо ви справді налаштувалися стати вчителем своїх учнів, то ви — найнещасніший у світі чоловік, качка б вас копнула!

Він страшенно розізлився. Його очі блищали, а щоки пашіли, навіть ніс розчервонівся, як це можна було побачити за густою бородою. Я припускав, що саме його так дратувало, але оскільки хотів почути це від нього самого, то ще підлив олії у вогонь.

— Але, любий Семе, я переконаний, що якби я справді здійснив свій намір, то саме вам це було б дуже приємно.

— Приємно? Мені? Я тримаюся від таких дурниць подалі! І щоб ви знали, терпіти не можу таких жартів!

— Це не жарт, я говорю серйозно.

— Серйозно? Щоб вас грім побив! Що значить серйозно? І чим я мав би тішитися?

— Собою!

— Собою?

— Так, собою самим, бо ж про вас також буде йтися в моїх книгах.

— Я — я? — пробурмотів він, і його очі стали ще більшими.

— Так, ви. Я ж писатиму і про вас.

— Про мене? Про те, що я роблю, що кажу?

— Саме так. Я розповідатиму про те, що пережив, а оскільки ви були поруч, то про вас теж писатиму.

У цю мить він пожбурив шматок м’яса, який смажив на вогні, вхопив рушницю, зірвався на рівні ноги, став переді мною у загрозливій позі і закричав:

— Я серйозно питаю вас у присутності всіх цих свідків, чи ви справді збираєтеся здійснити задумане?

— Справді.

— Тоді я вимагаю, щоби ви, не сходячи з цього місця, раз і назавжди урочисто пообіцяли мені не робити цього!

— Чому?

— Бо як ні, то зараз же вас застрелю зі своєї старенької Лідді, яку тримаю в руках. Отож, будете писати чи ні?

— Буду.

— Тоді я зараз вдарю! — закричав він і націлився вдарите мене прикладом.

— Уперед! — спокійно відповів я.

На кілька секунд приклад застиг у мене над головою. А потім Сем опустив руки, поклав зброю в траву, зажурено склав руки і заскиглив:

— Цей чоловік божевільний, зовсім божевільний, геть божевільний! Я відразу ж запідозрив це, коли він сказав, що збирається стати вчителем своїх читачів і писатиме книги. Але тепер я вже певен у цьому цілковито. Лише божевільний може так спокійно сидіти на місці, коли моя Лідді висить над ним. Щó тепер робити з цим чоловіком? Не думаю, що вдасться його вилікувати!

— Ніякого лікування не потрібно, любий Семе, — відповів я. — Мій розум цілком здоровий.

— Справді? Але чому ж ви не зробите того, що вимагаю від вас я? Чому ви не хочете поклястися, а вибираєте смерть?

— Дурниці! Сем Гоукенс мене не вб’є, це я знаю напевно.

— Он як? Ви це знаєте! І, на жаль, це правда. Я швидше вб’ю себе, ніж дозволю впасти хоча б волосині з вашої голови.

— А клястися я не буду. У нас обіцянка дорівнює клятві. А крім того, я не дозволю погрозами змушувати себе присягатися. Ідея з книгами не така вже й дурна, як вам здається. Ви просто нічого про це не знаєте, і я поясню вам усе, коли матимем більше часу.

— Дякую! — відмахнувся він, сів на своє місце і знову взявся до смаження м’яса. — Мені не потрібно пояснювати того, що неможливо пояснити. Вчитель своїх читачів! Заробляти гроші писанням книг! Смішно!

— Але подумайте про честь, Семе!

— Яку ще честь? — запитав він, різко повертаючись до мене обличчям.

— Честь, що про вас прочитає стільки людей. Так можна прославитися.

Після цього він підняв праву руку з великим шматком м’яса, простягнув її до мене і сказав:

— Сер, зараз же припиніть, бо дістанете по голові цим шматком ведмежатини вагою у шість фунтів! Там цій шинці і місце, бо ви такий самий дурний або й ще дурніший за будь-якого ґрізлі. Прославитися писанням книг! Хіба хтось колись чув жалюгіднішу заяву! Що ви можете знати про славу! Я скажу вам, як можна прославитися. Он, погляньте, лежить ведмежа шкура. Відріжте вуха і причепіть собі на капелюх. Візьміть ведмежі пазурі та ікла і зробіть собі з них намисто, повішайте собі на шию! Так робить кожен вестмен і кожен індіанець, якому випало велике щастя вбити ґрізлі. І тоді, куди б ви не прийшли, всі відразу скажуть: «Тільки подивіться он на того чоловіка, він відважився піти проти ґрізлі». І це переказуватимуть з уст в уста. Кожен поступатиметься вам місцем, поважатиме вас, і ваше ім’я гримітиме всюди. Так можна прославитися. Зрозуміло? А ви хочете чіпляти собі на капелюх свої книги і робити з них намисто довкола шиї? І що скажуть на це люди? Що ви божевільний, геть божевільний! Ось яку славу ви матимете зі своїх книжок!

— Але ж, Семе, чому вас так це дратує? Хіба вам не байдуже, що я робитиму?

— Байдуже? Мені? Чорт забирай, ну що ви за людина! Я його люблю, як рідного сина, качка б мене копнула, порошинки з нього здмухую, а він каже, що мені байдуже, чим він займатиметься! Ви просто молодець! Цей хлопець має силу, як у буйвола, м’язи — як у мустанга, жили — як в оленя, очі — як у яструба, слух — як у миші, а до цього ще й п’ять чи шість фунтів мізків у голові, якщо судити з розмірів черепа. Він стріляє, як старий досвідчений вестмен, їздить верхи, як дух савани, і йде на бізона та ґрізлі, яких бачить уперше у житті, як на морських свинок. І такий хлопець, який народжений, щоби стати вестменом, і вже зараз дає собі раду краще за багатьох мисливців, які двадцять років живуть у савані, такий хлопець збирається повертатися додому, щоби писати книги! Хіба це не причина, щоби збожеволіти? І хіба не дивно, що чесний вестмен, який хоче йому добра, від цього розлютиться?

Після цих слів він глянув на мене запитально, навіть із викликом. Він явно чекав на відповідь, але я нічого не сказав: я впіймав його. Я спокійно зняв сідло зі свого коня, поклав собі під голову замість подушки, витягнув ноги і заплющив очі.

— І що це знову за поведінка? — запитав він, тримаючи шматок м’яса в руці. — Хіба я не вартий того, щоби принаймні відповісти мені?

— Вартий, звичайно, — промовив я. — Добраніч, Семе. Приємних снів!

— Ви збираєтеся спати?

— Так. Ви ж самі мені порадили.

— Це було раніше. Але зараз ми ще не закінчили розмову, сер. Я ще маю дещо вам сказати.

— Але я вже не маю що вам сказати, бо довідався все, що хотів знати.

— Хотіли знати? Що саме?

— Що я народжений, аби стати вестменом, і вже зараз даю собі раду краще за багатьох мисливців, які двадцять років живуть у савані.

Тут він знову опустив руку зі шматком м’яса, кілька разів кашлянув і вражено промовив:

— Он як! Цей хлопчина! Цей ґрінгорн! Мене… гм, гм, гм!

— Добраніч, Семе Гоукенсе. Приємних снів! — повторив я й повернувся на бік.

І тут він уже закричав на мене:

— Так, засинайте, шибенику! Усім краще, коли ви спите, ніж коли не спите. Бо поки у вас розплющені очі, жоден чесний чоловік не може мати певності, що ви не обведете його довкола пальця. Нашій дружбі кінець! Ви все зіпсували! Я розгадав ваші наміри, ви — шпигун, від якого слід триматися подалі!

Він вимовив це найсуворішим тоном, яким тільки міг. Після цих слів, та ще й сказаних так, я мав би вважати, що нашій дружбі справді кінець. Але вже через півхвилини я почув його м’який і дружній голос:

— Добраніч, сер. Спіть швидко, щоби ви були повний сил, коли я вас розбуджу!

Він усе ж таки був чудовим і вірним чоловіком, цей старий Сем Гоукенс!

Йти по сліду

Я й справді міцно заснув і прокинувся аж від того, що Сем будив мене на світанку. Паркер і Стоун також були вже на ногах. Усі інші, включно з Раттлєром, ще міцно спали. Ми з’їли по шматку м’яса, запили його водою, подбали про наших тварин і поїхали геть після того, як Сем залишив обом своїм товаришам вказівки, як діяти в таборі, поки його не буде. Ми вирушили у цю трохи небезпечну подорож ще до сходу сонця. Моя перша розвідка! Мені було цікаво, чим усе закінчиться. Скільки схожих поїздок буде в мене ще попереду!

Насамперед ми рушили у напрямку, у якому від’їхали обидва апачі: донизу в долину і далі, вздовж лісу. Сліди ще можна було побачити у траві. Навіть я, ґрінгорн, помітив їх. Сліди вели на північ, тоді як ми мали б шукати апачів на півдні. Коли ми повернули за вигин річки, стало видно, що в одному місці, на підвищенні, ліс не такий густий — мабуть, унаслідок комашиного шкідництва. Саме туди вели сліди. Ми проїхали далі цим поріділим лісом і потрапили до прерії, яка рівномірно, ніби дах будинку, підіймалася на південь. Тут сліди теж нескладно було знайти. Ми зауважили, що апачі повели нас колом. Опинившись на верхівці цього «даху», ми побачили перед собою широку рівнину, порослу травою, яка вела на південь і здавалася нескінченною. Хоча від моменту, коли тут мали б проїхати апачі, минула вже майже доба, слід був прямим і чітким — ніби проведена через рівнину лінія. Сем, який досі не вимовив жодного слова, похитав головою і пробурмотів:

— Дуже не подобається мені цей слід!

— А мені, навпаки, дуже подобається!

— Бо ви — ґрінгорн, хоча вчора ввечері ви й намагалися це заперечувати, сер. Кожен юнак хотів би, щоб я його похвалив і порівняв зі справжнім мисливцем із прерії! Таке неможливо! Достатньо почути те, що ви сказали зараз, аби збагнути, хто ви насправді. Вам подобається цей слід? Я вірю. Бо він настільки чіткий, що й сліпий його зауважить. Але мені, досвідченому мисливцеві савани, це здається підозрілим.

— Мені ж ні.

— Замовкніть, будь ласка, шановний! Я не для того взяв вас зі собою, щоб ви повчали мене зі своєю юнацькою зарозумілістю. Якщо двоє індіанців залишають свій слід настільки на видноті, то це завжди підозріло, а особливо за таких обставин — коли вони поїхали від нас ворогами. Дуже ймовірно, що вони хочуть затягнути нас у пастку, бо ж добре знають, що поїдемо услід за ними.

— І що це може бути за пастка?

— Цього я ще не знаю.

— А де вона мала би бути розташована?

— Там, на півдні, адже вони полегшили нам шлях туди. Якби в них не було на це особливої причини, вони доклали б зусиль, аби заплутати сліди.

— Гм! — пробурмотів я.

— Що? — запитав Сем.

— Нічого.

— Дивно! А прозвучало так, ніби ви збиралися щось сказати.

— Я краще стримаюся.

— Чому?

— У мене є всі причини замовкнути, бо ви знову скажете, що хочу повчати вас зі своєю юнацькою зарозумілістю. А для цього я, мушу відверто зізнатися, не маю ні бажання, ні можливостей.

— Не говоріть дурниць! Друзі не повинні розмовляти так одне з одним. Ви ж хочете чогось навчитися. Але як можна навчитися чогось, якщо постійно мовчиш? То що ж ви хотіли щойно сказати?

— Я не згоден з вами й не вірю у пастку.

— Так? А чому?

— Обидва апачі їдуть до своїх. Вони хочуть якомога швидше повернутися знову до нас, а до того ж везуть у таку спеку ще й труп. Це дві достатньо вагомі причини, щоб їхати якомога швидше, бо труп може розкластися дорогою, а вони — повернутися до нас надто пізно, щоби застати табір на місці. Тож вони точно не гаяли часу на те, щоби заплутати сліди. На мою думку, це єдина причина того, що ми так чітко бачимо цей слід.

— Гм, — буркнув і собі Сем.

— І навіть якщо я не маю рації, — продовжував я, — ми все одно можемо спокійно їхати цим слідом. Поки ми на рівнині, нам нíчого боятися, бо тут ми здалеку побачимо будь-якого ворога і встигнемо втекти.

— Гм, — буркнув знову Сем і подивився на мене збоку. — Ви кажете про труп. Ви переконані, що в таку спеку вони везтимуть його зі собою?

— Так.

— І не поховають дорогою?

— Ні. Вони дуже шанували того чоловіка. Тож їхні звичаї вимагають, аби його поховали з усією індіанською пишнотою. А вершиною церемонії стала б можливість поховати разом із убитим і його вбивцю. Вони неодмінно збережуть тіло й поквапляться якомога швидше допастися до Раттлєра й нас усіх. Наскільки я знаю їх, цього варто очікувати.

— Наскільки ви знаєте? Тобто ви народилися серед апачів?

— Дурниці! Я такого не казав.

— Тоді звідки ви їх знаєте?

— З книг, про які ви нічого не хочете чути.

— Добре, — кивнув він. — Їдьмо далі!

Він не сказав, чи згоден із моєю думкою, але щоразу, коли його погляд зупинявся на мені, то його борідка ледь помітно смикалася. Я знав цю його особливість: вона означала, що йому нелегко перетравити якусь інформацію.

Ми галопом помчали через рівнину. Це була савана з невисокою травою, таких чимало поміж Кенейдіан-Рівер і Ред-Рівер. Слід складався з трьох смуг: ніби накреслений виделкою з трьома зубцями. Це означало, що коні, як і на початку, тут ішли поряд. Мабуть, було дуже непросто втримати тіло протягом такої тривалої поїздки верхи. Але наразі ми ще не побачили жодного знаку, який свідчив би, що апачі полегшили собі це завдання. Але я подумав собі, що навряд чи вони витримали б так довго.

Тепер Сем Гоукенс дійшов висновку, що настав час взятися повчителювати. І пояснив мені, як можна за слідом визначити, чи вершники їхали ступою, клусом чи галопом. Це було нескладно побачити й запам’ятати.

Через півгодини ми побачили ліс прямо перед собою, але коли під’їхали ближче, то виявилося, що він таки залишиться ліворуч, бо савана повертала. Дерева стояли так далеко одне від одного, що ціла група вершників могла легко проїхати поміж ними. Але апачі їхали трьома кіньми вряд, тож не могли проїхати через ліс. Зрозуміло, що вони мусили об’їжджати, і ми рушили вслід за ними, хоча могли б проїхати поміж деревами. Згодом, коли я вже «вивчився», мені, мабуть, не спало б на думку об’їжджати — я подався б через ліс навпростець: відразу ж за лісом я знову натрапив би на слід.

Ми їхали далі, а прерія тим часом звужувалася, перетворюючись на відкриту галявину з поодинокими кущами. Тут ми доїхали до місця, де апачі затрималися. Це було біля зарослів молодих дубів і буків. Ми обережно об’їхали це місце й наблизилися аж після того, як переконалися, що червоношкірих там давно вже немає. З одного боку зарослів трава була дуже прим’ята. Оглянувши місцевість, ми переконались, що тут апачі зійшли з коней і поклали тіло в траву. Потім вони пішли у зарослі, щоб нарізати там дубових палиць і почистити їх від дрібних гілочок. Рештки гілочок ми побачили на землі.

— Цікаво, щó ж вони зробили з цими палицями? — запитав Сем, подивившись на мене поглядом учителя.

— Вони спорудили ноші або сани для трупа, — невимушено відповів я.

— Звідки ви знаєте?

— Здогадався.

— Як?

— Бо я вже давно очікував чогось такого. Втримувати труп на коні — непросто. Тому я й думав, що на першій же зупинці апачі придумають собі якесь полегшення.

— Непогано придумано. Про таке теж пишуть у ваших книгах, сер?

— Не те, щоби там була точно описана така сама ситуація. Але все залежить від того, як читати: насправді можна багато що почерпнути з книг і потім застосувати за схожих обставин.

— Гм, дивно! Здається, той, хто писав це, й справді побував на Заході! Ваше припущення збігається з моїм. Тож переконаймося, чи правдиве воно!

— Мені здається, що вони зробили радше сани, ніж ноші.

— Чому?

— Щоби транспортувати труп на ношах, потрібні двоє коней, які їдуть поряд або ж один за одним. А в апачів є лише три, і двоє з них потрібні їм самим. А для санок досить однієї тварини.

— Правильно. Але сани залишають грубий слід, і це погано для вершника. До речі, мені здається, що апачі були тут учора ввечері. Незабаром ми дізнаємося, чи вони ночували тут, чи їхали й уночі.

— Я припускаю друге, бо в них є подвійна причина квапитися.

— Все правильно. Тож переконаймося.

Ми зійшли додолу й попростували, ведучи за собою своїх коней, по сліду. Тепер він був зовсім інакшим. Він і далі ділився на три смуги, але не такі, як раніше. Середню лінію утворювали сліди кінських копит, а по боках тягнулися широкі смуги від саней. Ці санки складалися, мабуть, із двох довгих вертикальних гілляк і численних дрібніших поперечин, до яких і було причеплене тіло.

— Отже, починаючи з цього місця, вони їхали один за одним, — припустив Сем. — І точно мали якусь причину на те, бо загалом тут достатньо простору, аби їхати поряд. Рушаймо далі!

Ми знову сіли на коней і поїхали уже клусом. Але я не переставав шукати причини, з якої апачі вирішили їхати один за одним. Я напружено думав і незабаром, здається, докопався до правди. Тому сказав товаришеві:

— Семе, подивіться уважно! Цей слід, мабуть, незабаром зміниться, але ми з вами не повинні зауважити цієї зміни.

— Що за зміна? — здивувався він.

— Вони зробили сани не лише для того, щоби полегшити собі завдання, а й для того, щоби непомітно розділитися.

— Що ви таке кажете? Розділитися? Таке їм у страшному сні не присниться! Ги-ги-ги! — засміявся він.

— Уві сні не присниться, але в реальності цілком можливо.

— Скажіть мені, як вам таке спало на думку? Мабуть, книги зовсім вас заплутали.

— У книгах такого немає, я сам додумався, хоча справді завдяки тому, що уважно читав книги і довго розмірковував про їхній зміст.

— І що?

— Досі ви були вчителем. Тож тепер я запитаю вас.

— І довідаєтеся чимало корисного. Я з нетерпінням чекаю запитань!

— Чому індіанці взагалі здебільшого їздять один за одним? Чи не задля зручності або ж приємного товариства?

— Ні, а для того, щоби той, хто побачить їхні сліди, не міг порахувати, скільки їх було.

— Ось бачите! Я думаю, що та сама причина криється й тут.

— Якби ж знаття!

— Так і є. Чому ці двоє їхали один за одним, мов гуси, хоч на дорозі було достатньо місця для обох?

— Просто так або ж, мабуть, що ймовірніше, через мертвого. Один їде спереду й вибирає дорогу. Потім їде кінь із трупом, а далі їде другий, який пильнує, аби труп не зсунувся з саней.

— Можливо. Але мені здається, що вони поспішають повернутися до нас. Супровід трупа триває занадто довго. Тож один із них, мабуть, поквапиться вперед, аби швидше повідомити решту апачів.

— Це ви собі вигадали. Кажу вам, вони ніколи не розділяться.

У мене не було підстав сперечатися з Семом. Можливо, я помилявся. І я навіть схилявся до думки, що таки помиляюся, а досвідчений провідник знає краще, ніж я, ґрінгорн. Тому промовчав, але далі уважно роздивлявся слід.

Незабаром ми доїхали до плаского, але широкого і вже геть пересохлого русла річки. Так виглядають чимало гірських потоків, у яких вода буває лише навесні, а решту часу вони стоять сухими. Піщане дно поміж обома низькими берегами було вкрите шліфованою у воді галькою. Слід вів навпростець через річку.

Поки ми повільно перебиралися на другий берег, я уважно роздивлявся каміння і пісок під ногами. Якщо моє останнє припущення було слушним, то тут було найкраще місце, на якому один із апачів відділився би від другого. Якщо йому вдалося пройти шматок шляху так, аби його кінь ступав лише на каміння, то підкови не залишили відбитків, і він зник безслідно. А якщо хтось простежуватиме слід другого вершника і саней, то й далі вважатиме, що тут проїхало троє коней.

Я їхав за Семом Гоукенсом. І ось коли я вже майже був на протилежному березі, то побачив біля одного з каменів круглу заглибину, боки якої запали. Вона була завширшки з кавове горнятко. Тоді в мене ще не було такого натренованого погляду і досвіду, як згодом, через кілька років. Але те, у чому я згодом упевнився і вдосконалився, тоді я щонайменше відчував. А саме — що це слід кінського копита, яке зіслизнуло з каменя у пісок. Коли ми перейшли на другий бік і Сем хотів було йти далі за слідом, я зупинив його:

— Ходіть-но сюди, Семе!

— Навіщо? — запитав він.

— Я хочу показати вам дещо.

— Що?

— Зараз побачите. Ходімо!

Я поїхав уздовж пересохлого русла ріки униз. Земля там була поросла травою. Ми не проїхали і двохсот кінських кроків, як із річки відокремився слід вершника, який лягав чітко на південь.

— Що це таке, Семе? — запитав я, страшенно гордий, що виявилося по-моєму.

Його очі, здавалося, запали ще глибше, а хитре обличчя видовжилося.

— Кінські сліди! — здивовано вигукнув він.

— Звідки вони тут взялися?

Він подивився назад на гирло ріки, але не помітив там жодного сліду, а тому сказав:

— В усякому разі звідси, з річки.

— Це правда. А хто цей вершник?

— Я маю це знати?

— Тоді я вам скажу — це один із двох апачів!

Тут його обличчя видовжилося ще більше, хоча здавалося, що далі вже нікуди.

— Із цих двох? Неможливо!

— Можливо. Як я й припускав, вони таки розділилися. Ходімо назад до нашого сліду. Якщо ми роздивимося уважніше, то помітимо, що тепер це слід лише від двох коней.

— Це було би неймовірно. Я хочу це побачити. Мені страшенно цікаво.

Тож ми поїхали назад і тепер були уважнішими, ніж доти. Ми й справді побачили, що від того місця далі пішли тільки двоє коней. Сем покашляв і недовірливо оглянув мене з ніг до голови.

— Як ви здогадалися, що на тому березі ріки з’явиться слід?

— Я побачив один слід копита у піску, а про все інше здогадався.

— Дивно! Покажіть-но мені цей слід!

Я відвів його до сліду. Тут він подивився на мене ще з більшою недовірою, ніж раніше, і запитав:

— Сер, чи ви не хотіли б сказати мені правду?

— Звичайно ж. Невже ви думаєте, що я хоча б колись брехав вам?

— Гм. Здається, ви правдивий і чесний хлопець, але зараз я вам не довіряю. Ви справді ніколи раніше не бували у прерії?

— Ні.

— І на Дикому Заході також ні?

— Ні.

— І у Сполучених Штатах?

— Ні.

— Можливо, існує ще якась країна, де є прерії і савани, схожі до цих, наших, і ви були в тій країні?

— Ні, і такого не було!

— Тоді, чорт забирай, це неможливо пояснити!

— Ого, Семе Гоукенсе! І це сказав мій друг, яким ви себе називаєте?

— Не дивуйтеся, що від такого у мене відвисає щелепа! Такий собі ґрінгорн, який ще не бачив, як росте трава і співають земляні блохи, приїздить на Захід і вже в першій розвідці примушує старого Сема Гоукенса паленіти від сорому, качка б мене копнула. Коли я був таким юним, як оце ви, я був у десять разів розумнішим за вас, але тепер, на старості, я в десять разів дурніший. Хіба це не сумно для вестмена, який має хоч краплю самоповаги?

— Не беріть близько до серця.

— Ого! Це мене таки зачіпає, ще й як! Мушу визнати, що ви маєте рацію. Але як таке трапилося?

— Про це я думав логічно. Робити правильні висновки — це дуже важливо.

— Цього я не розумію, це для мене занадто високі матерії.

— Отже, я міркував так: якщо індіанці їдуть один за одним, вони намагаються сховати свої сліди. Це ви розумієте?

— Так.

— Завдяки цьому правильному висновку я прийшов до правильної знахідки. Я можу сказати вам ще про один висновок, хочете послухати?

— Чому ж ні?

— Вас звати Гоукенс. І це означає яструб?

— Правильно.

— Слухайте далі: яструб ловить польових мишей. Це правда?

— Правда. А коли зловить, з’їдає.

— Отже, висновок такий: яструб їсть польових мишей, вас звати Гоукенс, отже, ви їсте польових мишей.

Сем відкрив рота, подивився на мене якусь мить мовчки, а потім вибухнув тирадою:

— Сер, ви хочете покепкувати з мене? Цього я вам не дозволю! Я не блазень, на спині якого можна показувати фокуси. Ви образили мене чортовим припущенням, що я їм польових мишей. За це я вимагаю від вас сатисфакції. Що ви скажете щодо двобою?

— Чудово!

— Отож. Ви маєте вищу освіту, правда?

— Так.

— Отже, ви можете брати участь у поєдинках. Я надішлю вам свого секунданта. Зрозуміли?

— Так. Але ви маєте вищу освіту?

— Ні.

— Тоді ви не можете брати участь у поєдинку зі мною, і я пришлю до вас мого терціанта чи квартанта. Зрозуміли?

— Ну от, якщо ви не знаєте правил поєдинку і навіть не чули про те, яке значення у поєдинках відводиться вашому секундантові і моєму терціантові чи квартантові, то ви не можете викликати мене. Але я хотів би дати вам сатисфакцію.

— Яку?

— Я подарую вам шкуру свого ведмедя.

Його очі знову зблиснули.

— Але ж вона потрібна вам самому!

— Ні. Я віддам її вам.

— Справді?

— Так.

— Боже мій! Це я візьму! Дякую, сер, дуже дякую! От інші будуть заздрі! Знаєте, щó я зроблю собі з неї?

— Що?

— Новий мисливський плащ, плащ зі шкіри ґрізлі. Оце тріумф! Я сам його пошию. Я — чудовий кравець мисливських плащів. Ви тільки подивіться ось на цей, як чудово я його підлатав!

І він вказав на допотопний мішок, у якому ходив. Він був так часто латаний, що накладені один на одного численні шматки шкіри стали грубими, немов дошка.

— Але, — додав він у пориві радісного благородства, — вуха, кігті та кутові зуби залишаться вам. Мені вони для плаща не потрібні, а ви завоювали ці ознаки перемоги, ризикуючи життям. Я зроблю вам із них підвіску. Я знаюся на таких речах і вмію їх робити справді добре. Хочете?

— Звичайно.

— Чудово, значить кожен отримає якусь радість. Ви — справді кмітливий хлопець. Даруєте своєму Сему Гоукенсу шкуру ґрізлі. Після цього можете спокійнісінько стверджувати, що я їм не лише польових мишей, а й щурів — тепер мій спокій уже ніщо не потривожить. А що стосується книжок — то я вже бачу, що не такі вони й погані, як мені здавалося раніше. З них дійсно можна багато чого навчитися. То ви справді напишете книгу?

— Можливо, і не одну.

— Про свої пригоди?

— Так.

— І про мене там також буде?

— Там буде тільки про моїх найближчих друзів, — кивнув я, — в такий спосіб я хочу поставити їм письмовий пам’ятник.

— Гм! Гм! Чудово! Поставити пам’ятник! Це звучить уже набагато краще, ніж учора. Здається, я вчора щось трохи недочув. Отже, і про мене?

— Тільки якщо ви не проти!

— Чуєте, сер, я хочу! Я навіть прошу вас написати і про мене.

— Гаразд, буде зроблено.

— Чудово! Але тоді ви мусите зробити мені одну послугу!

— Охоче. Яку саме?

— Ви розповідатимете у книгах про все, що ми пережили разом?

— Так.

— Тоді, будь ласка, не згадуйте про те, що я не помітив роздвоєння сліду сьогодні! Щоби Сем Гоукенс та й не знайшов такого! Мені буде соромно перед усіма читачами, які мають від вас учитися. Якщо ви будете такі ласкаві промовчати про це, то пишіть собі на здоров’я про мишей і щурів. Мені цілковито байдуже, що думають люди про мої харчі. Але якщо вони думатимуть про мене як про вестмена, який пропускає сліди індіанців, то це мене буде дуже муляти!

— Так не годиться, любий Семе! — зауважив я.

— Ні? Чому?

— Бо кожну постать я мушу описувати правдиво, такою, якою вона є насправді. Тоді краще вже я зовсім не писатиму про вас.

— Ні, ні, в жодному разі! Я дуже хочу в книгу! І навіть буде краще, якщо ви напишете правду. Якщо ви викриєте мої помилки, то для інших читачів, таких же дурних, як і я, це буде наука, попередження, повчальний приклад, качка б мене копнула! А оскільки я тепер знатиму, що про мене напишуть, то буду старатися з усіх сил більше не повторити такої помилки. Тож ми домовилися?

— Домовилися, — підтвердив я.

— Поїхали далі?

— Але за яким слідом? Тим, що відділився?

— Ні, ось цим.

— Так, це, мабуть, Віннету.

— Чому ви так думаєте?

— Той, хто поїхав далі з трупом, рухається повільніше, — пояснив я, — а той, хто відділився, поспішає вперед, аби скоріш зібрати воїнів. І це буде радше вождь.

— Так, це правда. Я теж так думаю. Вождь нас тепер не цікавить. Ми поїдемо слідом за його сином.

— Чому?

— Бо я хочу знати, чи він таки десь отаборився. Це для мене важливо. Отже, вперед, сер!

І ми поїхали клусом. Далі не відбувалося уже нічого цікавого. Навіть околиці, якими ми рухалися, були не надто мальовничими і придатними для опису. За годину до обіду Сем зупинився.

— Тепер достатньо, — сказав він. — Ми повертаємо. Віннету також їхав усю ніч без перепочинку. Це означає, що вони страшенно квапляться, а отже, ми можемо сподіватися їхнього нападу вже незабаром, навіть ще протягом тих п’яти днів, які вам залишилося працювати.

— Це було би погано!

— Не те слово. Якщо ми все кинемо і втечемо, робота зостанеться незавершеною. Але якщо ми залишимося, то на нас нападуть, і роботи все одно не закінчимо. Треба обговорити це з Бенкрофтом.

— Можливо, нам вдасться знайти вихід.

— Навіть не знаю який.

— Наприклад, якщо ми зараз заховаємося у безпечному місці, а потім, коли апачі підуть геть, завершимо роботу.

— Так, це можна, — сказав Сем сам до себе. — Побачимо, що скажуть на це інші. Ми повинні поквапитися, якщо хочемо потрапити до табору ще завидна.

У спілці з кайова

Поверталися ми тією ж дорогою, якою дісталися сюди. Ми не шкодували своїх коней, але, попри це, мій рудий був ще цілком свіжий, а новенька Мері також вдавала, ніби щойно вийшла зі стійла. За короткий проміжок часу ми подолали значну відстань і нарешті добралися до води, дали нашим коням попити і годину перепочити. Самі спішилися і полягали у м’яку траву.

Ми вже поговорили про все, що хотіли, тому тепер просто мовчки лежали. Я думав про Віннету і про ймовірний бій з ним та апачами, а Сем Гоукенс заплющив очі і… навіть заснув. Я помітив, що груди його рівномірно опускалися і підіймалися. Минулої ночі він спав небагато. Тож міг нарешті дозволити собі коротенький спочинок, бо я був насторожі, а протягом усієї дороги назад ми не зауважили нічого підозрілого.

І в цей момент мені довелося побачити приклад того, якими чутливими є люди і тварини на Дикому Заході. Мул зайшов далеко у кущі, аж його вже не було видно, і відгризав листки з гілок. А мій рудий кінь стояв поряд зі мною і пасся.

Але ось мул видав короткий і дивний, ніби застережливий, звук. І Сем одразу ж прокинувся і став на рівні ноги.

— Я спав, а Мері заіржала. Десь неподалік є людина або тварина. Де мій мул?

— Там, у кущах!

Ми продерлися крізь кущі і побачили Мері, яка сторожко визирала з-за гілок. Вона стригла вухами й розмахувала хвостом. Коли побачила нас, то заспокоїлася. Хвіст і вуха спинилися: ця тварина дійсно побувала у хороших руках, і Семові страшенно пощастило отримати її замість мустанга.

Коли ж ми, наслідуючи Мері, глянули поверх кущів, то побачили шістьох індіанців, які один за одним їхали нашим слідом з півночі. А ми сáме збиралися на північ. Попереду був невисокий, але кремезний чоловік: він схилив голову і не відводив погляду від сліду. Всі вони були у вузьких шкіряних штанях і темних вовняних сорочках. Озброєні рушницями, ножами і томагавками. їхні обличчя блищали від жиру. У кожного впоперек обличчя були намальовані синя і червона смуги.

Залізничні інженери з Дедвуда під час відпочинку у таборі. Південна Дакота, 1889 рік. Колекція Джона Ґребла з Бібліотеки Конгресу США.

Не встиг я й схвилюватися через цю зустріч, як Сем сказав, навіть не приглушуючи голосу:

— Яка зустріч! Це нас урятує, сер!

— Урятує? Чому? Ви не хотіли б говорити тихіше? Вони вже так близько, що можуть і почути нас.

— А я і хочу, щоби вони почули. Це кайова, на чолі їх Бао, що в перекладі з їхньої мови означає «лис», — сміливий і кмітливий воїн, про що свідчить уже саме його ім’я. Вождя племені звати Танґуа, він доволі спритний індіанець і мій хороший знайомий. У них у всіх бойові фарби на обличчях, тож це, мабуть, розвідники. Хоч я не чув, щоби зараз якесь плем’я воювало проти іншого.

Кайова — це така собі своєрідна суміш індіанських племен шошонів[34] і пуебло[35]. Вони мають спеціально для них відведені території у резерваціях, але, попри це, ще чимало їхніх одноплемінників блукають по техаських пустелях: їх можна зустріти навіть на кордонах Нью-Мексико. Їхні загони складаються з хороших вершників, і в них завжди багато коней. Вони небезпечні для білих через свою захланність і схильність до крадіжок, а тому їхніми найбільшими ворогами є переселенці на прикордонних територіях. Із багатьма племенами апачів вони також не миряться, бо не надто шанують приватну власність і навіть життя своїх червоношкірих братів. Одним словом, це бандити. Чому вони стали такими, не треба пояснювати.

Шестеро розвідників уже під’їхали зовсім близько. Мені й далі було не зрозуміло, як вони можуть урятувати нас. Шестеро індіанців навряд чи могли б чимось нам допомогти. Але вже незабаром я довідався, що саме мав на увазі Сем Гоукенс. Та наразі я тішився лише з того, що вони знали Сема і що нам нічого не загрожувало.

Вони підійшли до того місця, де наші сліди заходили в кущі, тому зробили висновок, що ми заховалися у цих зарослях. Тож вони моментально розвернули своїх сильних і швидких коней, аби податись назад і не потрапити під обстріл. Тут Сем вийшов із кущів, склав долоні біля рота і видав гучний крик, який вони впізнали, бо зупинили своїх коней і озирнулися. Він ще раз вигукнув і замахав їм руками. Вони зрозуміли і крик, і жести, бо галопом повернулися, мабуть, здалеку впізнавши постать Сема, яку годі було з кимось сплутати. Я став біля Сема. Коні наближалися з такою швидкістю, що можна було подумати, ніби вони збираються затоптати нас. Але ми не зрушилися з місця. За кілька кроків від нас вони раптом різко зупинили коней, вискочили з сідел і пустили тварин попастися.

— Наш білий брат Сем? — запитав вождь. — Як він опинився на шляху своїх червоношкірих друзів?

— Бао, хитрий лис, зустрів мене, бо вийшов на мій слід, — відповів Сем.

— А ми думали, що ви — частина червоношкірих псів, яких ми шукаємо, — відповів Бао ламаною, але цілком зрозумілою англійською.

— Яких саме псів має на увазі червоношкірий брат?

— Апачів із племені мескалеро.

— Чому ви називаєте їх псами? Хіба між ними і моїми братами, хоробрими кайова, була сварка?

— Між нами і цими брудними псиськами викопана сокира війни.

— Уф! Я радий чути це! Я прошу моїх братів сісти біля нас, бо мушу сказати дещо важливе!

Лис подивився на мене насторожено і запитав:

— Я ще ніколи не бачив цього блідолицього. Він ще дуже молодий. Це один із білих воїнів? Він уже встиг завоювати собі ім’я?

Якби Сем назвав моє німецьке ім’я, то це б не справило жодного враження. Але він використав прізвисько, яке дав мені Вайт.

— Цей юний блідолиций — мій найближчий друг і брат, — сказав Сем. — Він нещодавно переплив велику воду і для свого народу був великим воїном. Він ще ніколи в житті не бачив ні бізона, ані ведмедя, але позавчора бився із двома бізонами й убив їх, аби врятувати мені життя, а вчора заколов ножем ведмедя ґрізлі зі Скелястих гір і навіть подряпини не має.

— Уфф, уфф! — захоплено вигукнули червоношкірі, і Сем продовжив:

— Його кулі завжди влучають у ціль, а в його руках стільки сили, що він одним ударом може покласти додолу будь-якого ворога. Тому білі чоловіки Заходу назвали його Вбивча Рука.

Так я отримав бойове ім’я і відтоді мав його весь час, допоки був на Дикому Заході. Такий там звичай. Дуже часто навіть найкращі друзі там не знають справжніх імен одне одного.

Лис простягнув мені руку і привітно сказав:

— Якщо Вбивча Рука дозволить, то ми будемо його друзями і братами. Ми любимо, коли чоловіки одним ударом кладуть на землю своїх ворогів. Тому будемо завжди раді бачити тебе у наших наметах.

Іншими словами це означало: «Нам знадобиться хтось із твоєю силою. Тож приходь до нас! Якщо ти воюватимеш і грабуватимеш разом із нами, тобі буде тут добре». Але я відповів шанобливо і поважно, згодом я навчився розмовляти так завжди:

— Я поважаю червоношкірих чоловіків, бо вони такі ж сини Великого Духа, як і білі. Ми хочемо стати братами і допомагати одне одному перемагати всіх ворогів, які не виявлятимуть до нас належної поваги!

Від моїх слів на вимащеному жиром блискучому обличчі вождя з’явилася доброзичлива посмішка, і він промовив:

— Убивча Рука добре сказав. Ми викуримо з ним люльку миру.

І ми разом з ними сіли біля води. Вождь витягнув люльку, від солодкавого аромату тютюну з якої мене знудило ще здалеку, і напхав її сумішшю, що складалася, здається, із дрібно нарізаних буряків, жолудів, листя льону, капусти та ще чогось, запалив її, встав на ноги, затягнувся один раз, випустив дим у небо й на землю, а потім сказав:

— Там, нагорі, живе Великий Дух Маніту, а тут, на землі, ростуть рослини і бігають тварини, призначені для воїнів кайова.

Опісля він затягнувся ще декілька разів, випустив дим на північ, південь, схід і захід зі словами:

— Там живуть білі і червоношкірі люди, які незаконно присвоїли собі цих тварин і рослини. Але ми знайдемо їх і заберемо все своє. Бао все сказав. Хуґ!

Яка промова! Вона була зовсім не схожою на ті, які я досі читав або чув. Цей кайова відверто сказав, що вважає власністю свого племені тварин і рослини, тож грабунок стає не лише його правом, але й обов’язком. І мені доведеться стати другом цих людей! Але що робити — назвався грибом, лізь у борщ.

Лис передав далі люльку миру, яка була зовсім не мирною. Сем швиденько зробив свої шість затяжок і сказав:

— Великий Дух Маніту не зважає на колір шкіри, бо люди можуть намаститися фарбою, щоб обдурити його, — він дивиться лише у серце. Серця воїнів знаменитого племені кайова — це мужні й вірні серця, їх нічим не злякати. Моє серце тягнеться до них, як мул до дерева, біля якого прив’язаний. І так воно й залишиться назавжди, качка б мене копнула. Сем усе сказав. Хуґ!

Таким був Сем Гоукенс, хитрий і дотепний чоловік, який умів обернути собі на користь будь-що. Його промову зустріли загальним схваленням і вигуками: «Уфф, уфф, уфф!». Але після цього він зробив справжню підлість — передав смердючу люльку мені. І я мусив взяти її до рота, з усіх сил намагаючись зберегти «по-чоловічому серйозний» вираз обличчя і не втратити своєї «благородної» честі. Я дуже люблю курити, і ще жодна сигара не здавалася мені занадто міцною. Тож я сподівався, що й ця індіанська люлька миру не зіб’є мене з ніг. Я підвівся, лівою рукою зробив жест, який закликав присутніх до уваги, і зробив першу затяжку. Мої припущення щодо складників виявилися правильними: у трубці горіли дрібно нарізані буряки, жолуді, листя льону і капуста. Але я не зауважив ще одного, п’ятого складника. Тепер мій ніс і язик відчували аромат тлілого валянка. Я також видихнув дим у небо і в землю, а потім сказав:

— З неба падають сонячні промені і дощ. Звідти приходять усі корисні вміння, усяке благословення. Земля приймає тепло та вологу і дає натомість бізона і мустанга, ведмедя й оленя, гарбуза, кукурудзу, а також благородну рослину, з якої кмітливі червоношкірі чоловіки виготовляють кіннікіннік, а він дарує запах любові і братерства.

Я десь читав, що індіанці називають свою тютюнову суміш кіннікіннік, і тепер доречно використав ці свої знання. Потім я знову затягнувся і випустив дим на всі сторони. Запах був ще гіршим, ніж під час першої затяжки. Мені здалося, що туди входять ще щонайменше два складники: каніфоль і обрізані нігті. Після цього правильного здогаду я продовжив:

— На заході до неба стримлять Скелясті гори, а на сході лежать неозорі рівнини. На півночі блищать озера, а на півдні нуртують хвилі великих морів. Якби вся земля, яка лежить поміж цими чотирма кордонами, належала мені, я би подарував її воїнам племені кайова, бо вони мої брати. І нехай цього року вони вполюють по десять бізонів і по п’ятдесят ведмедів ґрізлі на кожного у своєму племені. Нехай кукурудза їхня росте завбільшки з гарбузи, а гарбузи будуть у двадцять разів більшими, ніж зазвичай. Я все сказав. Хуґ!

Мені неважко було побажати їм цього всього, але вони тішилися так щиро, ніби вже все справді це отримали. Та моя промова була найкращою з усіх, які я виголошував у своєму житті, і її зустріли з таким гарячим ентузіазмом, який рідко можна спостерегти у схильних до зваженості індіанців. Так багато їм ще ніхто ніколи не бажав і не збирався подарувати, а тим більше — ніхто з білих. Тож захоплені вигуки «Уф! Уф!» звучали без кінця. Лис знову потиснув мені руку, запевнив, що буде моїм другом до кінця своїх днів, і так широко розкривав рота, вигукуючи своє «Уф! Уф!», що мені навіть вдалося позбутися люльки миру, бо я запхнув її йому до рота. І він відразу ж замовк, аби насолодитися коштовним димом.

Це було моє перше «священнодійство» серед індіанців, бо вони вважають куріння люльки миру справжнім святом, яке означає дуже серйозні наміри і тягне за собою поважні наслідки. У майбутньому мені ще доволі часто доведеться курити люльку миру і щоразу я буду свідомим того, наскільки почесним є цей ритуал. Але цього разу я від самого початку церемонії почував лише огиду, а коли Сем сказав про «серце, що тягнеться, як мул до дерева, біля якого прив’язаний», мені було просто смішно. Моя рука смерділа люлькою, а в душі я тішився, що тепер ця люлька опинилася у роті вождя, а не в моєму. Щоби позбутися неприємного смаку в роті, я витягнув сигару і розкурив її. Червоношкірі витріщили на мене жадібні очі. А Лис так широко роззявив рота, що з нього аж вилетіла люлька миру. Навички вишколеного солдата не дали їй упасти на землю, він зловив люльку на льоту і знову запхав до рота. Але було видно, що в той момент одна-єдина сигара була би йому більше до вподоби, ніж тисячі люльок миру.

Мені було неважко отримувати сигари, бо до нашого табору регулярно приїздив пóвіз, запряжений мулами, який поповнював наші запаси. Сигари були дешевими, і я дозволяв собі цю втіху, тоді як інші напивалися бренді. Того ранку я взяв зі собою трохи про запас, бо була ймовірність, що повернемося ми лише завтра вранці. Тож я міг задовольнити бажання червоношкірих і дав кожному по сигарі. Лис відразу відклав убік люльку і запалив свою сигару, але його люди вчинили інакше: вони запхали в рот не кінчик сигари, а її всю, щоби пожувати. Смаки людей дуже різняться між собою. І хоч кажуть, що в кожного свій смак, я по-думки пообіцяв собі ніколи більше не дарувати індіанцям того, що призначено для куріння, а не для жування.

І ось усі формальності були залагоджені, а червоношкірі перебували в чудовому настрої. Тож Сем поставив їм запитання:

— Мої брати кажуть, що ви розкопали сокиру війни з апачами з племені мескалеро. Я нічого про це не чув. Відколи сокира більше не в землі?

— У блідолицих цей відрізок часу називається два тижні. Мій брат Сем, мабуть, перебував десь на віддалених територіях, коли нічого про це не чув.

— Це правда. Але досі племена жили між собою у мирі. З якої причини ви витягли зброю?

— Собаки апачі вбили чотирьох наших воїнів.

— Де?

— На берегах річки Пекос.

— Але ж там стоять не ваші намети.

— Не наші, а мескалеро.

— І щó шукали там ваші воїни?

Кайова ні секунди не думав, перш ніж відповісти правду:

— Група наших воїнів вирушила туди, щоб уночі вкрасти коней у мескалеро. Але ці смердючі пси добре охороняли їх. Вони боронилися і вбили чотирьох наших воїнів. Тому між нами тепер війна.

Отже, кайова збиралися вкрасти коней, але їх упіймали на гарячому і прогнали. Те, що при цьому дехто з них поплатився життям, трапилося з їхньої власної провини. Але все одно тепер апачі мають розплачуватися за те, що цілком законно захищали свою власність. Я би з задоволенням чесно сказав це в очі кайова. І вже навіть відкрив було рота, але Сем зробив застережливий жест і розпитував далі:

— Апачі знають про те, що ваші воїни тепер проти них?

— Мій брат думає, що ми їх про це попередили? Ми таємно нападаємо на них, вбиваємо стільки, скільки вдається, і забираємо все, що можна.

Це було жахливо. Тепер я вже просто не міг більше стриматися, щоби не запитати:

— Навіщо моїм сміливим братам коні апачів? Кажуть, що заможне плем’я кайова має достатньо власних коней.

Лис засміявся мені в очі.

— Мій юний брат Убивча Рука зовсім недавно переплив через велику воду і тому ще не знає, як думають і чинять люди по цей бік великої води. Так, у нас є багато коней. Але до нас прийшли білі люди, які хотіли купити коней, а в нас не було стільки на продаж. Тоді вони розповіли нам про коней апачів і сказали, що дадуть за коня апачів стільки ж товарів і бренді, скілька за коня кайова. Після цього наші воїни вирушили по коней апачів.

Отже, знову те саме! Хто був винен у смерті тих, хто вже загинув, і тих, кому ще тільки доведеться загинути? Білі покупці коней, які розплачуються бренді і посилають кайова красти коней! Я б точно зняв тягар зі свого серця і сказав усю правду, але Сем поглядом недвозначно дав мені зрозуміти, що слід мовчати, а тоді запитав:

— Мій брат Лис тепер на розвідці?

— Так.

— Коли під’їдуть ваші воїни?

— Вони за нами на відстані дня їзди верхи.

— Хто їх веде?

— Хоробрий вождь Танґуа власного персоною.

— Скільки у нього воїнів?

— Двічі по сто.

— І ви збираєтеся напасти на апачів?

— Ми накинемося на них, як орел на ворон, які його не помітили.

— Мій брат помиляється. Апачі знають, що на них мають напасти кайова.

Лис недовірливо похитав головою у відповідь.

— Звідки вони можуть про це знати? Невже їхні вуха досягають аж до наметів кайова?

— Саме так.

— Я не розумію брата Сема. Він повинен мені пояснити, що має на увазі.

— В апачів є вуха, які вміють ходити і їздити верхи. Ми бачили вчора три пари таких вух, які підкрадалися до наметів кайова, щоби підслуховувати.

— Уфф! Три пари вух, тобто трьох розвідників?

— Так.

— Тоді Бао мусить негайно їхати назад до вождя. Ми взяли тільки двісті воїнів, бо більше нам не потрібно, якщо апачі ні про що не здогадуються. Але коли вони про все знають і готуються, то нам треба більше воїнів.

— Мої брати не продумали всього як слід. Інчу Чуна, вождь апачів, — дуже вмілий воїн. Коли він побачив, що його люди вбили чотирьох кайова, то відразу подумав, що кайова будуть мститися, і подався стежити за вами.

— Уфф, уфф! Він сам?

— І його син Віннету, і Клекі-Петра.

— Уфф! І Віннету теж? Якби ми знали, то могли б упіймати обох цих псів! Вони точно зберуть немало воїнів, аби зустріти нас. Бао мусить повідомити про все це вождеві, щоби той зупинився і зачекав, допоки підтягнеться більше воїнів. Чи поїдуть із ним Сем і Вбивча Рука?

Сем кивнув.

— Тоді мерщій на коней!

— Не поспішаймо! До того ж я хотів би поговорити з тобою про дещо інше.

— Можеш сказати мені дорогою.

— Ні. Бо ми зараз поїдемо разом, але не до Танґуа, вождя кайова, а до нашого табору.

— Мій брат Сем дуже помиляється.

— Ні! Послухай, що я тобі скажу! Ви хотіли б упіймати Інчу Чуна, вождя апачів, живим?

— Уфф! — захоплено вигукнув кайова, а його люди нашорошили вуха.

— А до того ж ще і його сина Віннету? — продовжував Сем.

— Уфф! Уфф! А хіба це можливо?

— Навіть дуже легко.

— Бао добре знає свого друга Сема, інакше міг би подумати, що Сем дозволяє собі жарти, яких Бао не може стерпіти.

— Ого! Я говорю дуже серйозно. Ви можете зловити вождя і його сина живими.

— Коли?

— Раніше я думав, що протягом п’яти, шести або семи днів. Але тепер знаю, що, можливо, і значно раніше.

— Де?

— Біля нашого табору.

— А де це?

— Ви побачите самі, бо після того, що я вам дещо розповім, ви радо супроводите нас туди.

І він розказав їм про нашу групу, її завдання, проти якого вони нічого не мали, а потім про зустріч із апачами. Він також додав:

— Я вчора був дуже здивований, коли побачив обох вождів у супроводі лише Клекі-Петри, і подумав було, що вони вийшли на полювання на бізонів і на короткий час відірвалися від своїх воїнів. Але тепер я точно знаю, про щó йдеться. Обоє апачів були у вас, аби розвідати. А те, що за це взялися особисто вожді, означає, що вони ставляться до цієї справи надзвичайно поважно. Але тепер вони повернулися додому. Віннету їхатиме довше, бо в нього труп. Але Інчу Чуна поїхав уперед і докладе всіх зусиль, аби якомога швидше зібрати своїх воїнів.

— Тому Бао мусить якомога швидше повідомити про це свого вождя.

— Нехай мій брат просто зачекає і дасть мені договорити! Тепер апачі будуть прагнути відразу подвійної помсти, вам і нам, за вбивство Клекі-Петри. Вони пошлють більше військо проти вас і менше — проти нас. І з цим другим поїде вождь, аби після нападу на наш табір долучитися до великого війська. Відповідно до цього нам і слід діяти. Я покажу тобі, де розташований наш табір, аби ти міг його знайти. Потім ти поїдеш до вашого вождя і розкажеш йому все, що почув від мене. І ви зі своїми двомастами воїнами приїдете до нас, аби дочекатися Інчу Чуни та його невеличкого війська і узяти їх у полон. Вас буде двісті, а апачі привезуть не більше ніж п’ятдесят. У нас є двадцять білих чоловіків, і ми будемо боронитися разом із вами. Тож ви завиграшки переможете апачів. А коли у ваших руках буде двоє вождів, то це, вважай, ви заволоділи усім племенем. Тоді зможете вимагати від них усього, чого схочете. Мій брат згоден зі мною?

— Так. План мого брата Сема дуже добрий. Коли вождь довідається про нього, то відразу ж пристане на це.

— Тоді рушаймо, щоби ще зáвидна доїхати до табору!

Ми посідали на коней, які встигли відпочити, і помчали далі галопом. Тепер ми вже не витрачали часу на те, щоби відстежувати слід, а їхали навпростець.

Мушу зізнатися, що я не був захоплений поведінкою Сема і навіть злився на нього. Віннету і його батька разом із п’ятдесятьма воїнами хочуть заманити у пастку! Якщо це вдасться, то вони обоє і всі їхні воїни опиняться у дуже скрутному становищі. Як Гоукенс тільки міг таке запропонувати! Він же знав, як я ставлюся до Віннету, бо я сказав йому про це. Мало того, я знав, що й він сам ставиться до Віннету цілком добре.

Усі мої наміри дорогою до табору порозмовляти з Семом і відірвати його хоч на мить від кайова були марними. Я хотів переконати його відмовитися від свого плану так, аби не почули кайова, і запропонувати інший план. Але він, здається, здогадався про це і ні на мить не віддалявся від Бао. Це мене ще більше роздратувало. І того вечора, коли ми повернулися до табору, я був у неймовірно кепському настрої. Я зліз із коня, прив’язав його і ліг у траву, бо зрозумів, що наразі не матиму змоги поговорити із Семом. Він не реагував на мої жести і радісно розповідав мешканцям табору, як ми зустріли кайова і щó тепер буде. У таборі спершу злякалися появи індіанців, але потім страшенно зраділи, що це друзі і що тепер можна не боятися апачів. За таких обставин ми могли спокійно продовжити роботу під захистом двохсот кайова і не боятися нападу.

У таборі зустріли індіанців кайова гостинно, нагодували ведмежим м’ясом, ті поїли й поїхали до своїх. Вони збиралися мчати всю ніч, аби якомога швидше передати новину своїм. І аж тоді, коли вони поїхали геть, Сем підійшов до мене, ліг поруч і сказав своїм звичним зверхнім тоном:

— Сьогодні звечора у вас кепський вигляд, сер. Мабуть, щось негаразд, шлунок болить або якісь душевні травми мучать? Качка б мене копнула! Котре з припущень правильне? Мені здається, друге. Хіба не так?

— Так і є, — відповів я не надто привітно.

— Тож розморозьте своє серце і розкажіть мені, в чому річ. Я допоможу вам.

— Я був би дуже радий, якби ви могли, Семе, але дуже сумніваюся.

— Я можу. Будьте певні.

— Тоді скажіть мені, будь ласка, Семе, чи сподобався вам Віннету?

— Дуже сподобався. Вам, здається, також.

— А тепер ви хочете його знищити. Як я маю ставитися до цього?

— Знищити? Такого синові мого батька на думку не спадало.

— Але ж його візьмуть у полон!

— Це правда.

— І вб’ють!

— Не вірте у привидів, сер! Віннету подобається мені настільки, що я готовий ризикнути життям заради його порятунку.

— Тоді навіщо ви готуєте йому пастку?

— Аби захистити нас від нього і його апачів.

— А щó буде далі?

— Далі? Гм. Мені здається, що ви готові рятувати цього юного індіанця, сер?

— Я не лише готовий, а й неодмінно це зроблю! Якщо його схоплять, то я його визволю. А якщо проти нього застосують зброю, то я стану на його захист і буду за нього битися. Це я хочу вам сказати чесно і відверто.

— Он як?

— Так. Я пообіцяв це вмирущому, а така обіцянка для мене — те саме, що клятва.

— Це мене дуже тішить. Тут ми з вами однодумці.

— Але, — нетерпляче заперечив я. — Тоді поясніть мені, як це поєднується з вашими чудовими промовами і злими намірами?

— Он щó ви хотіли б знати. Ваш старий Сем Гоукенс зауважив, що дорогою ви хотіли поговорити з ним. Але не варто було цього робити. Бо це могло б зруйнувати весь мій чудовий план. Я зовсім не такий, яким здаюся, і думаю цілком не так, як говорю. Але не хочу, щоби кожен міг бачити мої карти. Качка б мене копнула! Та з вами можу бути відвертим. Ви разом із Діком Стоуном і Віллом Паркером допоможете мені. Отже, наскільки я знаю Інчу Чуну, то він не лише був на розвідці разом із Віннету, але й уже давно підготував своїх воїнів. І вони вже точно доволі наблизилися до нас. А оскільки він, як і Віннету, їхав усю ніч, то припускаю, що вони зустрінуться з рештою війська вже завтра вранці або, найпізніше, в обід. Інакше б він так не виснажував свого коня. А післязавтра ввечері він знову може бути тут. Тепер ви бачите, у якій ми всі перебуваємо небезпеці і як близько вона до нас. Отже, ми зробили дуже правильно, поїхавши слідом апачів! Я ніколи б не чекав їх назад так швидко, якби не те, про що довідався дорогою. І як добре, що ми зустріли кайова і довідалися від них про все! Вони приведуть сюди своїх двісті воїнів, і…

— Я попереджу Віннету про засідку кайова, — перебив я його.

— Заради Бога, не робіть цього! — перелякано вигукнув Сем. — Це тільки зашкодить, бо апачі втечуть, і, попри присутність кайова, ми й далі будемо в небезпеці. Ні, їх і справді треба схопити, щоби вони побачили, що опинилися на волосину від смерті. А потім, коли ми потайки визволимо їх, вони будуть нам вдячні і відмовляться від своєї помсти. Щонайбільше вимагатимуть від нас видати їм Раттлєра: а його мені не шкода. Щó скажете на це, ви, дратівливий джентльмене?

— Я цілком спокійний, любий Семе. Ви чудово все це придумали!

— Справді? І хоча Сем Гоукенс, як дехто каже, і їсть польових мишей, але в нього є свої добрі риси. Качка б мене копнула! Тож ви більше не ображаєтеся на мене?

— Ні, любий Семе!

— Тоді лягайте спати і добре виспіться! Завтра буде багато роботи. Я хочу розповісти про все це Стоунові і Паркеру, щоби вони також знали, що відбувається.

Хіба він не був добрим і милим, цей старий Сем Гоукенс? Зрештою, коли я кажу «старий», це не слід розуміти буквально. Йому було років сорок. Але густа борода, що вкривала все його обличчя, жахливий ніс, що стирчав з бороди, ніби оглядова вежа, і шкіряний плащ, пошитий ніби з дощок, робили його набагато старшим.

Тут варто сказати кілька слів про значення слова «старий». Воно вживається не лише на позначення віку, але й часто як ласкаве. «Стара добра шкіра» або «старий добрий друг» не конче мусять бути справді старими. Існує ще одне значення цього слова. Коли говорять «старий ледацюга», «старий буркотун», «старий злодюжка», то слово «старий» слугує для підсилення значення основного слова.

Саме в такому значенні і вживається слово «старий» на Дикому Заході. Один з найвідоміших мисливців прерії звався Вогняна Рука, а додане згодом «старий» мало би підсилювати влучність виразу. І до мого імені Вбивча Рука теж уже часто додавали це «старий».

Після того, як Сем пішов геть, я намагався заснути, але доволі довго це мені не вдавалося. Товариші у таборі були страшенно раді, що незабаром до нас приїдуть кайова, і так голосно обговорювали це, що заснути у такому гаморі було непросто. Мої власні думки також не давали мені спокою. Гоукенс так упевнено розповідав про свій план, що, здавалося, тут не може трапитися жодної невдачі. Але я мав певні сумніви. Ми збиралися визволити Віннету і його батька. Але щó станеться з рештою полонених апачів після визволення вождів? Вони залишаться у руках кайова? Це здавалося мені несправедливо. Але визволити велику кількість апачів силами чотирьох людей буде складно. Тим паче, що це має відбутися потай, аби на нас не впала підозра. І як апачі потраплять у руки кайова? Це питання також мене непокоїло. Бою точно не оминути, і слід було очікувати, що саме ті двоє, кого ми збираємося врятувати, битимуться найзавзятіше. А якщо вони не здадуться в полон, то кайова їх уб’ють. Цього не можна було допустити у жодному разі.

Я довго розмірковував про це все і перевертався з боку на бік, намагаючись знайти якийсь вихід. Але єдиною думкою, яка мене хоч трохи заспокоювала, була надія на те, що маленький хитрий Сем щось придумає. В усякому разі я вирішив стати на бік обох вождів і, якщо буде треба, прикрити їх своїм тілом. І тут я нарешті заснув.

Наступного ранку я з подвійним завзяттям взявся до роботи, бо ж учора мене не було. Раттлєр тримався від нас подалі. Він тинявся без діла, а його «вестмени» ставилися до нього так привітно, ніби нічого не трапилося. З цього я зробив висновок, що, якби між нами знову виник конфлікт, вони точно стануть на його бік. До вечора ми заміряли удвічі більшу ділянку, ніж зазвичай, навіть попри те, що місцевість була складнішою, ніж у попередні дні. Тож ми були втомлені і після вечері рано лягли спати. Табір пересунувся трохи далі.

Наступного дня ми також старанно працювали, аж поки в обід нам не завадили. Приїхали кайова. Їхні розвідники легко знайшли дорогу від нашого старого табору, у якому вони побували, до нового. Адже ми залишили дуже чіткі сліди.

Індіанці виглядали міцними і войовничими. Вони були на хороших конях і всі без винятку озброєні рушницями, ножами і томагавками. Я нарахував понад двісті чоловік. їхній вождь був високий, із суворим похмурим обличчям і очима хижого звіра, від яких не варто було сподіватися нічого хорошого. Його звали Танґуа, що й перекладалося як «вождь». Звідси слід було зробити висновок, що він незрівнянний як вождь. Коли я побачив його очі, то мені стало страшно за Інчу Чуну і Віннету, якщо вони потраплять йому до рук.

Він приїхав як наш друг і спільник, але поводився зовсім не по-дружньому. Його поведінка більше нагадувала приєднання тигра до леопарда на полюванні, причому тигр потай планує собі після полювання з’їсти спільника разом зі здобиччю. Вони разом із Бао були на чолі червоношкірого війська, але не зійшли з коней, щоби привітатися з нами, коли під’їхали, а Танґуа зробив владний жест рукою, і його воїни оточили нас. Потім він під’їхав до нашого повозу і зазирнув у плани. Те, що він побачив, зацікавило його, і він скочив з коня та заліз до повозу, щоб уважно роздивитися все, що було всередині.

— Ого! — сказав Сем Гоукенс, який стояв біля мене. — Здається, він вважає нас і нашу власність непоганою здобиччю ще до того, як сказав нам хоча б слово. Качка б мене копнула! Якщо він вважає, що Сем Гоукенс настільки дурний, щоби пускати лиса в курник, то помиляється. І я зараз йому це продемонструю.

— Обережніше, Семе, — попросив я. — Ці двісті червоношкірих мають над нами велику перевагу.

— Чисельністю так, але не розумом. Качка б мене копнула!

— Але вони оточили нас!

— Так, я бачу це. Чи ви думаєте, що я очей не маю? Здається, ми набули не надто надійних помічників. Те, що вони нас оточили, наводить на думку, що кайова збираються запхнути нас до кишені разом із апачами. А потім проковтнути. Але від цього у них заболить шлунок. Я вас запевняю. Ходімо зі мною до повозу, щоби ви почули, як Сем Гоукенс говорить із такими, як вони! Ми з цим Танґуа добре знайомі, і навіть якщо він ще не побачив мене, то все одно добре знає, що я тут. Тож його поведінка не лише обрáзлива для мене, але й підозріла у стосунку до нас усіх. Ви тільки погляньте на похмурі обличчя його воїнів! Я зараз їм покажу, хто такий Сем Гоукенс! Ходімо!

Ми взялися за зброю і підійшли до повозу, у якому сидів Танґуа. Я почувався доволі непевно. Сем попереджально запитав:

— Знаменитий вождь кайова зібрався через кілька хвилин вирушити до Країни вічного полювання?

Вождь, який сидів зігнутий спиною до нас, розвернувся і грубо відповів:

— Чому блідолиці заважають вождеві своїми дурними питаннями? Одного дня Танґуа стане правителем Країни вічного полювання, але ще мине чимало часу, поки він туди потрапить.

— Можливо, це трапиться вже через хвилину.

— Чому?

— Швидше зійди з повозу, і я тобі покажу! Але швидше!

— Танґуа залишиться тут.

— Гаразд, тоді він злетить у повітря!

Після цих слів Сем повернувся і вдав, ніби відходить. Тут вождь швидким стрибком вискочив із повозу на землю і схопив Сема за лікоть.

— Злетіти в повітря? Чому Сем Гоукенс говорить такі слова?

— Щоби застерегти тебе.

— Від чого?

— Від неминучої смерті, яка знайшла б тебе, якби ти ще кілька хвилин залишився там, угорі.

— Уфф! Смерть сидить там, у повозі? Покажи нам її!

— Може, і покажу, але згодом. Твої розвідники не сказали тобі, навіщо ми тут?

— Танґуа дізнався це від них. Ви хочете збудувати шлях для вогняного коня блідолицих.

— Правильно! Така дорога проходить через річки, прірви і гори, які ми підриваємо, щоби зробити прохід. Я думав, ти знаєш про це.

— Вождь знає, але що це має спільного зі загрозою смерті для нього?

— Набагато більше, ніж ти думаєш. Можливо, ти чув, як сáме ми підриваємо гори, які опиняються на шляху нашого вогняного коня? Не звичайним же порохом, який ви використовуєте для своїх рушниць?

— Ні. Блідолиці винайшли щось нове, і воно дозволяє їм підривати цілі гори.

— Це правда. І цей винахід лежить тут, у нашому повозі. І хоч він добре запакований, але той, хто не знає, як сáме треба до нього торкатися, пропав, щойно він зробить необережний рух, бо його розірве на дрібні шматки.

— Уфф! Уфф! — злякано вигукнув вождь. — Танґуа був близько від цього пакунку?

— Так близько, що якби ти мене не послухав, то вже був би у Країні вічного полювання. І щó б тоді від тебе залишилося? Ні ліків, ані скальпа, нічого, тільки дрібні шматочки плоті і кісток! І як у такому вигляді ти зміг би стати володарем Країни вічного полювання? Твої останки рознесли б по небу копита коней предків.

Індіанця, який прибуде до Країни вічного полювання без скальпа і ліків, померлі герої зустрінуть зневажливо. Тож йому доведеться ховатися, поки решта втішатиметься усіма індіанськими благами. Так вчить релігія червоношкірих. Тож прибути туди у вигляді окремих дрібних шматочків — це справжнє нещастя! Навіть крізь темну фарбу на обличчі було помітно, як зблід від страху вождь.

— Уфф! — крикнув він. — Як добре, що ти вчасно попередив про це Танґуа! Але він мусить тобі дорікнути. Чому ви зберігаєте цей винахід у повозі разом із іншими корисними речами?

— А де нам зберігати ці пакунки? Класти на землю, де вони зіпсуються від дощу, а від кожного необережного доторку може трапитися страшне нещастя? Я кажу тобі, що навіть у повозі це дуже небезпечно. Якщо такий пакунок розірветься, то все довкола злетить у повітря.

— І люди?

— Звичайно ж. І люди, і тварини на відстані ста кінських кроків.

— Тоді вождь мусить заборонити своїм воїнам наближатися до небезпечного повозу.

— Зроби це, будь ласка. Я прошу тебе про це, щоби ми не загинули всі разом через чиюсь необачність. Ти ж бачиш, як я турбуюся про вас, бо думаю, що воїни кайова — наші друзі. Але, здається, я помилився. Коли зустрічаються друзі, вони вітаються і викурюють разом люльку миру. А ти сьогодні не збираєшся цього робити?

— Ти ж уже викурив люльку з моїм розвідником Бао!

— Тільки я і білий воїн, який стоїть поруч зі мною, а всі решта — ні. Якщо ти не збираєшся вітатися і з усіма іншими, то я мушу підозрювати, що твоя дружба з нами нещира.

Якусь мить Танґуа ще дивився вперед, а потім спробував знайти якесь виправдання.

— Ми їдемо на війну, тож кіннікіннік миру не взяли зі собою.

Але Сем не дав себе надурити.

— Вуста вождя кайова вимовляють слова, з якими я не можу погодитися, — сказав він. — Я бачу мішечок із кіннікінніком у тебе на поясі, і він, здається, повний. Але нам він не потрібен, бо в нас є свій тютюн. Крім того, нема потреби всім курити люльку миру. Досить, що ти закуриш за себе і своїх воїнів, а я — за себе і всіх присутніх тут білих. Тоді всі ми будемо пов’язані дружбою.

— Навіщо нам із тобою курити, ми ж і так уже брати? Нехай Сем Гоукенс вважає, що ми вже викурили люльку миру за всіх.

— Як собі хочеш! Але тоді ми робитимемо те, що нам заманеться, і ти не отримаєш апачів.

— Ти хочеш їх попередити? — запитав Танґуа, і його очі небезпечно зблиснули.

— Ні, таке мені не спадає на думку, бо вони наші вороги і хочуть нас убити. Але я не скажу тобі, як саме ти можеш схопити їх.

— Для цього ти не потрібен Танґуа. Це він і сам знає.

— Справді? Хіба тобі відомо, коли і звідки вони з’являться і де ви можете зустріти їх?

— Вождь довідається про це, бо відрядить їм назустріч розвідників.

— Цього ти не зробиш, бо ти досить розумний: знаєш, що апачі побачать сліди твоїх розвідників і приготуються до бою. Вони робитимуть кожен наступний крок украй обережно, і тепер запитай себе сам, чи зможеш ти взяти їх у полон, якщо, згідно з моїм теперішнім планом, вони мають прибути сюди неготовими. Качка б мене копнула!

Ці аргументи були почуті. Після коротких роздумів Танґуа сказав:

— Танґуа поговорить зі своїми воїнами.

Після цього він пішов від нас до Бао, а потім покликав іще кількох індіанців, і ми бачили, як вони радилися.

— Тим, що він спершу хоче поговорити з цими воїнами, він підтверджує, що не мав стосовно нас жодних добрих намірів, — повернувшись, мовив Сем.

— Це погано про нього свідчить, бо ви — його друг і не зробили йому нічого поганого, — сказав я.

Але Сем відповів мені зверхньо.

— Друг? Що ви називаєте дружбою в цих кайова? Вони злодії і живуть лише з грабунку. Можна бути їхнім другом тільки доти, доки вони не надумають у тебе щось забрати. А тут у нас повіз, повний харчів та інших корисних речей, які мають велику цінність для червоношкірих. Про це йому сказали розвідники, і відтоді стало ясно, що нас пограбують.

— І що тепер?

— Тепер? Тепер ми врятовані.

— Якби це було так, я би дуже зрадів.

— Я думаю, що так воно і є. Я знаю цих людей. Це була блискуча ідея сказати вождеві, що в нас у повозі динаміт. Качка б мене копнула! Бо він вважав усе, що побачив у повозі, своєю гарантованою здобиччю. Його першим кроком було роздивитися все це. Тепер я певен, що жоден червоношкірий не наважиться торкнутися речей у повозі. Я навіть сподіваюся, що цей страх ще стане нам у пригоді. Я носитиму зі собою банку сардин, аби в разі чого сказати їм, що це бомба. І ви тримайте при собі бляшанку, у якій зберігаєте папери, а якщо виникне потреба, то скористайтеся моєю ідеєю.

— Чудово! Сподіваємося, що ця хитрість допоможе. А щó думаєте про люльку миру?

— Здається, вони й не збиралися її курити. Мабуть, так було домовлено. Але сподіваюся, що тепер вони передумають. Мої аргументи переконали вождя і мали б переконати всіх інших. Але навіть якщо все буде гаразд, ми не можемо їм довіряти.

— Ось бачите, Семе, я частково таки мав рацію позавчора. Ви хотіли втілити свій план за допомогою кайова, але це призвело тільки до того, що ми опинилися під їхньою владою. Тепер мені цікаво, чим усе закінчиться!

Апачі з Сан-Карлоса, Каліфорнія. Омаха, 1898 рік. Колекція Френка Райнгарта з Бостонської публічної бібліотеки.

— Все буде так, як я і сподіваюся. Будьте певні. Вождь збирався пограбувати нас і власними силами перемогти апачів. Але тепер він збагне, що завоювати їх таким примітивним способом не вдасться. Як я йому і сказав, вони побачать сліди розвідників, якщо він відрядить їх назустріч апачам, і тоді доведеться довго чекати, щоби вони впали йому в руки, як сліпі кури. Але погляньте! Вони закінчили. Вождь іде до нас. Зараз усе вирішиться.

Ми побачили, яке сáме рішення було прийняте, ще до того, як вождь підійшов ближче, бо він крикнув щось, і воїни, які оточили нас, роз’їхалися в різні боки, а вершники позістрибували зі своїх коней. Ми більше не були оточеними. Тепер обличчя Танґуа не було таким похмурим, як раніше.

— Танґуа порадився зі своїми воїнами, — сказав він. — Вони згідні, що він має викурити люльку миру зі своїм другом Семом. І це стосуватиметься всіх.

— Цього я і сподівався, бо ти не лише сміливий, але й мудрий чоловік. Воїни кайова можуть стати півколом і подивитися, як ми розділимо з тобою дим миру і дружби.

Так воно і сталося. Танґуа і Сем викурили люльку миру, дотримуючись усіх описаних уже ритуалів. Відтак ми могли сподіватися, що принаймні того дня і протягом кількох наступних вони не скоять нам нічого лихого. Але що їм спаде на думку згодом, уже ніхто передбачити не здатен.

Коли я кажу «викурити люльку миру», то просто вживаю узвичаєний у нас вислів. Бо індіанець каже не курити тютюн, а пити тютюн. Він, зрештою, так і робить, бо ковтає дим, збирає його у животі, а потім випускає невеличкими порціями. У цьому індіанці схожі до турків, які теж не кажуть «курити тютюн». По-їхньому вислів курити люльку звучить «чібук ічмек», тобто «пити тютюн». Слово «ічмек» перекладається як «пити».

Свідченням великої поваги індіанців до люльки є і той факт, що в мові керес[36] і в усіх діалектах апачів це слово означає водночас і вождя. У джемес вождь називається «нато», а люлька «нато-це». Закінчення «це» перекладається як «камінь» і позначає також кам’яні або випалені з глини люльки. Люльку миру за правилами слід виготовляти з глини, яка походить зі священної копальні на межі штатів Дакота і Міннесота[37].

В очікуванні апачів

Після того, як між нами і кайова було досягнуте нарешті сяке-таке взаєморозуміння, Танґуа почав вимагати скликання загальної наради, у якій мають взяти участь усі білі. Мені не сподобалася ця ідея, бо нас відривали від роботи, виконати яку слід було негайно. Тому я попросив Сема посприяти тóму, щоби нараду пересунули на вечір, бо я чув про те, що такі розмови у червоношкірих можуть тривати нескінченно, хіба що якась небезпека примусить їх до лаконічності. Гоукенс поговорив із вождем і повідомив мені:

— Як кожен справжній індіанець, він не хоче відступати від своїх бажань. До приходу апачів залишається ще чимало часу, тож він вимагає скликати нараду зараз, і під час наради я маю детально представити їм свій план, а після того всі мають поїсти як слід. У нас є запаси, кайова також привезли зі собою сушене м’ясо. На щастя, мені вдалося домовитися принаймні про те, що в нараді братимуть участь лише Дік Стоун, Вілл Паркер і я. Усім іншим дозволено іти працювати.

— Дозволено? — запитав я, наморщивши чоло. — Так, ніби індіанець має давати нам на це дозвіл! Я демонструватиму їм своєю поведінкою, що не почуваю жодної залежності від них.

— Тільки не зіпсуйте мені все, сер! — попросив Сем. — Краще вдавайте, ніби не помічаєте цього! Ми не повинні налаштовувати їх проти себе, якщо хочемо, щоб усе вдалося.

— Але я теж хочу взяти участь у нараді!

— У цьому немає потреби.

— Немає? Я так не думаю. Я теж хочу знати, які будуть рішення!

— Ви про це відразу ж дізнаєтеся.

— Але якщо я не зможу погодитися з цими рішеннями?

— Не зможете погодитися? Ви? Гляньте-но на цього ґрінгорна! Він і справді надумав, що повинен затверджувати рішення Сема Гоукенса! Тепер мені слід просити у вас дозволу, якщо я вирішу обрізати собі нігті і почистити черевики?

— Я не мав такого на увазі. Просто хочу бути певним, що те рішення не поставить під загрозу життя обох наших апачів.

— У цьому можете покластися на свого старого Сема Гоукенса. Даю вам слово, що вони будуть неушкоджені. Вам достатньо цього?

— Так. Ваше слово — це для мене надійна обіцянка, бо я переконаний, що коли ви даєте слово, то потім докладаєте всіх зусиль, аби дотримати його.

— Гаразд. Тоді робіть спокійно свою роботу і будьте певні, що справа і без вас вирішиться так само, як і тоді, коли би ви пхали всюди свого носа!

Я мусив послухатися, бо мені було дуже важливо завершити наші вимірювання ще до того, як прийдуть апачі. Тож ми з подвійною ретельністю взялися до своєї ділянки і просувалися вперед дуже швидко, навіть Бенкрофт та троє інших землемірів докладали максимум зусиль: вони стали такими старанними після того, як я ще раз докладно пояснив їм ситуацію. Якщо ми працюватимемо не на повну силу, то апачі з’являться ще до того, як ми закінчимо вимірювання, і це загрожує нам прикрими наслідками, незалежно від того, хто нападе першим — апачі чи кайова. А якщо все зробимо ще до сутички, то зможемо зникнути з поля бою разом із цінними вимірювальними пристроями і мапами. Я пояснив усе це людям, і вони працювали з такою старанністю і витривалістю, якої раніше в них не спостерігав. Отож я досягнув своєї мети. Але сам не збирався втікати. Мене непокоїла доля Віннету. Інші можуть робити, що вважають за потрібне, але я не зрушу з місця, допоки не переконаюся, що йому вже не загрожує небезпека.

Моя робота складалася з таких етапів: спершу я мав міряти, потім записувати показники у книгу, а далі робити креслення. Усі креслення я виготовляв у двох примірниках, один з яких отримував головний інженер, наш керівник, а другий я потайки залишав собі про всяк випадок. Наше становище було таким небезпечним, що жодна обережність не була зайвою.

Як я і передбачав, нарада затяглася аж до вечора і завершилася саме тоді, коли темрява змусила нас припинити роботу. Кайова були у чудовому настрої, бо Сем необережно, а можливо, навпаки — дуже розумно і завбачливо віддав індіанцям усі залишки бренді. Йому не спало на думку спитати на це дозволу Бенкрофта. Довкола табору палало кілька вогнищ, біля яких сиділи і їли червоношкірі. Поряд паслися коні, а далі, у темряві, Танґуа виставив вартових.

Я сів біля Сема та його нерозлучних друзів Стоуна і Паркера, щоби з’їсти свою вечерю. Наш табір видавався мені, новачкові на Дикому Заході, дуже незвичним. Це була доволі войовнича картина. Коли я роздивлявся одне за одним індіанські обличчя, то не побачив жодного, здатного на співчуття до ворога. Нашого бренді вистачило лише на те, щоби кожен отримав по п’ять чи шість ковтків. Тож я не побачив жодного п’яного, але оскільки індіанці вкрай рідко пили вогняну воду, то вона подіяла на них і викликала загальне піднесення. Індіанці були набагато жвавішими, ніж зазвичай, їхні рухи були різкішими, а розмовляли вони голосніше.

Я запитав Сема, до чого домовилися на нараді.

— Можете бути задоволеним, — сказав він. — З обома вашими друзями нічого не трапиться.

— А якщо вони боронитимуться? — сказав я.

— До цього не дійде. На них нападуть і зв’яжуть ще до того, як вони щось запідозрять.

— Справді? А як ви збираєтеся виконати це, Семе?

— Дуже просто. Звідки приїдуть апачі, відомо. Мабуть, ви також можете здогадатися, сер?

— Так. Вони спершу приїдуть туди, де вони нас зустріли, а вже звідти шукатимуть далі наших слідів.

— Правильно! Ви справді не настільки дурний, як це здається, коли дивишся на ваше обличчя. Отже, нам відомо перше, що треба знати, тобто напрямок, звідки їх чекати. Другим за важливістю є час, коли вони приїдуть.

— Це неможливо визначити точно, а тільки приблизно.

— Той, у кого варить голова, може здогадуватися. Хоча нам не достатньо самих лише здогадів. Хто у нашому становищі покладається на здогади, той може поплатитися за це життям.

— Але точний напрямок ми можемо дізнатися, тільки якщо вишлемо розвідників, а саме цього ви хотіли уникнути, любий Семе. Це ж ви висловили думку, що сліди розвідників нас видадуть.

— Червоношкірих розвідників: запам’ятайте це добре, червоношкірих, сер! Апачі знають, що ми тут, тому якщо зустрінуть сліди білих людей, це не викличе їхньої недовіри. Інша річ, якби вони побачили сліди червоношкірих. Це стало би для них попередженням, і вони поводилися б значно обережніше. Оскільки ви дуже розумний, то можете здогадатися, що вони собі подумають.

— Що десь поблизу є кайова!

— Ви вгадали! Якби я не беріг так сильно свою стару перуку, то зараз би висловив вам свою повагу, знявши перед вами капелюха. Тож уявіть собі, що так я і зробив!

— Дякую, Семе! Сподіваюся, що заслужу на таку повагу. Але кажіть далі! Отже, ви думаєте, що ми повинні вислати не червоношкірих, а білих розвідників?

— Так, але тільки одного.

— Це не занадто мало?

— Ні, бо на цього одного можна покластися. Його звати Сем Гоукенс, качка б мене копнула, і він їсть польових мишей. Можливо, ви знайомі з цим чоловіком, сер?

— Так, — кивнув я. — Якщо він візьметься до цієї справи, то можна більше не турбуватися. Апачам не вдасться його упіймати.

— Упіймати не вдасться, але побачити можуть.

— Що? Вони повинні побачити вас?

— Саме так, — завзято підтвердив Сем.

— Але ж тоді вони схоплять або й уб’ють вас! — висловив я свої побоювання.

Та хитрий мисливець тільки усміхнувся.

— В жодному разі. Для цього вони надто розумні. Я влаштую все так, що вони просто змушені будуть мене побачити. І якщо я буду спокійнісінько прогулюватися собі просто в них на очах, то вони вважатимуть, що ми почуваємося у повній безпеці. І нічого мені не зроблять, щоби ви не запідозрили небезпеки, якщо я не повернуся до табору. Вони вважатимуть, що згодом ще встигнуть мене схопити.

— Але, Семе, хіба не може трапитися так, що вони вас побачать, а ви їх ні?

— Сер, — жартівливо обурився він. — Якщо ви даєте мені такого ляпаса, то це кінець нашої дружби! Я їх не побачу! Оченята Сема Гоукенса, може, й невеличкі, зате пильні. Апачі точно не приїдуть великим натовпом, а вишлють наперед розвідника. Але й той від мене не втече, бо я стану в такому місці, де точно зауважу його. Знаєте, бувають такі ділянки, де навіть найдосвідченіший провідник не годен сховатися і змушений вийти на відкриту місцевість. Саме такі місця і треба обирати, коли хочеш вистежити розвідника. Коли я засічу їх, то скажу вам, але ви поводьтеся так, ніби нічого не трапилося.

— Але ж тоді вони побачать кайова і повідомлять про все вождеві!

— Кого вони побачать? Кайова? Слухайте, ви, ґрінгорн і вартий поваги юначе, невже вважаєте, що мозок Сема Гоукенса складається з вати чи туалетного паперу? Я вже якось подбаю про те, щоби вони не зауважили кайова, а також їхніх слідів. Зрозуміло? Наші любі друзі кайова сховаються, щоби з’явитися у відповідний момент. Розвідники апачів зможуть побачити лише тих людей, які були в таборі на момент, коли сюди приходив Віннету зі своїм батьком.

— Ну, це вже інша річ!

— Справді? Розвідники апачів можуть блукати довкола нашого табору, скільки заманеться. Але вони мають переконатися, що ми не чекаємо нічого поганого. Коли вони підуть геть, то я прокрадуся за ними слідом, аби подивитися, як сюди наближатиметься основна група. А вона прибуде не вдень, а вночі і надійде до нашого табору здалека, щоби застати нас зненацька.

— І захопити в полон або навіть убити, принаймні частину з нас!

— Слухайте, сер! — засміявся Сем. — Мені вас шкода! Ви така освічена людина, а не знаєте, що потрібно тікати, аби тебе не спіймали! Це сьогодні відомо кожному зайцеві, навіть крихітним комахам, які стрибають на відстань, що у шістсот разів більша за довжину їхнього тіла. А ви, ви цього не знаєте! Хіба це не написано в тих численних книгах, які ви читали?

— Ні, бо хоробрий вестмен не повинен стрибати так високо, як ота комаха. Але облишмо ці жарти! То ви вважаєте, що ми повинні надійно заховатися?

— Так, ми розпалимо вогнище у таборі, щоб апачі бачили нас якомога чіткіше. І поки вогнище горітиме, вони точно триматимуться подалі. А поки воно догоратиме, ми зберемося і тихенько, щойно стемніє, втечемо геть, а на наше місце згодом прийдуть кайова. Коли апачі кинуться на наш табір — там нікого не буде! Вони здивуються і знову розведуть вогонь, аби побачити нас. І тут ми побачимо їх так само чітко, як перед тим вони нас, і все буде достоту навпаки: нападатимуть на них, а не на нас. Вони перелякаються! Запевняю вас, про цю витівку ще довго розповідатимуть легенди. Та ще й казатимуть: «Це Сем Гоукенс вигадав такий план», качка б мене копнула!

— Так, було б чудово, якби все відбулося саме так, як кажете, і без жодних несподіванок.

— Не тривожтеся, все буде як слід. Я зумію подбати про це.

— А потім? — питав я далі. — Ми потай випустимо апачів?

— Принаймні Інчу Чуна і Віннету.

— А решту?

— Скількох зможемо — щоби не видати себе.

— А що станеться з іншими?

— Нічого поганого, сер. Можу вас запевнити. У перший момент кайова дбатимуть не так про полонених, як про втікачів і намагатимуться їх наздогнати. Але якщо вони раптом стануть кровожерними, то Сем Гоукенс нікуди не дінеться, він буде тут. А взагалі не варто сушити собі голову тим, що трапиться далі. Принаймні ви можете знайти для своєї голови краще заняття. Насамперед ми повинні знайти місце, яке найбільше придатне для виконання нашого плану. Візьмуся до цього завтра вранці. Говорили ми сьогодні аж задосить. Від завтрашнього дня починаємо діяти.

Сем мав рацію. Говорити й будувати подальші плани в ту мить не було потреби. Ми не могли б зробити більше нічого, хіба чекати на подальші події.

Ніч видалася дуже неспокійною. Здійнявся вітер і ставав усе сильнішим, схожим на бурю. А вранці стало так холодно, як рідко буває у цих місцях. Ми перебували приблизно на тій широті, що й Дамаск, але нас розбудив холод. Сем Гоукенс подивився на небо і сказав:

— Сьогодні, здається, трапиться виняткова для цих місць подія — дощ. І це чудово для нашого плану.

— Чому? — запитав я.

— Не можете самі здогадатися? Ви тільки подивіться, яка притоптана трава! Коли сюди прибудуть апачі, вони відразу зауважать, що тут побувало значно більше людей і тварин, ніж є в нашому таборі. Без дощу ці сліди в таборі збережуться ще три-чотири дні, а після дощу трава відразу ж випростається. А ми з червоношкірими поквапимося звідси подалі.

— Аби знайти місце для нападу?

— Так. Взагалі можна було б залишити кайова тут і потім повернутися по них, але що швидше вони підуть геть, то швидше зникнуть і сліди. А ви зможете наразі спокійно працювати.

Сем сказав Танґуа про свої плани, і той погодився. А через якийсь час Сем уже подався геть разом із обома своїми друзями та індіанцями. До слова, місце, яке мав знайти Сем, мусило бути на території нашого вимірювання, щоб апачі нічого не запідозрили. Ми поволі просувалися вперед з нашою роботою. А в обід справдилося передбачення Сема: пішов дощ, і то такий, як буває лише в цих місцях, коли тут узагалі йде дощ. Здавалося, наче з неба на землю вилилося ціле озеро.

У сам розпал зливи повернулися Сем із Діком та Віллом. Ми не бачили їх, аж поки вони не наблизилися на відстань дванадцяти чи п’ятнадцяти кроків, — таким сильним був дощ. Вони знайшли відповідне місце. Паркер і Стоун мали показати його нам. А Гоукенс запасся провіантом і пішов на свій розвідницький пост. Він вирішив податися на завдання пішки, бо йому здавалося, що так буде краще, ніж верхи на мулі. Коли ж він зник за стіною дощу, то в мене з’явилося відчуття, що вирішальний момент наближається до нас семимильними кроками.

Дощ ущух так раптово, як і почався. Небесні шлюзи враз зачинилися, і сонце яскраво засвітило на нас із неба — як учора чи позавчора. Можна було знову взятися до перерваної роботи.

Ми працювали на середнього розміру рівнині посеред савани, подекуди порослій чагарями і з трьох боків оточеній лісом. Це була дуже зручна ділянка, і ми швидко посувалися вперед. Я також зауважив, що Сем Гоукенс того ранку дуже правильно передбачив дію дощу: кайова проїхали перед нами цією ж стежкою, але у траві не видно було жодного сліду від кінських копит. Якщо апачі йдуть за нами, вони нізащо не здогадаються, що з нами супровід із двохсот воїнів.

Коли стемніло і ми зупинили свою роботу, Стоун і Паркер сказали нам, що місце майбутньої сутички неподалік. Я охоче побачив би його на власні очі, але вже було надто пізно.

Наступного ранку ми дійшли до озера, на дні якого завжди залишалася вода, навіть тоді, коли пересихав потічок, що впадав у нього. Але тепер, після вчорашнього дощу, озеро було повне по вінця. Сюди вела вузька долина, праворуч і ліворуч оточена деревами і кущами. У воду заходив зарослий чагарями півострів. Цей півострів, майже круглої форми, був вузенький там, де сполучався із землею, і поволі розширювався. Він скидався на сковорідку, ручка якої причеплена до землі. На другому березі озера височів порослий густим лісом пагорб.

— Це і є те місце, яке вибрав Сем, — пояснив Стоун, подивившись на мене поглядом знавця. — Годі знайти краще для нашого плану.

Я озирнувся на всі боки.

— А де кайова, містере Стоуне? — запитав я.

— Заховалися, дуже добре заховалися, — посміхнувся він. — Старайтеся як завгодно, але не знайдете жодного їхнього сліду, хоч я знаю, що вони можуть спостерігати за кожним нашим рухом.

— Тож де вони?

— Зачекайте, спершу я мушу Вам пояснити, чому хитрий Сем обрав саме це місце. Савана, з якої ми зараз приїхали, поросла поодинокими кущами. Це полегшує розвідникам апачів завдання непомітно стежити за нами, бо вони можуть ховатися за цими кущами. Подивіться здалеку на долину, яка веде сюди! Якщо ми розпалимо тут вогнище, воно світитиме у савану, звідки прийдуть наші вороги. Це привабить апачів, і вони зможуть підкрастися ближче, бо ховатимуться поміж деревами і кущами обабіч долини. Кажу вам, мсьє, ми не знайдемо кращого місця для нападу червоношкірих.

Його подовгасте, загартоване негодою обличчя аж світилося від втіхи. Але головний інженер не поділяв цієї радості. Він лише похитав головою:

— Що ви за людина, містере Стоуне! Хіба можна тішитися з того, що на тебе тут можуть зручно напасти! Можу вас запевнити, що якраз радості я в цій ситуації почуваю найменше і хочу лише чимшвидше зникнути звідси геть!

— І цілком певно потрапити до рук апачів! — спокійно відповів Дік Стоун. — Навіть не думайте про такі дурниці, містере Бенкрофте! Я тішуся цим місцем тому, що тут не лише апачам зручно напасти на нас, а й нам так само зручно буде потім схопити їх. Ви тільки погляньте на той берег! Там, на пагорбі і в лісі, зачаїлися кайова. Їхні розвідники сидять на найвищих деревах і точно бачили, як ми прийшли сюди. Так само, напевно, вони зауважать прихід апачів, бо звідти видно всю савану.

— Але як кайова, сидячи по той бік озера, допоможуть нам під час нападу апачів?

— Вони сидять там, тільки щоби їх не помітили розвідники апачів, — пояснював Дік Стоун. — А щойно розвідники підуть геть, кайова прийдуть сюди і сховаються на півострові.

— А якщо туди прокрадуться розвідники апачів?

— Вони могли б, але ми не дамо їм цього зробити.

— Але тоді треба буде вигнати їх, хоч ми мусимо вдавати, що не підозрюємо про їхню присутність. Як усе це сполучити, містере Стоуне?

— Дуже просто. Ми справді не можемо дати їм зрозуміти, що знаємо про їхню присутність поблизу, тому не вдасться просто заборонити їм ступити на територію півострова. Але долина у тому місці, де вона сполучається з берегом, має ширину тридцять кроків, і ми займемо це місце нашими кіньми.

— Коні як перешкода? Хіба це можливо?

— Звичайно. Ми прив’яжемо коней там до дерев. Тоді можете бути певні, що жоден індіанець не підійде близько, бо коні зрадять його своїм іржанням. Тож ми дозволимо розвідникам спокійно прийти й озирнутися довкола. Тільки на півострів вони не зайдуть. А щойно вони підуть геть по своїх воїнів, то, як уже говорилося, кайова повернуться сюди і заховаються на півострові. Апачі тим часом наблизяться і чекатимуть, аж ми заснемо.

— Але якщо вони не чекатимуть так довго? — перебив я його. — Тоді ми не встигнемо втекти!

— Тут теж нема жодної небезпеки, — відповів він. — Бо відразу ж нам на допомогу прийдуть кайова.

— Але це не минеться без кровопролиття, а саме цього ми хотіли б уникнути.

— Сер, тут, на Заході, ніщо не впирається у краплину крові. Але не турбуйтеся! Та сама думка стримає апачів від нападу, допоки ми ще не заснемо. Вони ж усвідомлюють, що ми будемо боронитися, і навіть якщо нас лише двадцять, то все одно чимало з них поляже, аж поки їм удасться нас знешкодити. Ні, вони бережуть себе так само, як і ми. Тому чекатимуть, допоки ми заснемо, а ми миттю згасимо вогонь і втечемо на півострів.

— А що нам робити до того моменту? Ми можемо далі працювати?

— Так. Але у вирішальний момент вам доведеться повернутися сюди.

— Тож не гаймо часу. Ходімо, ми ще встигнемо дещо зробити!

Всі послухалися мене, хоч їм було явно не до роботи. Вони залюбки втекли би звідси подалі, але тоді робота залишилася б незавершеною, і, відповідно до умов договору, вони не мали б права вимагати оплати. А втратити зароблене нікому не хотілося. Крім того, якби вони все ж наважилися на втечу, то апачі швидко б їх наздогнали. Було зрозуміло, що тут таки безпечніше, тож ніхто не втікав.

Я також не залишився байдужим щодо подій, які насувалися. Мене охопив стан нервової гарячки, який буває перед боєм. Це був не страх, ні, не страх, бо для страху в мене було значно більше причин, коли я кидався на ведмедів і на бізонів! А того дня йшлося про людей. Саме це мене непокоїло. За власне життя я переймався не так сильно. Себе я зможу захистити. Але Інчу Чуна і Віннету! Протягом останніх днів я стільки думав про Віннету, що він ставав мені все ближчим. І як не дивно, але згодом я довідався, що він у той час так само багато думав про мене.

Мій внутрішній неспокій не вдавалося притлумити роботою, але я точно знав, що у вирішальний момент усе налагодиться. Оскільки не було можливості уникнути цієї тривоги, то я хотів, аби розв’язка настала якомога швидше. І моє бажання мало всі шанси здійснитися, бо вже після обіду ми побачили, як Сем Гоукенс швидкою ходою наближається до нас. Він мав дуже втомлений вигляд, але його хитрі очі поблискували над темною бородою.

— Усе вдалося? — запитав я. — Я бачу, що так, любий Семе.

— Бачите? — засміявся він. — І де це написано? У мене на носі чи тільки у вашій уяві?

— Уяві? Та де там! Все у ваших очах.

— Отже, мої очі зраджують мене. Добре знати це на майбутнє. Але ваша правда. Мені все вдалося навіть краще, ніж я сподівався.

— Ви бачили розвідників?

— Розвідників? Бачив? Набагато більше! Я бачив не лише розвідників, а всю групу, і навіть чув їх. Я підслуховував.

— Підслуховував? Тоді швидко кажіть, про що ви довідалися!

— Не зараз і не тут. Беріть свої речі і ходімо до табору! Я прийду за вами. Мушу тільки махнути до кайова і сказати їм, про щó я довідався і як їм тепер поводитися.

Він перестрибнув річку і зник поміж деревами, подавшись на протилежний берег озера. А ми спакували свої пожитки і пішли до табору чекати на Сема. Ми не бачили й не чули, як він підійшов, але раптом він опинився серед нас і впевнено заявив:

— Ось і я, панове! Невже у вас немає ні вух, ні очей? До вас може підкрастися непомітно навіть слон, чиї кроки чути за чверть години до того, як він наблизиться!

— Але ви підійшли зовсім не як слон, — засміявся я.

— Мабуть. Я лише хотів показати вам, наскільки непомітно можна підкрастися до людей. Ви сиділи мовчки і спокійно. Було зовсім тихо, коли я підійшов, але ви однаково не почули мене. Так само зробив я і вчора, коли підслуховував апачів.

— Розкажіть нам про все, Семе!

— Гаразд, слухайте! Але мушу сісти, бо добряче втомився. Мої ноги звикли їздити верхи, а не ходити пішки. Та й воювати у кавалерії завжди почесніше, ніж у піхоті, качка б мене копнула. — Він сів біля мене, оглянув нас усіх одного за одним і багатозначно закивав: — Отже, сьогодні ввечері почнуться танці!

— Уже сьогодні ввечері? — запитав я, напівздивований і напіврадий, бо я ж сам хотів, аби все відбулося якомога швидше. — Це добре, це чудово!

— Гм, ви, здається, не можете дочекатися, коли потрапите до рук апачів! — іронічно зауважив Сем, та відразу ж споважнів: — Але маєте рацію. Це добре, і я теж тішуся, що ми не мусимо довше сидіти у невизначеності. Це не надто приємно, коли просто чекаєш на щось, що може відбутися зовсім не так, як сподіваєшся.

— Не так, як сподіваєшся? — запитав я. — Хіба є підстави для занепокоєння?

— Немає. Навпаки. Я тільки пересвідчився, що все буде добре. Але досвідчений чоловік завжди знає, що навіть із наймилішої дитини згодом може вирости шибеник. Так само і з випадковістю. Найпевніша справа може через випадковість піти не так. Качка б мене копнула!

— Але тут цього не слід боятися?

— Ні. Після всього, що я почув, успіх нам гарантований.

— А щó ж ви почули? Розкажіть нарешті!

— Не кваптеся, мій юний друже! Усе за порядком. Про те, що я почув, ще не можу сказати, бо спершу ви повинні довідатися, щó трапилося до того. Я ішов під дощем. Я можу собі дозволити не чекати, допоки дощ перестане, бо волога не просочується крізь мій плащ навіть у найбільшу зливу. Качка б мене копнула! І я вже майже дійшов до місця розташування нашого колишнього табору, куди приходили ті двоє апачів. Але тут мені довелося сховатися, бо я помітив, що на тому місці щось винюхують троє червоношкірих. «Це розвідники апачів, — подумав я собі, — вони не підуть далі, бо мають прийти тільки до цього місця». Так воно й було. Вони шукали місце, але не помітили мого сліду і тоді сіли під дерево, бо посеред лісу було занадто мокро. Сиділи й чекали години зо дві. Я примостився під іншим деревом і теж прочекав дві години. Мені ж треба було знати, щó буде далі. Тоді приїхали вершники у бойових кольорах. Я відразу ж їх упізнав: Інчу Чуна і Віннету зі своїми апачами.

— Скільки їх було?

— Приблизно стільки ж, скільки я і сподівався побачити. Нарахував близько п’ятдесяти чоловік. Розвідники вийшли з-під дерева і прозвітували вождям. Потім вони пішли вперед, а група повільно рухалася за ними. Як ви, мабуть, здогадуєтеся, Сем Гоукенс теж пішов слідом. Дощ позмивав сліди ніг, але вбиті вами кілки вказували шлях, ніби на справжній дорозі. Я хотів би довіку мати справу тільки з такими чіткими слідами. Але апачам доводилося бути дуже обережними, бо могли зустріти нас за кожним кущем, тож вони рухалися надзвичайно повільно. Дуже повільно й обережно. Я мовчки радів за них — такі вони були добре вишколені. Інчу Чуна — дуже розумний чоловік, а Віннету — не менш розумний. Найменший рух цих обох розвідників був добре продуманий. Вони не говорили ні слова. Тільки жестикулювали. Через дві милі від місця, де я вперше побачив їх, стало сутеніти. Вони зійшли з коней і зникли в лісі, де збиралися переночувати.

— І там ви їх підслухали? — запитав я.

— Як досвідчені воїни, вони не розпалювали багаття, а не менш досвідчений Сем Гоукенс зрозумів, що в такому разі вони і його не побачать. Тож я проліз попід деревами на животі й опинився так близько від них, що міг чути кожне слово.

— І ви все зрозуміли?

— Дурне питання! Я ж чую, що говорять!

— Я маю на увазі, якою мовою вони послуговувалися — сумішшю індіанської та англійської?

— Вони взагалі не «послуговувалися», вони говорили, і то діалектом мескалеро, який я добре знаю. Я підсунувся ще ближче, аж поки не опинився зовсім поруч із обома вождями. Вони обмінювалися поодинокими словами — короткими, як це заведено в індіанців, але змістовними. Тож я довідався чимало і тепер знаю, яка ситуація.

— То розкажіть нарешті! — квапив я, бо він зробив паузу.

— Не перебивайте мене, сер! — засміявся Сем. — А то доведеться вас пристрелити! Вони й справді вирішили захопити нас. І то живцем.

— Отже, вони не збираються вбивати нас?

— Чому ж ні? Трохи повбивати вони нас таки збираються. Але не відразу! Спершу вони хочуть схопити нас і неушкодженими завезти у села племені мескалеро на берегах річки Пекос[38]: там нас прив’яжуть до жердин і повільно підсмажать живцем на вогнищі. Точно, як тих коропів, що їх спершу ловлять, потім несуть додому, кидають у ставок і годують, аби пізніше засмажити із хорошою приправою. Цікаво, яким буде на смак м’ясо старого Сема, особливо якщо кинуть мене на пательню цілком, не знімаючи куртки. Качка б мене копнула!

Він засміявся у своїй звичній манері і продовжив:

— Особливо «вишукані» плани вони мають для містера Раттлєра, який сидить між вами такий радісний і спокійний, ніби на нього спустилися всі небесні благословення. Так, містере Раттлєре, не хотів би я опинитися на вашому місці. Вас підсмажать на вогні, посадять на кіл, отруять, заколють, застрелять, четвертують і повісять — усе в строгому порядку одне після одного, але всього потроху, щоби ви змогли прожити якомога довше і могли щонайповніше насолодитися кожною з цих смертних мук. А якщо на той момент, коли вичерпаються всі можливі тортури, ви все ще будете живим, то вас так живцем і покладуть у могилу до Клекі-Петри і закопають.

— Боже мій! Вони таке сказали? — застогнав Раттлєр, обличчя якого від жаху стало смертельно блідим.

— Саме так! Зрештою, ви на це заслужили. Тут я нічим не можу допомогти. Єдине, чого хочу вам побажати, — більше не чиніть так негарно, якщо вже переживете всі ці тортури. Але думаю, що ви й не будете. Труп Клекі-Петри передали шаманові, який довезе його додому. Ви ж знаєте, що червоношкірі вміють бальзамувати своїх покійників, і ті зберігаються довго. Я бачив мумії індіанських дітей, які навіть через сто років після смерті виглядали такими свіжими, ніби ще вчора були живими. Якщо спіймають нас усіх, то забезпечать нам радість спостерігати, як містер Раттлєр живцем перетворюється у таку мумію.

— Я тут не залишуся! — розпачливо закричав Раттлєр. — Я йду звідси геть! Мене вони не зловлять!

Він хотів було зірватися з місця, але Сем Гоукенс різко потягнув його назад і застеріг:

— Не ступайте звідси ні кроку, якщо хочете жити! Гарантую вам, що на території довкола нашого табору повно апачів. Ви потрапите їм просто в лапи.

— Ви в це вірите, Семе? — запитав я.

— Так. Це зовсім не порожня погроза. Я маю всі причини так думати. Я не помилився і в інших своїх припущеннях. Апачі справді вже виступили назустріч кайова, саме тому змогли так швидко дістатися до нас. У них ціле військо, і щойно вони впораються з нами, то будуть битися з кайова. Щоби привести сюди воїнів, вони не мусили вертатися аж до своїх селищ, а лише до війська, яке рухалося назустріч кайова: там вони і передали тіло Клекі-Петри шаманові, вибрали п’ятдесят найкращих вершників, аби схопити нас, і рушили сюди.

— Де зараз військо, що їде воювати з кайова?

— Я не знаю, про це не було сказано ні слова. Але це нас і не цікавить, качка б мене копнула.

Але саме в цьому хитрий Сем страшенно помилився. Нам зовсім не було байдуже, де розташоване велике військове угрупування індіанців. І це ми усвідомили вже незабаром. Але наразі Сем продовжив свою розповідь.

— Після того, як я почув уже достатньо, міг би відразу вертатися сюди, до вас. Але вночі доволі важко ховати сліди. Вранці їх могли б побачити, а крім того, я хотів поспостерігати за апачами ще вранці. Тому я всю ніч ховався в лісі і вирушив у дорогу аж після того, як вони теж рушили. Я йшов за ними вслід приблизно шість миль звідси і зробив гак, аби непомітно дійти сюди, до вас. Ось тепер знаєте все, що я довідався.

— Тож ви не показалися апачам?

— Ні.

— Але ж ви збиралися показатися…

— Знаю, знаю! І я би це зробив, але не було потреби, бо… зачекайте, ви чули?

Розповідь Сема перервали три підряд крики орла.

— Це розвідники кайова, — сказав він. — Вони сидять угорі, на деревах. Я звелів їм подати мені цей знак, як тільки побачать апачів у савані. Ходімо, сер! Перевіримо, чи маєте ви достатньо гострий зір!

Остання фраза була сказана мені. Він підвівся, щоб іти геть, а я взяв свою зброю і пішов за ним.

— Стоп! — зупинив він мене. — Зброю залиште тут! Хоча вестмен не повинен розлучатися зі своєю зброєю, але тут ми вимушені порушити це правило, бо маємо вдавати, ніби почуваємося у повній безпеці. Будемо прикидатися, що збираємо дрова для вогнища. З цього апачі зроблять висновок, що ми тут залишимося на ніч усім табором, і це стане для нас перевагою.

Тож ми умисне безпорадно тинялися між деревами і кущами на відкритій галявині і виходили аж до савани. Там збирали сухі гілки і потайки озиралися з-за кущів за апачами. Якщо вони були поблизу, то мусили б ховатися за кущами, які росли трохи далі від нас.

— Ви когось бачите? — запитав я Сема через якийсь час.

— Ні, — прошепотів він.

— Я також ні.

Ми напружували зір, як тільки могли, але нікого не зауважили. Хоча, як розповідав мені згодом Віннету, він лежав на землі на відстані максимум п’ятдесяти кроків від мене і спостерігав за нами. Тут не досить мати добрий зір, очі повинні бути ще й тренованими, а мої тоді такими ще не були. Визначити присутність розвідника у зарослях можна, наприклад, за кількістю мух, яких притягне його тіло, і вони оточать кущ, за яким він сховався, — за густішою хмаркою комах, ніж над іншими кущами.

Тож ми повернулися до табору ні з чим і приєдналися до решти, збираючи хмиз для вогнища. І назбирали значно більше, ніж насправді потрібно було.

— Все правильно, — сказав Сем. — Ми повинні залишити дров і апачам. Бо коли вони захочуть нас схопити і виявлять, що ми раптово зникли, то їм доведеться якомога швидше знову розпалити вогонь.

Тут зовсім стемніло. Сем, як найбільш досвідчений із нас, сів на межі галявини. Він хотів першим почути, як підкрадатимуться розвідники, яким доведеться оглянути наш табір. Ми розпалили вогонь, і він яскраво палав, видимий далеко у савані. Апачі мали б подумати, що ми цілком зелені й необережні, бо яскраве вогнище здалеку вказує шлях ворогам.

Віннету в полоні

Ми з’їли вечерю і розташувалися в таборі так, ніби не підозрювали про небезпеку. Зброя лежала на певній відстані від нас, але близько до півострова, бо ми збиралися взяти її зі собою під час утечі. Долина була перекрита нашими кіньми, як і планував Сем.

Минуло години зо три після того, як запали сутінки, і Сем повернувся назад нечутно, мов тінь.

— Розвідники наближаються, — тихенько повідомив він. — Їх двоє. З одного і з другого боку. Я їх чув і навіть бачив.

Отже, вони наближалися до нас із обох боків галявини, тримаючись у темряві поблизу чагарників. Сем сів до нас і голосно почав розмовляти про все, що спадало йому на думку. Ми відповідали йому, імітуючи атмосферу жвавої розмови, щоби заспокоїти розвідників. Ми знали, що вони тут і спостерігають за нами, але остерігалися кинути на кущі навіть випадковий погляд.

Тепер було важливо, дізнатися, коли розвідники підуть геть. Ми не могли їх ні чути, ні бачити, але після того, як вони відійдуть, не можна було втрачати жодної секунди, бо тоді вже за мить могло б прибути ціле військо. А кайова повинні були зайняти весь півострів раніше за апачів. Тому було б найкраще не чекати, поки розвідники самі підуть геть, а змусити їх до цього.

З цією метою Сем підвівся, прикинувся, ніби збирається шукати хмиз, і вдерся до найближчих кущів. Дік Стоун зробив те саме з другого боку. Тепер ми могли бути певні, що розвідники пішли геть. Сем приклав долоні до рота і тричі квакнув, мов жаба. Це був знак для кайова. Оскільки ми були біля води, квакання жаби не мало б викликати підозри. Після цього Сем знову повернувся на свій спостережний пункт, аби вчасно повідомити нас про наближення апачів.

Не минуло і двох хвилин після квакання жаби, як тісними рядами, один за одним, прийшли двісті воїнів кайова. Вони чекали не в лісі, а зовсім близько біля річки, щоби швидше прийти після умовного сигналу: тож їм треба було лише перестрибнути потічок. Вони шастали довкола нас, ніби ті змії, ховалися на землі в наших тінях і миттю розповзлися по півострову. Все відбулося так швидко, що вже через хвилину ми нікого з них не бачили.

Тепер ми вже чекали на Сема. Він прийшов і сказав:

— Вони наближаються, і знову з обох боків, наскільки мені вдалося почути. Не докладайте більше хмизу. Ми маємо залишити тільки жар, без полум’я, щоби червоношкірі могли якомога швидше знову розпалити вогнище.

Ми поскладали решту дров довкола вогню так, аби полум’я не кидало тіні і не могло завчасу видати наше зникнення. Тоді кожному з нас довелося проявити свої акторські здібності: не видати себе жодним жестом, знаючи, що зовсім неподалік чатують п’ятдесят апачів. Від наступного моменту залежало дуже багато. Ми планували, що вони чекатимуть, аж ми позасинаємо. Але щó, коли вони нападуть швидше? Тоді до нас, звичайно ж, наспіли б дві сотні захисників кайова, але спалахнула б сутичка, пролилася б кров, і все це могло б коштувати комусь із нас життя. Та все вже було вирішено, і все відбувалося згідно з планом: я був такий спокійний, ніби йшлося всього-на-всього про партію в шахи або доміно. Мені було страшенно цікаво спостерігати за іншими. Раттлєр розлігся на землі. Він уткнувся обличчям у землю і вдавав, що спить. Смертельний страх охопив його. Його ж знамениті «вестмени» сиділи нерухомо, були бліді та перелякані. Вони спромагалися вимовляти тільки окремі слова, хоч мали б задля переконливості брати участь у нашій розмові. Дік Стоун і Вілл Паркер сиділи так спокійно, ніби апачів узагалі не існувало. Сем Гоукенс жартував з інших, а я намагався якомога голосніше реготати з його жартів.

Коли так минуло півгодини, ми переконалися, що напад відбудеться вже після того, як ми поснемо, бо інакше на нас давно б напали. Вогонь уже майже догорів, і я не вважав за доцільне зволікати далі з рішенням. Тому кілька разів позіхнув і потягнувся.

— Я втомився і хочу спати. А ви, Семе Гоукенсе?

— Не маю нічого проти. Я би теж поспав, — відповів він. — Вогонь догорає. Добраніч!

— Добраніч! — сказали хором Стоун і Паркер.

Після цього ми якомога непомітніше відсунулися подалі від вогню і лягли на землю.

Полум’я ставало все меншим, аж поки не згасло цілком. Світилися лише окремі жарини у попелі. Але їхнє світло не пробивалося до нас, бо ми поскладали довкола вогню хмиз. Ми лежали у суцільній темряві. Тепер слід було тихенько перебратися у захищене місце. Я взяв свою зброю і повільно посунувся вперед. Сем повз поряд, а інші — за нами. Коли хтось із них випадково видавав якийсь звук, я намагався приглушити його, сіпаючи за вуздечку котрогось із коней, аби тварина заіржала. Отак нам усім вдалося дістатися до кайова, які вже були готові до бою, як ті пантери на полюванні.

— Сем, — прошепотів я. — Якщо ми хочемо врятувати життя обох вождів, то не повинні допускати до них нікого з кайова. Ви згодні?

— Так.

— Я візьму на себе Віннету. А ви зі Стоуном і Паркером подбайте про Інчу Чуну.

— Ви підете сам на одного, а ми втрьох — теж на одного? Це неправильна математика, качка б мене копнула.

— Ні, правильна. Я застосую свій удар кулаком і швидко впораюся з Віннету. Але ви повинні бути втрьох, аби батько не зміг оборонятися, бо якщо йому дати можливість захищатися, то може закінчитися пораненнями, а то й смертю для когось.

— Гаразд, маєте рацію! Але щоби ніхто з кайова нас не випередив, ми просунемося трохи вперед і будемо першими. Ходімо!

Ми підсунулися на кілька кроків ближче до вогню і напружено чекали бойового крику апачів. Бо варто було сподіватися, що вони таки не почнуть нападу без свого бойового крику. Такий у них звичай — вождь кричить і подає цим знак, а потім до крику долучаються всі решта. Цей жахливий вереск повинен паралізувати жертви і позбавити їх відваги оборонятися. Важко описати цей звук: більшість племен видає щось на зразок свисту, б’ючи долонею по губах.

Кайова перебували у такому ж напруженні, як і ми. Кожен із них хотів бути першим, а тому всі вони намагалися підсунутися вперед і підпихали нас із собою. Це могло було небезпечно, бо ми опинялися все ближче до апачів. Тому я хотів, аби напад стався якомога швидше.

І врешті моє бажання здійснилося. Пронизливий звук пролунав так голосно і різко, що мене пройняв дрож із ніг до голови. Відразу ж почулися інші крики, схожі на вереск тисячі дияволів. Ми почули швидкі кроки і стрибки на м’яку землю. А потім усе так само раптово замовкло, кілька секунд ніщо довкола не рухалося. Можна було б, як то кажуть, почути шарудіння мурах. І врешті Інчу Чуна вигукнув коротке слово: «Ко!».

Як я дізнався згодом, це означає «вогонь», тобто він наказав розпалити вогонь. Наші жарини все ще жевріли в попелі, а гілки і хмиз, які лежали поряд, могли легко розгорітися. Апачі миттю послухалися наказу і кинули деревину в жар. За кілька хвилин полум’я знову здійнялося вгору — і довкола стало ясно.

Інчу Чуна і Віннету стояли поряд, а їх оточували інші воїни. І тут апачі здивовано зауважили, що нас немає.

— Уфф! Уфф! Уфф! — здивовано кричали вони.

Віннету, попри свій юний вік, укотре продемонстрував мудрість, якою я згодом так захоплювався. Він відразу ж збагнув, що ми маємо бути ще десь цілком близько, а ті апачі, які стоять біля вогню, перетворюються на легку мішень для наших гвинтівок. Тому він крикнув:

— Татіша! Татіша!

Хуан Хосе з племені пуебло, Санта Клара. Омаха, 1898 рік. Колекція Френка Райнгарта з Бостонської публічної бібліотеки.

Тоді я ще не знав, що цей наказ означав: «Тікайте геть!». Він і сам приготувався до стрибка, але я випередив його. Чотири-п’ять швидких кроків привели мене до нього. Я розкидав апачів праворуч і ліворуч довкола нього і пробивався вперед, а Гоукенс, Стоун і Паркер просувалися вслід за мною. У момент, коли Віннету вигукнув наказ ховатися і повернувся на пальцях, він опинився переді мною і на якусь мить ми зустрілися поглядами. Його рука враз ухопилася за ніж на поясі, але мій кулак швидше досягнув його скроні: він захитався і впав на землю. Водночас я побачив, як Сем, Дік і Вілл схопили його батька. Апачі завили від люті. Але їхні крики заглушило страшне виття кайова, які кинулися на супротивника.

Я опинився у самій середині людського клубка, в якому всі билися одне з одним. Двісті кайова проти п’ятдесяти апачів — це приблизно четверо на одного! Але воїни Інчу Чуни мужньо боронилися. Спершу я мусив було захищатися, відкидаючи багатьох із них від себе, тож я крутився, мов дзиґа. Але користувався лише своїми кулаками, бо не хотів жодного з них поранити чи, тим більше, вбити. І коли я поклав на землю чотирьох чи п’ятьох, то зміг уже вирватися, а водночас послабилася загальна оборона. Уже через п’ять хвилин після нападу бій завершився. Лише п’ять хвилин! Але у такій людській тісняві — це чимало часу.

Вождь Інчу Чуна лежав зв’язаний на землі, а поряд із ним непритомний Віннету. Його теж зв’язали. Жодному з апачів не вдалося втекти — здебільшого через те, що цим мужнім воїнами навіть не спало на думку рятуватися тоді, коли обох їхніх вождів схопили. Чимало було поранених індіанців. Загинули три кайова і п’ятеро апачів. Ми не планували такого, але мужній опір апачів дозволив кайова, попри нашу заборону, таки скористатися зброєю.

Усіх переможених зв’язали. Для цього не потрібна була особлива вправність, адже, враховуючи нас, білих, билися п’ятеро супроти одного. Тож троє кайова тримали одного з апачів, а один або й двоє зв’язували його.

Трупи поскладали збоку, а оскільки до поранених кайова взялися їхні товариші, то ми перев’язували поранених апачів. На нас дивилися страшенно люті обличчя, а дехто з них навіть намагався боронитися. Вони були надто гордими, аби приймати допомогу від ворога, і радше дали би своїм ранам кривавити. Але мене це не надто непокоїло, бо поранення, на щастя, були лише легкими.

Коли ми завершили цю роботу, то замислилися про те, як полонені проведуть ніч. Я намагався максимально полегшити їхні муки. Але тут втрутився Танґуа:

— Ці пси належать не вам, а нам, і тільки я вирішуватиму, що з ними станеться!

— Але щó? — запитав я.

— Ми би не чіпали їх, аж поки не повернемося до своїх сіл. Але оскільки тепер ніщо не заважає нам напасти на їхні домівки, то й не будемо волочити їх за собою так довго. Всі вони опиняться на пáлях.

— Усі?

— Усі!

— Не вірю.

— Чому?

— Бо ти помилився.

— Коли?

— Коли сказав, що апачі належать вам. Це була неправда.

— Це була правда!

— Ні. За законами прерії полонений належить тому, хто його переміг. Тож візьміть собі тих, кого полонили ви. Проти цього я не маю що сказати. Але ті, кого взяли у полон ми, належать нам.

— Уфф! Уфф! Як розумно ти говориш! Тепер ви хочете отримати Інчу Чуну і Віннету?

— Саме так.

— А якщо Танґуа не дозволить?

— Ти дозволиш!

Він говорив роздратовано. Але я відповідав йому спокійно і впевнено. Тоді він витягнув ножа, увіткнув його у землю і зиркнув на мене загрозливо.

— Тільки спробуйте торкнутися хоча б одного з апачів, і ваші тіла будуть такими ж, як земля під цим ножем. Танґуа все сказав. Хуґ!

Це прозвучало серйозно. Але я б продемонстрував йому, що не маю жодного бажання дати себе залякати, якби Сем Гоукенс не подивився на мене з пересторогою, і це примусило мене знову стати спокійним і обережним. Тож я вирішив наразі помовчати.

Зв’язані апачі лежали довкола вогню, і найпростіше було б залишити їх далі там, де найпростіше охороняти. Але Танґуа, мабуть, прагнув продемонструвати мені, що він і справді вважає їх своєю власністю, а тому робитиме з ними все, що захоче. Тому він наказав прив’язати їх навстоячки до найближчих дерев.

Так і зробили, і то не делікатно, як можна здогадатися. Кайова були брутальними і намагалися завдати полоненим якомога більше болю. Але жодний із апачів навіть не скривився. Найагресивніше поводилися з вождем і його сином, пута яких були настільки міцно затягнуті, що кров мало не прискала з жил.

В’язні аж ніяк не змогли б самостійно визволитися і втекти. Але Танґуа все одно розставив вартових довкола табору і відрядив посланців шукати коней апачів, яких ті точно залишили десь неподалік із охороною.

Наше знову розпалене вогнище палало, як уже було сказано, посеред галявини. Ми отаборилися довкола й не хотіли допускати до себе нікого з кайова, бо це ускладнило б або й унеможливило звільнення Віннету та його батька. Але вони й не збиралися наближатися до нас. Кайова з самого початку ставилися до нас неприязно, а моя сварка з їхнім вождем аж ніяк не покращила їхнього налаштування. Вони кидали на нас холодні, майже зневажливі погляди, які аж ніяк не викликáли довіри, тож ми мусили зізнатися собі, що нам дуже пощастить, якщо вдасться позбутися їх без сутички.

На якійсь відстані від савани вони порозпалювали вогнища, біля яких і отаборилися. Там вони розмовляли між собою не тою ламаною англійською, яка використовується в діалогах між білими та червоношкірими, а мовою свого племені. Вони хотіли, щоби ми не розуміли їх, і це теж було поганим знаком. Вони поводилися як королі ситуації, і їхня поведінка щодо нас нагадувала поведінку лева серед інших тварин — коли лев терпить поблизу себе якогось песика.

Втілення нашого плану було ускладнене й тим, що лише четверо могли знати про нього — Сем Гоукенс, Дік Стоун, Вілл Паркер і я. Іншим ми не могли звірити свою таємницю, бо вони точно були б проти або й узагалі видали б нас кайова. Вони лежали поряд із нами, і ми лише сподівалися, що згодом вони міцно заснуть. Оскільки пізніше про сон для нас не могло бути й мови, то Сем порадив трохи подрімати хоча б зараз. Тож ми лягли на землю, і, попри нервове збудження, я був щасливий з нагоди задрімати хоча б якусь мить. Згодом Сем розбудив мене. Це було незадовго після опівночі. Принаймні так мені здалося: тоді я ще не вмів визначати час за розташуванням зірок. Наші супутники спали, а вогонь догорів. Кайова підтримували тільки одне вогнище, а решта теж згасла. Ми могли поговорити, хоча й дуже тихо. Стоун і Паркер також прокинулися.

— Слід щось вирішити, бо вчотирьох ми не можемо зникнути звідси, — прошепотів мені Сем. — Досить і двох.

— І одним буду я! — сказав я наполегливо.

— Ого, не поспішайте так, сер! Справа ця небезпечна для життя!

— Я знаю.

— І ви готові ризикнути?

— Так.

— Гаразд. Ви чудовий хлопець, качка б мене копнула. Але подумайте лише, що успіх нашої справи залежить від виконавців!

— Це правда.

— Мене тішить, що ви усвідомлюєте це, тому я думаю, що ви відмовитеся йти з нами.

— І не подумаю!

— Будьте розважливі, сер! — попросив він. — Дозвольте мені піти з Діком Стоуном!

— Ні!

— Ви ще занадто новачок і не розумієтеся на мистецтві підкрадання.

— Можливо. Але сьогодні вночі я доведу вам, що можна дечого досягнути і в тому, на чому не розумієшся. Важливо лише мати бажання.

— І вміння, сер, уміння! А от цього вам бракує. Здібності мають бути, по-перше, вродженими, а потім і вишколеними. Останнього вам і не вистачає.

— Досить буде однієї перевірки.

— Ви хочете зробити перевірку?

— Так.

— Яку?

— Ви не знаєте, чи спить Танґуа?

— Не знаємо.

— Але для нас важливо це знати, хіба не так, Семе?

— Так. Згодом я це з’ясую.

— Ні. Це я з’ясую.

— Ви? Чому ви?

— Аби перевірити.

— Он як. Але якщо вас схоплять?

— Не страшно, бо є хороше виправдання. Наприклад, що я хотів переконатися, чи добре вартові роблять свою справу.

— Гаразд. Можливо. Але що має довести ця перевірка?

— Вона має завоювати вашу довіру. Думаю, що коли пройду цю перевірку, то ви не будете більше вагатися і візьмете мене зі собою до Віннету.

— Гм. Про це треба поговорити.

— Добре! Отже, мені можна до вождя?

— Так! Але будьте обережні! Якщо вас схоплять, то запідозрять. А пізніше, коли Віннету вже втече, всі будуть думати, що це ви його звільнили.

— І це не буде аж такою неправдою.

— Ховайтеся за кожним наступним деревом та кущем, оминайте всі ділянки, куди сягає світло вогнища! Ви не повинні виходити з темряви!

— Я буду просуватися у темряві, Семе!

— Я дуже сподіваюся на це. Ще приблизно тридцять кайова не сплять, качка б мене копнула, а серед них — і охоронці. Якщо вам удасться залишитися непоміченим, то я похвалю вас і буду думати, що колись, може років за десять, із вас вийде непоганий вестмен, хоч наразі ви, попри всю мою науку, ще цілковитий ґрінгорн: такого зеленючого й недосвідченого не побачиш на жодній виставці. Качка б мене копнула!

Тож я позапихав ножі та револьвери якомога глибше за пояс, аби не розгубити їх, і поповз геть від вогню. Сьогодні, коли розповідаю все це, я усвідомлюю величезну відповідальність, яку так легко тоді взяв на себе, — всю небезпеку того, що задумав. Я ж насправді і не збирався підкрадатися до Танґуа!

Ні, мені подобався Віннету, і я хотів довести йому це, і найкраще — діями, ризикуючи життям. І для цього саме трапилась чудова нагода, бо потрібно було його визволити. Але я хотів зробити це сам! І тут втрутився Сем зі своїми сумнівами! Він разом із Діком Стоуном збирався зробити те, що так сильно хотів здійснити я. І навіть якщо я тепер вправно підкрадуся до Танґуа, то навряд чи розвію Семові сумніви. Тож вирішив не просити його ні про що і попрямував не до Танґуа, а до Віннету! Та я ризикував не лише своїм життям, але й життям своїх друзів. Якщо мене зловлять на тому, що роблю, то погано буде нам усім. І хоча я усвідомлював це, втім у своїй юнацькій нерозважливості цілком проігнорував.

Раніше я багато читав про підкрадання, а відколи опинився на Дикому Заході, то часто й чув. Сем також іноді пояснював мені та показував, як це слід робити. Тож я таки дещо тренувався. Але це і близько не була та вправність, якої я потребував тієї ночі. Та це не перешкоджало мені твердо вірити у себе і в те, що мені вдасться здійснити свої наміри.

Я заліг у траві, а потім поповз у кущі. Від нашого табору до місця, де були прив’язані Інчу Чуна та Віннету, було приблизно п’ятдесят кроків. Я міг торкатися землі лише кінчиками пальців та чобіт. Але для цього потрібна така сила й витривалість пальців, яку можна набути лише тривалими вправами. У мене її ще не було. Тому я повз на колінах і ліктях, наче якийсь чотириногий звір. Перш ніж ставити руки на якесь місце, я обмацував його, щоби там не виявилося шматочка сухого дерева, яке під тиском мого тіла могло б зрадливо хруснути. Продираючись крізь гілляки, я спершу акуратно збирав їх у пучок, аби відкрити собі прохід. Тому я рухався вкрай повільно, але таки просувався уперед.

Вождь і його син були прив’язані до дерев з обох боків галявини, ліворуч від нашого постою. Навпроти них, кроків за чотири-п’ять, сидів індіанець і вартував: їхні тіла були особливо важливі для кайова. Це мало б ускладнити, а то й унеможливити мені виконання мого завдання, втім я вже придумав, яким чином відвернути увагу вартового принаймні на коротку мить. Для цього мені були потрібні крихітні камінчики, яких тут, на жаль, не було.

Коли я подолав половину свого шляху, то минуло десь півгодини. Тільки подумайте — двадцять п’ять кроків за півгодини! Тут я зауважив збоку щось світле: я проповз туди і, на своє щастя, знайшов невеличку ямку в землі, завглибшки десь із півметра, повну піску. Мабуть, після якоїсь сильної зливи озеро і річечка, вийшовши з берегів, нанесли сюди піску. Я швиденько набрав у кишені того піску і поповз далі.

Ще через півгодини я нарешті опинився біля Віннету і його батька — приблизно на чотири кроки за ними. Стовбури дерев, до яких вони були прив’язані спинами до мене, були не дуже товстими. І я б не зміг підійти ближче, якби не купа хмизу з гілками біля одного з дерев. За цією купою я і заховався від вартового. Збоку, за кілька кроків від нього, ріс колючий кущ, який я давно зауважив.

Спершу я проповз за Віннету і кілька хвилин полежав на землі, щоби поспостерігати за вартовим. Той утомлено схилив голову, заплющивши очі, але час від часу він розплющував їх, що коштувало йому помітних зусиль. Це мені сподобалося.

Спершу треба було второпати, як сáме зв’язали Віннету. Тож я обережно торкнувся дерева та обмацав ногу і литку в’язня. Він повинен був це відчути, і я хвилювався, щоби хлопець не поворухнув головою, що могло б видати мене. Але цього не трапилося, бо Віннету був занадто розумний. Я виявив, що його ноги зв’язані на рівні кісточок, та ще й примотані ременем до дерева. Тож потрібно було розрізати пута ножем у двох місцях. Потім я глянув догори. У хисткому світлі вогнища я роздивився, що його руки примотані ремінцями до дерева праворуч і ліворуч. Тож досить було розрізати лише раз.

І тут я подумав про одну обставину, яка не спала мені на думку раніше. Якщо я звільню Віннету, то він, імовірно, тут же кинеться тікати. Але це поставить мене у дуже небезпечне становище. Я думав так і сяк, як же цього уникнути. Але нічого не придумав. Просто мусив наважитися, а якщо в’язень кинеться навтьоки, то так само швидко бігти й собі.

Як же я недооцінював тоді Віннету! Я ще надто мало його знав. Коли ми згодом згадували про його звільнення, то він сказав мені, про що подумав тоді. Відчувши мою руку, що схопила його за ногу, він гадав, що це хтось із апачів. Хоча всі, хто був з ним, були полонені, існувала ще можливість, що вслід за ними йшов якийсь розвідник або ж посланець, про якого вони не знали і який мав би передати їм якусь вістку від основного війська. Віннету відразу ж збагнув, що зараз його звільнять, і тільки й чекав на рятівного ножа. Але водночас він вирішив залишатися після цього у тому ж положенні, що й раніше, бо не збирався втікати без свого батька, та й не хотів ставити під загрозу свого визволителя.

Спершу я перерізав обидва нижні ремені. Але до верхнього зі свого лежачого положення я не міг дотягнутися. Ба навіть якби й зміг, то діяти слід було обережно, щоб не поранити руки Віннету. Тож потрібно було підвестися. Але так мене міг зауважити вартовий. Аби відвернути його увагу, я й приніс пісок. Хоча краще було б, ясна річ, мати невеличкі камінці. Тож я запхнув руку в кишеню, витягнув пісок і сипонув трохи на кущ. Почулося шурхотіння. Червоношкірий озирнувся й подивився на підозріле місце. Але незабаром знову заспокоївся. Коли я повторив, він уже занепокоївся. Можливо, що у кущах зачаїлися отруйні змії. Тому він устав зі свого місця, підійшов до куща й уважно його обдивився, повернувшись до нас спиною. Я миттю підскочив і перерізав ремінь, а заодно захопив трохи волосся Віннету, заплетеного у косу, що важко опускалася на його спину. Я вхопив лівою рукою одне пасмо, відтяв його і знову опустився на землю.

На мою радість, Віннету навіть не поворухнувся. Він залишився стояти на місці у тій самій позі, що й доти. Я намотав пасмо волосся на палець і засунув цей своєрідний перстень у кишеню. Потім я переповз до Інчу Чуни і також дослідив його пута. Він був прив’язаний до дерева так само, як і Віннету, і так само стояв непорушно, коли відчув доторк моєї долоні. Як і попереднього разу, я спершу перерізав пута на ногах. А потім знову відвернув увагу охоронця та й звільнив від пут руки вождя. Він був таким же обережним, як і його син, і навіть не ворухнувся.

Тут мені спало на думку, що краще не залишати на землі обрізки ремінців. Кайова не мусять здогадатися, як саме визволилися апачі. А якщо вони знайдуть розрізані ремені, то зможуть запідозрити нас. Тож я забрав спершу ремені Інчу Чуни, а потім переповз знову до Віннету, щоб і там зробити те саме. Я заховав докази своєї присутності і вирушив у зворотну путь.

Слід було поспішати. Коли обоє вождів зникнуть, варта відразу ж вдарить на сполох, і тоді мені не варто бути поблизу. Тому я спершу заповз якомога глибше в кущі, де вже зміг підвестися на ноги. Тут я похапцем закопав обрізки ремінців, вивернув кишені і висипав пісок. А потім, уже швидшим кроком, повернувся до табору. Аж поблизу своїх я знову опустився на коліна і лікті, щоби завершити свою виправу непомітно.

Троє моїх товаришів дуже хвилювалися за мене. Коли я знову вже лежав поміж ними, Сем прошепотів мені:

— Ми вже злякалися, сер! Ви знаєте, скільки вас не було? Понад дві години.

— Це правда. Добрячих півгодини я йшов туди і ще півгодини назад, — відповів я.

— Чому ви були так довго?

— Аби напевно довідатися, чи вождь спить.

— І як ви в цьому переконалися?

— Я дивився на нього, а коли він довший час не ворушився, то я був певний — він спить.

— Чудово! Ви чули про це, Діку і Вілле? Щоби довідатися, чи спить вождь, він годину витріщався на нього. Качка б мене копнула! Він назавжди залишиться ґрінгорном, невиправним ґрінгорном! У вас що, немає лою в голові, сер? Ви не змогли придумати жодного кращого способу? Ви ж бачили дорогою достатньо шматочків дерева чи кори? Хіба не так?

— Авжеж, — підтвердив я.

— Тож коли ви підходите досить близько, варто кинути такий шматочок чи навіть просто грудочку землі у вождя. Якби він не спав, то відреагував би на це. Але ви теж кидали, качка б мене копнула. Погляд за поглядом.

— Можливо. Але своє випробування я таки пройшов! — Говорячи це, я водночас напружено вдивлявся в обох апачів. Я дивувався, що вони досі стоять біля дерев. Хоча могли б давно втекти. Віннету напевно вирішив, що рятівник звільнив спершу його, а потім прокрався до його батька, і тепер чекав на знак від незнайомця. Те саме, як виглядає, подумав і його батько, тільки навпаки. Інчу Чуна вважав, що рятівник ще повинен звільнити Віннету. Але також не дочекався жодного знаку. Тоді у момент, коли охоронець заплющив очі від утоми, Віннету порухом руки дав знак батькові, що він уже вільний. Інчу Чуна показав йому те саме. Тепер вони знали, що робити, і миттю зникли зі своїх місць.

— Так, ви витримали випробування, — кивнув Сем Гоукенс. — Ви цілу годину спостерігали за вождем, і вас на цьому не впіймали.

— Тепер ви візьмете мене зі собою визволяти Віннету, бо вірите, що я здатен не наробити дурниць?

— Гм! Ви переконані, що зможете звільнити обох червоношкірих самим лише поглядом?

— Ні. Їм доведеться розрізати мотузки.

— Так ви говорите. Отже, це просто. А ви хіба не бачите, що біля них сидить вартовий?

— Це я дуже добре бачу.

— Він робить те саме, що й ви. Стріляє очима. Щоби звільнити їх у нього під носом, ви ще не достатньо досвідчений. Це настільки складно, що я і сам не певний, чи мені це вдасться. Ви тільки подумайте, сер! Тільки щоб прокрастися туди, треба неабиякої майстерності, а коли й вдасться прокрастися, то… Боже мій! Що це таке?

Він також вирішив подивитися на апачів і змушений був обірвати сказане на півслові, бо побачив, як вони зникли зі своїх місць. Я ж прикинувся, ніби не помітив цього.

— Щó трапилося? — зашепотів я. — Чому ви замовкли?

— Чому? Бо… бо… це правда, чи мені примарилося?

Він тер очі від здивування.

— О Боже, це правда! Діку, Вілле, ви тільки подивіться, Віннету та Інчу Чуна зникли!

Вони повернули голови у вказаному напрямку і тільки-но хотіли видати звуки здивування, як на рівні ноги зірвався охоронець, який теж зауважив зникнення в’язнів. Вартовий якусь мить роздивлявся порожні дерева, а потім видав розпачливий і гучний крик. Це розбудило багатьох індіанців. Охоронець прокричав щось мовою кайова — я не зрозумів, що саме, — і після цього здійнявся страшний рейвах. Усі кинулися до дерев, червоношкірі й білі. Я пішов також, бо мусив удавати, ніби здивований.

Понад двісті чоловік товклися біля місця, де ще кілька хвилин тóму були втікачі. Стояв крик і галас, усі лютували, і мені стало ясно, щó чекає на мене, коли вони раптом довідаються правду. Врешті Танґуа закликав усіх до тиші і віддав розпорядження, згідно з якими близько половини його людей розсіялися по савані і, попри темряву, взялися шукати втікачів. Вождь аж пінився від люті. Він ударив неуважного охоронця кулаком в обличчя і зірвав йому з шиї торбинку з ліками, що означало для бідного індіанця повне безчестя.

Слід зазначити, що слово «ліки» має в індіанців цілком інше значення, ніж у білих. Це слово з’явилося в житті індіанців разом із білими, які принесли з собою незнані раніше ліки. Червоношкірі вважали наслідки дії цих ліків чарами, таємницею, яка пов’язана з потойбічними силами. Відтоді словом «ліки» червоношкірі називали все, що, на їхню думку, мало зв’язок із потойбіччям та магією. Кожне плем’я використовувало для цього власний вислів.

Кожен дорослий чоловік, кожен воїн має свої «ліки». Хлопець, якого повинні прийняти в ряди воїнів, перед тим на якийсь час зникає з родинного кола й усамітнюється. У цей час він суворо постить, відмовляється навіть вживати воду та обмірковує свої бажання та плани. Таке напруження духу і тіла допроваджує його до хворобливого стану гарячки, в якій він перестає відрізняти дійсність від марення. Йому здається, що він чує голоси, які напучують його. Сон здається йому тоді божественним віщуванням. У цьому стані він чекає, аж йому насниться або примариться якийсь предмет, і цей предмет стає для нього «священним» на все життя, стає його «ліками». І якщо це буде, скажімо, кажан, то хлопець не заспокоїться, допоки не впіймає кажана. А коли йому вдається це, то він повертається назад, до племені, і передає здобич лікареві, тобто чаклунові, який майстерно обробляє її. Ці «ліки» кладуть до натільного мішечка, і це стає найціннішою власністю індіанця. Той, хто втратив ліки, позбувся честі. Відновити свою честь такий нещасний може, лише якщо вб’є якогось відомого ворога і привласнить його ліки.

Тож можна собі уявити, яким жорстоким було покарання для охоронця, в якого забрали його ліки. Він не сказав на це ні слова — ні вибачення, ні спротиву, а просто взяв свою зброю і зник у лісі. Для свого племені він відтоді був мертвий, і його могли б прийняти назад тільки за вищеописаних обставин.

Лють вождя була скерована не лише на вартового, але й на мене. Він підійшов до мене і закричав:

— Ти ж хотів забрати собі цих двох псів. Тепер біжи за ними і злови їх!

Я збирався було повернутися до нього спиною і не відповідати йому, але в цю мить він схопив мене за лікоть.

— Ти що не чув наказу Танґуа? Ти повинен переслідувати їх!

Я скинув його руку зі своєї.

— Наказу? Ти маєш право мені наказувати?

— Так, Танґуа керує цим табором, тож всі ви маєте мене слухатися!

Тоді я витягнув із кишені бляшану банку і з погрозою вимовив:

— Дати тобі належну відповідь, аби ти разом із усіма своїми воїнами злетів у повітря? Ще одне криве слово, і я вилікую всіх вас цими ліками!

Мені було цікаво, чи моя гра матиме належний ефект. Але так, вона подіяла, ще й як! Танґуа миттю відбіг назад і заверещав:

— Уфф! Уфф! Тримай ці ліки при собі, ти, пес, як усі апачі!

Це була образа, на яку я за інших обставин відреагував би належно, але тоді слід було зважати на його лють і на кількісну перевагу його людей. Тож ми, білі, повернулися на свої місця, обговорюючи те, що трапилося, але правильного тлумачення так ніхто і не запропонував. Я не сказав нічого навіть Семові, Діку і Віллу. Мені було приємно тримати в руках пояснення загадкової події, допоки вони так напружено і марно його шукали. А пасмо волосся Віннету я возив за собою у всі свої подорожі. Воно є в мене й досі.

Ніж-блискавка

Поведінка кайова змушувала нас непокоїтися за свою безпеку. Тому перед тим, як вкластися спати, ми вирішили виставити вартових, які мінялися погодинно аж до ранку. Червоношкірі зауважили це, образилися і стали поводитися ще нахабніше.

Коли зійшло сонце, наш вартовий розбудив нас. Ми побачили, що кайова знову взялися шукати, де апачі заховали коней, а також сліди втікачів, яких вони вночі не могли знайти. Врешті вони натрапили на слід, який привів їх до місця, де стояли коні. Інчу Чуна і Віннету разом із вартовим тих коней поїхали вперед, але решту своїх коней залишили на місці. Коли це стало відомо, Танґуа аж позеленів від злості, бо усвідомив, якої шкоди йому доведеться зазнати через те, що коней апачів не було знайдено раніше. Але Сем Гоукенс зі своїм традиційно хитрим виразом обличчя запитав мене:

— Можливо, ви маєте припущення щодо того, чому Інчу Чуна і Віннету залишили решту коней?

— Так, про це не складно здогадатися.

— Ого! Такий ґрінгорн, як ви, не може бути настільки самовпевненим і думати, що випадково знайшов правильну відповідь. Для цього потрібно мати досвід.

— Але я маю.

— Ви? Досвід? Хотів би знати, звідки! Може, ви мені розкажете?

— Чом би й ні? Мій досвід походить із книжок.

— Знову ваші книги! Можливо, раз вам пощастило вичитати із них щось корисне, і воно знадобилося тут, але через це не можна відразу думати, що ви всі розуми поїли. Я миттю доведу, що ви не знаєте нічого, зовсім нічого. Отож, чому обидва втікачі узяли зі собою тільки своїх коней, а коней полонених залишили?

— Заради цих же полонених.

— Справді? Навіщо?

— Бо цим людям ще знадобляться їхні коні.

— Ви справді так думаєте? Навіщо полоненим коні?

Я не ображався на нього за такі питання. Це було в його стилі. Тому й грав із ним у цю гру.

— Тут є дві можливості, — відповів я. — Або Віннету та Інчу Чуна незабаром повернуться з відповідною кількістю апачів. Тоді навіщо ганяти коней туди-сюди? Або ж кайова не чекатимуть повернення апачів і підуть звідси. Тоді полоненим буде легше, бо вони зможуть їхати верхи. Таким чином переїзд буде легшим, і залишається надія, що полонених звільнять дорогою до сіл кайова. А якщо в них не буде коней, то їх доведеться гнати пішки, і тоді кайова можуть вирішити, що це занадто складно і довго, тому повбивають полонених на місці.

— Гм! Це звучить не так уже й по-дурному, як можна було сподіватися, судячи з вашого виразу обличчя. Але ви забули про третю можливість. А саме — кайова вб’ють полонених, навіть попри те, що їхні коні тут.

— Ні, це неможливо.

— Ні? Чому ви вважаєте неможливим те, що Сем Гоукенс вважає можливим?

— Бо цей Сем Гоукенс, здається, забув, що я тут.

— А ви дійсно тут? Це правда? Ви вважаєте свою високошановну присутність чимось надзвичайним або всесвітньо важливим?

— Ні. Я просто хотів сказати, що, поки я тут і можу рухати ногами та руками, ніхто не вбиватиме полонених.

— Не вбиватиме? Яка ж ви важлива персона! Качка б мене копнула! У кайова є двісті воїнів, а ви, один-єдиний чоловік, а до того ж ґрінгорн, збираєтеся завадити їм!

— Я сподіваюся, що буду не один.

— Не один? А на кого ще покладаєтеся?

— На вас, Семе, на Діка Стоуна і на Вілла Паркера. Я дуже сподіваюся, що всі ви також будете чинити опір такому масовому вбивству.

— Он як! Тож ви нам довіряєте! Я дуже вдячний вам за це, бо мати довіру такої людини — це для нас справді дуже важливо. Я дуже це ціную, качка б мене копнула!

— Семе, я говорю серйозно і не маю наміру іронізувати. Коли йдеться про стільки людських життів, тут не до жартів!

І він іронічно глянув на мене своїми крихітними очима.

— Он як! Ви справді серйозно? Тоді мені слід поводитися цілком інакше. Але як ви собі все це уявляєте, сер? Ми не можемо сподіватися ні на кого більше. Тож лише четверо нас повинні будуть протистояти двомстам індіанцям кайова. Ви надієтеся, що добре закінчиться для нас?

— Я не думаю про кінець. Я просто не можу допустити, щоб у моїй присутності відбувалося таке масове убивство.

— Але воно однаково трапиться, лише з тією різницею, що і вас знищать. Чи ви збираєтеся покладатися на своє ім’я Вбивча Рука? Ви плануєте покласти двісті червоношкірих воїнів своїми кулаками?

— Дурниці! Це не я придумав собі таке ім’я і добре усвідомлюю, що ми вчотирьох не можемо виступати проти двохсот. Але чи обов’язково мусить бути мова про насильство? Існує ще хитрість або й щось дієвіше.

— Он як. А про це ви також читали?

— Так.

— Правильно. Завдяки цьому ви стали страшенно розумним. Я би дуже хотів подивитися, як ви обдурюєте когось, намагаючись виглядати переконливо. Мушу сказати, що й з усією вашою хитрістю тут ви нічого не вдієте. Червоношкірі робитимуть усе, що захочуть, і не зважатимуть, якими будуть у той час наші обличчя — загрозливі чи хитрі.

— Гаразд, — сказав я. — Я бачу, що на вас я не можу покладатися, тож, коли виникне потреба, я діятиму сам.

— Заради Бога, не робіть ніяких дурниць, сер! — квапливо сказав Сем. — Ви нічого не повинні робити самостійно, а в усьому слухатися нас. Я не сказав, що не буду протистояти апачам, якщо виникне така потреба, але не в моєму стилі битися головою об стіну. Стіни зазвичай твердіші за голови.

— А я теж не мав на увазі, що збираюся робити неможливе. Зараз ми не знаємо, які у кайова плани на полонених, тож не мусимо завчасу тривожитися. Але якщо згодом нас змусять до дії, то якийсь вихід знайдеться.

Сем Гоукенс замислено подивився поперед себе.

— Можливо, але на це обережний чоловік не буде покладатися. Те, що знайдеться, завжди непевне. У нас є цілком конкретне питання, і воно звучить так: що робити, якщо вбиватимуть апачів?

— Ми цього не дозволимо, — наголосив я.

— Це нічого не означає. Що таке «не дозволити»? Висловлюйтеся точніше!

— Ми будемо протестувати.

— Це беззмістовно.

— Тоді я змушу вождя підкоритися моїй волі.

— Як?

— Якщо не буде іншого виходу, то я нападу на нього і приставлю йому ніж до грудей.

— І вб’єте його?

— Якщо він мене не послухається, то так.

— Чорт забирай, та ви відважний чоловік. Хто би міг подумати! — злякано вигукнув Сем.

— Я запевняю вас, що так і зроблю!

— Це… це… — він глибоко вдихнув. Його обличчя, спершу злякане, а потім стурбоване, поволі міняло вираз, і врешті він витиснув із себе: — Ця думка не така вже й погана! Бо приставити Танґуа ножа до грудей — це в нашій ситуації чи не єдиний спосіб примусити його слухатися. Це таки правда, що ґрінгорнові іноді можуть спадати на думку цілком непогані речі. Тож запам’ятаймо собі це.

Він збирався говорити далі, але тут підійшов Бенкрофт і змусив мене повернутися до роботи. Головний інженер мав рацію. Не можна було марнувати жодної години і спробувати завершити свої виміри ще до того, як Інчу Чуна та Віннету повернуться зі своїми воїнами.

До обіду ми напружено працювали. Потім до мене підійшов Сем Гоукенс і сказав:

— Я, на жаль, мушу потурбувати вас, бо кайова, здається, збираються щось робити зі своїми полоненими.

— Щось? Це дуже невизначено. Ви не знаєте, що саме?

— Можу висловити припущення. Качка б мене копнула. Вони хочуть висадити їх помирати на пáлі.

— Коли? Згодом чи вже незабаром?

— Звичайно, що незабаром. Інакше я не прийшов би до вас зараз. Вони зайняті приготуваннями, з яких я можу зробити висновок, що вже незабаром апачів уб’ють.

— А де вождь?

— Зі своїми воїнами.

— Тоді треба виманити його. Ви зможете це зробити, Сем?

— Так. Але як?

Я уважно подивився на табір. Кайова зсунулися з того місця, де стояли напередодні. Вони пішли вслід за нашими вимірюваннями і розташувалися на межі невеличкого ліска у прерії. Раттлєр зі своїми людьми був разом із індіанцями, а Сем Гоукенс тинявся поблизу, щоби спостерігати, тоді як Дік Стоун і Паркер сиділи біля нас. Поміж червоношкірими і місцем, на якому я стояв у той момент, був чагарник, придатний для реалізації мого плану. Бо за кущами кайова не побачать, що у нас відбувається. Тому я запропонував Семові:

— Просто скажіть йому, ніби я хочу дещо йому сказати, але не можу відірватися від роботи, тоді він прийде.

— Я сподіваюся. Але якщо він візьме зі собою ще когось?

— До них візьметеся ви зі Стоуном і Паркером. А я візьму на себе вождя. Приготуйте ремені, щоби зв’язати їх! Усе треба зробити швидко, але якомога тихіше.

— Гаразд. Я не знаю, чи те, що ви збираєтеся зробити, — правильно. Але оскільки мені не спадає на гадку нічого кращого, то нехай буде по-вашому. Ризикнемо життям. Але оскільки я ще не маю бажання помирати, то сподіваюся, що ми вискочимо звідти з одним, максимум двома синцями. Качка б мене копнула!

Він засміявся своїм характерним смішком і пішов геть. Хоча мої колеги працювали неподалік, вони не могли чути нашої розмови. Я не вважав за потрібне повідомляти їх про свої наміри, бо був переконаний, що вони завадять мені виконати задумане. Їхнє життя було для них важливішим, ніж життя полонених апачів.

Я добре усвідомлював, наскільки небезпечні мої наміри. Хіба міг я втягувати у це Діка Стоуна і Вілла Паркера, не попередивши їх? Ні. Тож я запитав, чи дають вони згоду, і відповідь була такою, на яку я й сподівався.

— Ну, звичайно ж, сер! — вигукнув Дік Стоун. — Невже ви вважаєте нас негідниками, які залишать у біді друзів? Те, що ви задумали, — це завдання для справжніх вестменів, і ми радо візьмемо у цьому участь. Правда ж, Вілле?

— Так, — кивнув Паркер. — Хотів би я побачити, чи впораємося ми вчотирьох із двомастами індіанцями. Мені вже радісно від думки про те, як вони прийдуть сюди і будуть бурчати, але нічого не зможуть нам зробити!

Я працював собі далі й не озирався, аж поки Стоун не крикнув через деякий час:

— Закінчуйте, сер! Вони йдуть.

Я озирнувся. Сем ішов із Танґуа. Але, на жаль, з ним були ще троє червоношкірих.

— Кожному по одному, — сказав я. — Я беру на себе вождя. Але хапайте їх за шию, щоби вони не могли кричати. І зачекайте, поки я почну. Але не раніше!

І я пішов назустріч Танґуа, який дуже повільно наближався. Ми зустрілися у такому місці, з якого нас не могли бачити інші кайова, бо нас заступали кущі. Вождь був незадоволений і накричав на мене:

— Блідолиций, якого називають Вбивча Рука, покликав до себе Танґуа. Ти забув, що це я тут вождь?

— Ні.

— Це ти мав прийти до мене, а не я до тебе. Але я пробачаю тобі цю помилку, бо ти тільки недавно приїхав до нашої країни і ще не вмієш поводитися з вождями. Що ти хотів сказати? Говори коротко, бо у вождя немає часу!

— А щó такого важливого ти маєш зробити?

— Ми хочемо, щоб пси апачі трохи повили.

— Коли?

— Зараз.

— Чому так швидко? Я думав, ви заберете полонених до своїх вігвамів, аби посадити їх на пáлі вже там, на очах ваших скво і дітей.

— Так ми і хотіли. Але вони заважатимуть нам вести війну, яку ми зараз почали. Тому вони помруть сьогодні.

— Я дуже прошу тебе не робити цього!

— Ти не маєш права ні про що мене просити! — обірвав він мене.

— А ти не хотів би говорити зі мною так само ввічливо, як я з тобою? — спокійно запитав я. — Я ж лише попросив тебе. Якби я, наприклад, збирався тобі наказувати, то ти міг би дозволити собі відповісти мені нахабно.

— Танґуа не хоче нічого чути. Ні наказів, ні прохань. Він не змінить свого рішення через якогось блідолицього.

— Можливо, все-таки змінить? Хіба у вас є право вбивати полонених? Я не потребую твоєї відповіді, бо знаю її наперед і не збираюся сваритися з тобою через це. Але є різниця: чи швидко вбити людину, чи довго мучити її перед смертю. Ми не можемо згодитися, щоби таке діялося у нашій присутності.

Почувши мої слова, він витягнувся і зневажливо відповів:

— Не можете згодитися? За кого ти мене маєш? Проти Танґуа ти — як кріт, що намагається битися з ведмедем ґрізлі. Полонені — це наша власність, і вождь робитиме з ними все, що забажає.

— Вони потрапили у ваші руки тільки завдяки нашій допомозі: тому ми маємо на них таке саме право, як і ви. Ми хочемо залишити їх живими.

— Можеш хотіти собі далі. А Танґуа сміється з твоїх слів!

Він сплюнув переді мною і хотів було відвернутися. І тут я застосував свій кулак, аби збити його з ніг. Але у нього виявився міцний череп: він не цілком знепритомнів і намагався піднятися. Тому мені довелося нахилитися над ним, аби вдарити його вдруге, тож через це я на мить втратив контроль над ситуацією. А коли знову випростався, то побачив, як Сем Гоукенс тримає за горло одного червоношкірого, а Стоун і Паркер — другого. Третій із гучними криками тікав геть. Я поспішив на допомогу Семові. А поки ми зв’язували його індіанця, то Стоун і Паркер упоралися зі своїм.

— Це було не надто розумно з вашого боку, — сказав я. — Чому ви дали втекти третьому?

— Бо ми зі Стоуном кинулися на того самого, — відповів Паркер. — І через це втратили дві секунди, протягом яких той устиг утекти.

— Не страшно, — втішив їх Сем Гоукенс. — Це призведе лише до того, що великі танці почнуться трохи раніше. Ми не будемо сушити собі цим голову. Через дві-три хвилини червоношкірі прибіжать сюди. Треба подбати про те, щоби між нами і ними було вільне місце!

Ми швидко зв’язали Танґуа. Землеміри з жахом спостерігали за нашими діями. А головний інженер прибіг до нас і перелякано закричав:

— Щó ви таке робите! Щó вам зробили індіанці? Вони повбивають нас усіх!

— Так воно і буде, сер, якщо ви не підтримаєте нас, — сказав Сем. — Кличте своїх людей і ставайте разом із нами! Ми захистимо вас.

— Ви захистите нас? Але ж це…

— Мовчіть! — перебив його Сем. — Ми знаємо, чого хочемо. Тримайтеся нас, бо інакше вам кінець. Ну-бо, бігом!

Ми схопили трьох зв’язаних індіанців і поволокли їх у відкриту прерію, де й поклали у траву. Бенкрофт із трьома землемірами пішов за нами. Ми вибрали це місце, щоб почуватися безпечніше на відкритій території, а не в лісі, де за деревами нічого не було видно.

— Хто говоритиме з індіанцями, коли вони прийдуть, я? — запитав я.

— Ні, сер, — вирішив Сем. — Це буду робити я, бо ви ще не знаєте індіансько-англійської говірки. Але допоможіть мені у відповідний момент, коли треба буде вдати, ніби ви збираєтеся зарізати вождя!

Щойно він сказав це, як ми почули крики кайова, а через якусь мить вони з’явилися з-за кущів, ніби з-за завіси. Вони перестрибнули кущі і прибігли до нас. Але оскільки бігли один поперед одного, то це виглядало не як організована група, а радше як вервиця поодиноких бігунів. Ми втішилися з цього, бо так їх легше зупинити.

Сем Гоукенс обома руками дав їм знак зупинитися. Я чув, як він кричав їм щось, але не зрозумів, що саме. Це не відразу дало ефект, але після того, як він ще раз повторив свій крик, передні кайова зупинилися, а за ними — ті, що прибігли слідом. Він говорив із ними і час від часу показував на нас. Тоді я звелів Стоуну і Паркеру тримати вождя і загрозливо наставив ножа проти нього. Кайова закричали від жаху.

Сем знову заговорив до них. Потім із натовпу виступив один індіанець, мабуть, другий вождь, і підійшов до нас маленькими обережними кроками. Показуючи на трьох полонених, Сем сказав сповненим поваги голосом:

— Тепер ти бачиш, що я казав правду, ми захопили їх.

Другий вождь стояв із перекривленим обличчям і роздивлявся усіх трьох.

— Обоє зв’язаних воїнів ще живі, але вождь, здається, уже мертвий! — сказав він.

— Він живий. Просто кулак Вбивчої Руки кинув його на землю. І свідомість покинула його. Але незабаром вона повернеться. Зачекай трохи! Коли вождь отямиться і знову зможе говорити, ми будемо радитися з вами. Але якщо хоч хтось із червоношкірих надумає підняти на нас зброю, ніж Убивчої Руки влучить у саме серце Танґуа!

Заарканення бізона. Дакота, прибл. 1887–1892 роки. Фото Джона Ґребла. Бібліотека Конгресу США.

— Як ви можете так чинити з нами, ми ж друзі!

— Друзі? Ви самі в це не вірите?

— Віримо! Хіба ми з вами не курили люльку миру?

— Так, але ми не можемо довіряти цьому миру.

— Чому?

— Хіба звичай кайова велить ображати своїх друзів та братів?

— Ні.

— А ваш вождь образив Убивчу Руку, тому ми не можемо більше вважати вас братами. Але ось він починає приходити до тями!

Танґуа, якого Стоун і Паркер знову поклали на траву, справді поворухнувся. Незабаром він розплющив очі й обдивився нас усіх по черзі, ніби намагаючись поволі відтворити у пам’яті останні події.

— Уфф! Уфф! — крикнув він. — Вбивча Рука побив Танґуа. А хто його зв’язав?

— Я, — зголосився я.

— Вождь наказує розв’язати його!

— Ти не послухав мого прохання, тож я не буду слухати твоїх наказів!

Його очі люто втупилися у мене.

— Мовчи, юначе! Бо Танґуа зітре тебе в порошок! — просичав він.

— Мовчання було б кориснішим для тебе, ніж для мене. Ти образив мене, тому я вдарив тебе. Вбивча Рука не дасть безкарно обзивати себе кротом і білим псом. Якщо ти не будеш поводитися ввічливо, буде ще гірше.

— Танґуа вимагає звільнити його! Якщо ти не послухаєшся, мої воїни зітруть тебе з лиця землі!

— Не сміши мене! Ти загинеш першим, і послухай, що я тобі скажу: он там стоять твої люди. Якщо хоча б один із них поворухне ногою без дозволу, цей ніж опиниться у тебе глибоко в серці. Чуєш!

І я притулив лезо ножа до його грудей. Він повинен був усвідомити, що він у нас у полоні і що я виконаю свою погрозу. Зависла пауза, під час якої він дірявив нас лютим поглядом. А потім зробив над собою зусилля і сказав уже значно спокійніше:

— Щó ти хочеш від Танґуа?

— Нічого, крім того, про що я тебе вже просив. Апачі не повинні загинути на пáлях.

— Ти вимагаєш взагалі не вбивати їх?

— Згодом ви можете робити з ними все, що захочете. Але поки ми з вами, вони мають залишитися неушкодженими!

Він знову помовчав якусь мить. Попри фарби війни, на його обличчі можна було побачити різноманітні емоції: лють, ненависть, зловтіху. Я планував, що наша з ним розмова триватиме довше, тож неабияк здивувався, коли він раптом погодився без подальших суперечок.

— Нехай буде так, як ти хочеш. Танґуа зробить навіть більше, ніж ти просиш, якщо ти пристанеш на його пропозицію.

— Що це за пропозиція?

— Але перед тим ти повинен запевнити мене, що я не мушу боятися твого ножа. Ти не зробиш мені нічого поганого, бо коли не дотримаєш свого слова і вб’єш мене, то мої воїни миттєво розірвуть тебе на шматки. Якими б хоробрими ви не були, двохсот воїнів вам не перемогти. Отже, Танґуа сміється з твоєї погрози вбити його. Він міг би сказати, що не виконає твого прохання, і ти все одно нічого не зміг би зробити. Але пси апачів не помруть на пáлях. Танґуа навіть обіцяє тобі взагалі не вбивати їх, якщо ти пообіцяєш битися за них не на життя, а на смерть.

— З ким?

— З одним із наших воїнів, якого вибере вождь.

— Якою зброєю?

— Тільки ножем. Якщо він тебе вб’є, то апачі помруть разом із тобою. Якщо ти переможеш його, то вони залишаться живими.

— І будуть вільні?

— Так.

Я здогадувався, що у нього є якийсь хитрий план. Можливо, він вважав мене найнебезпечнішим із присутніх тут білих і хотів позбутися: бо було ясно, що його вибір упаде на майстра бійки з ножем. Але, попри це, я не вагався ні секунди.

— Згоден, — сказав я. — Ми обговоримо умови і викуримо люльку клятви за це. І тоді почнеться бій.

— Щó ви собі думаєте! — крикнув тоді Сем Гоукенс. — Я не можу дозволити, щоби ви погодилися на таку дурницю, сер!

— Це не дурниця, любий Семе.

— Найбільша з можливих! У справедливому і чесному бою обоє суперників повинні мати однакові шанси. Але тут це не так.

— Так.

— Ні, зовсім не так. Ви вже хоча б раз у житті билися з ножем не на життя, а на смерть?

— Ні.

— Ось, будь ласка! Вам призначать суперником майстра цієї справи. А подумайте, якими несправедливими є умови — якщо ви загинете, то загинуть і апачі, а якщо загине він, то більше нічого не трапиться!

— Але апачі отримають життя і свободу.

— Ви справді в це вірите?

— Так, бо ми викуримо за це люльку, що вважається клятвою.

— Нехай чорт довіряє клятві, за якою стоять сотні підступних планів! Але навіть якщо це все задумано чесно, то ви, як ґрінгорн…

— Заспокойтеся зі своїм ґрінгорном, любий Семе! — перебив я його. — Ви вже не раз переконалися, що цей ґрінгорн знає, що робить.

Але, попри мою затятість, він ще довго намагався відмовити мене від цієї ідеї. Дік Стоун і Вілл Паркер також були проти двобою. Проте я твердо наполягав на своєму, і Сем урешті здався.

— Ну, як хочете. Бийтеся своєю дурною головою об десять чи відразу двадцять стін, я не можу нічого вдіяти! Але буду особисто стежити, щоби під час бою все було чесно, і біда томý, хто захоче обдурити мене! Я застрелю його з моєї Лідді, і тіло його розлетиться на тисячі шматочків, качка б мене копнула!

Вирішили так: неподалік, на голій галявині, накреслять вісімку — ця цифра складається із двох кіл, які перетинаються. Обидва бійці протягом поєдинку мають триматися кожен у своєму колі і не виходити за його межі. Жодного співчуття чи жалю не буде. Хтось має померти, але друзі чи родичі померлого не мають права мститися переможцеві.

Після того, як ми обговорили всі умови поєдинку і всі можливі наслідки, Танґуа розв’язали і ми викурили з ним люльку миру, потім ми відпустили й обох полонених кайова. Індіанці пішли до решти війська, щоби повідомити їх про запланований двобій.

Головний інженер та інші землеміри докоряли мені, але я не звертав на них уваги. Сем, Дік і Вілл також були проти мого рішення, але принаймні не сварилися зі мною. Гоукенс лише стурбовано сказав:

— Ви могли б вигадати щось краще, ніж погоджуватися на цю чортівню, сер! Але я завжди казав і тепер знову повторюю — ви легковажний юнак, страшенно легковажний! Щó ви виграєте від того, що вас заколють? Скажіть мені на милість!

— Щó я з цього матиму? Смерть, щó ж іще?

— Щó ще? Ви тільки послухайте, він ще й намагається недолуго жартувати! Смерть — це останнє, що може трапитися з людиною, бо коли помираєш, то нічого вже більше не буває.

— Ще й як буває!

— Справді? Наведіть-но приклад!

— Людину ховають.

— Стуліть писок, шановний! Якщо й далі не діждусь од вас нічого, окрім обрáз і неприємностей, то почну думати, що варто було б віддати свою любов комусь достойнішому.

— Ви справді ображаєтеся, любий Семе?

— Звичайно, що ображаюся. Адже вас майже напевно знищать, цілком знищать. І що я робитиму на старість у цьому світі? Не скажете? Що робитиму? Мені просто необхідний якийсь ґрінгорн, з яким можна принаймні посваритися. Але з ким я буду сваритися, якщо вас зараз уб’ють?

— Будете сваритися з іншим ґрінгорном, наприклад із Віллом Паркером! Його ви також любите називати цим приємним прізвиськом!

— Вам легко казати, але такого цілковитого і невиправного ґрінгорна, як ви, я вже більше не зустріну. Паркеру до вас ще далеко. Але я вам скажу, сер, що коли з вами щось трапиться, то хай червоношкірі начуваються! Я кинуся на них, як лютий Улянд, і тоді…

— Ролянд, його звати Ролянд, любий Семе! — перебив я його.

— А мені байдуже, чи я лютий Ролянд, чи Улянд, — пробурчав мисливець. — Я не змирюся з тим, що вас уб’ють. А щó каже на це ваше сумління? Я знаю, що у вас добре серце і ви не любите вбивати людей. Мабуть, ще й виношуєте потаємний план, як би не вбити свого суперника, правда ж?

— Гм, гм!

— Гм, гм? Тут не гмикають! Ідеться про життя і смерть, сер!

— А коли я просто пораню його?

— Це не рахується, ви ж чули.

— Я маю на увазі, що пораню його так, що він не зможе далі битися?

— Теж не рахується. Тоді би вас не вважали переможцем і ви були б змушені провести ще один поєдинок із іншим суперником. Ви ж чули, що переможений мусить померти, розумієте — мусить! Мусить! Якщо ж вам удасться зробити супротивника непридатним до бою, то мусите добити його із жалю. Не хвилюйтесь через це! Якщо ви збираєтеся стати добрим вестменом, то мусите мати на ножі трохи людського м’яса. Подумайте собі, що всі ці кайова — розбійники, і це вони винні в тому, що зараз відбувається, бо вони хотіли вкрасти коней в апачів! Якщо ви вб’єте одного такого негідника, то врятуєте життя багатьом чесним апачам. А якщо ви його не вб’єте, то полоненим кінець. На це мусите зважати, качка б мене копнула. А тепер скажіть мені чесно — ви підете у бій як справжній вестмен, який не знає страху і жалю, чи будете вмлівати, побачивши першу краплю крові? Заспокойте мене, пообіцяйте!

— Якщо вас це заспокоїть, то будьте певні, що я не шкодуватиму суперника, адже й він мене не шкодуватиме. Цим я врятую чимало людських життів, а пожертвую всього лише одним червоношкірим. Я обіцяю, що не завагаюся вбити його.

— Чудово! Такі слова я можу прийняти. Тепер дивлюся у майбутнє спокійніше. Але почуваюся, ніби це мій син іде на бій. Я б із задоволенням бився замість вас. А може, дозволите мені, сер?

— Ні, любий Семе. По-перше, якщо чесно, то я думаю, що буде краще, коли помре ґрінгорн, а не такий досвідчений вестмен, як ви, а по-друге…

— Замовкніть! Смерть такого старого чоловіка, як я, нікому не справить прикрості, але якщо помре такий юний і сповнений надій…

— Ні, це ви замовкніть! — перебив я його ще раз. — І по-друге, я хотів сказати, що з мого боку було б нечесно і боягузливо зараз відступити і поставити замість себе когось іншого. Крім того, цього не допустить вождь, бо він вигадав це спеціально для мене.

— Саме це ніяк не поміщається в моїй голові! Він справді вигадав це спеціально для вас, тільки для вас. Сподіваємося, що його каное попливе не так, як він ним стернує. Увага, вони йдуть!

Індіанці поволі наближалися. Їх було не двісті, бо частина залишилася біля полонених апачів. Танґуа провів їх повз нас до місця, де мав відбутися поєдинок. Там вони стали колом, зайнявши три чверті поля. Ще одну чверть залишили для нас, білих. Ми теж стали на місця. Тоді вождь махнув рукою. З рядів червоношкірих вийшов воїн зі справді геркулесівською статурою і відклав убік усю зброю, крім ножа. Він оголив торс. Кожен, хто бачив тепер його м’язи, почував страх і непевність. Вождь завів його в коло і тоном переможця оголосив:

— Перед вами Ніж-Блискавка, найсильніший воїн кайова, чий ніж заколює будь-якого ворога! Від його ножа вороги падають додолу, як від удару блискавки. Він битиметься з блідолицим Убивчою Рукою.

— Диявол! — прошепотів мені Сем. — Це справжній Голіаф! Його називають Ніж-Блискавка. І це говорить само за себе. Чуєте, любий сер, вам кінець!

— Дурниці!

— Дурниці? Не переоцінюйте себе! Існує тільки один спосіб перемогти цього хлопця. Не дайте втягнути себе у тривалий поєдинок, намагайтеся закінчити все якомога швидше. Інакше він вимотає вас, і вам кінець! Який у вас пульс?

Він схопив мене за зап’ястя і перевірив. Потім вдоволено кивнув.

— Дякувати Богу, не більше ніж сімдесят ударів, тобто нормально. Ви не збуджений? Вам не страшно?

— Тільки цього мені бракувало! Збудження і страх у ситуації, коли твоє життя залежить від незворушності й непохитності! Ім’я цього червоношкірого таке ж промовисте, як і його постава. Вождь зробив мені пропозицію битися ножем за апачів тільки тому, що має цього воїна — найсильнішого у війську, якого ще ніхто не переміг у такому поєдинку. Побачимо, чи справді він такий непереможний.

Протягом цієї розмови пошепки я також оголив торс. Про це не йшлося в умовах поєдинку, але я не хотів викликати навіть найменшої підозри в тому, що можу ховати в одязі якийсь захист від ножа. Флінт і револьвер я віддав Семові. Потім став у центр кола. Серце старого доброго Гоукенса калатало. Але я не почував жодної тривоги. Спокій — перша передумова успішного виходу з будь-якої небезпечної ситуації.

Тепер ручкою томагавка на піску намалювали доволі велику вісімку, і вождь запросив нас зайняти свої місця. Ніж-Блискавка подивився на мене зневажливо і сказав ламаною англійською:

— Тіло блідолицього труситься від страху. Невже цей слабак наважиться стати в коло на піску?

Не встиг він договорити, як я став у південніше розташоване коло. Це був вдалий маневр. Завдяки цьому я отримав місце, на якому сонце світило мені в спину, а от моєму суперникові воно сліпило очі. Це можна було б назвати хитрістю. Однак він знущався з мене і збрехав, що моє тіло труситься від страху. Ось і отримав по заслузі. Тут не було місця для співчуття. Необхідність убити людину — це жахливо, але найменший порух співчуття коштуватиме мені життя, тому я твердо вирішив заколоти цього Самсона. Я зберігав спокій, попри могутню статуру та промовисте ім’я свого суперника, бо не мав підстав уважати себе поганим фехтувальником, хоча з ножем бився вперше в житті.

— Він справді наважився на це! — продовжував глумитися червоношкірий. — Мій ніж з’їсть його. Маніту віддає його мені, бо забрав у нього розум.

Такі промови характерні для індіанців. Мене би вважали боягузом, якби я промовчав. Тому я відповів:

— Ти б’єшся язиком, а я стою тут із ножем. Займи своє місце, якщо не боїшся!

Тут він різко скочив у своє коло вісімки і розлючено крикнув:

— Боюся? Ніж-Блискавка повинен боятися? Ви чули це, воїни кайова? Ніж-Блискавка вб’є цього блідолицього пса першим же ударом!

— Це мій перший удар коштуватиме тобі життя. Замовкни нарешті! Тебе мали би назвати не Ніж-Блискавка, а Довгий Язик.

— Довгий Язик, Довгий Язик, — голосно повторив кайова. — Ви чуєте це, брати мої? Цей смердючий койот наважився обізвати Ножа-Блискавку! Нехай хижі птахи з’їдять твої нутрощі!

Ця погроза була необережною, навіть дурною з його боку, бо так він зрадив себе і підказав мені, який саме перший удар збирається зробити. Мої нутрощі! Тож треба було сподіватися не удару в серце, а удару знизу, щоби розпороти мені живіт!

Ми стояли так близько один від одного, що досить було лише трохи нахилитися, аби дістати суперника ножем. Він втупився мені в очі. Його права рука звисала донизу, а лезо ножа стирчало догори між пальцями. Це означало, що він справді битиме знизу, бо той, хто хотів би вдарити зверху, тримав би ножа зовсім інакше.

Отже, я знав напрямок його удару. Тепер найважливішим був час. Я чекав, коли в його зіницях з’явиться ледь помітне поблискування, яке завжди передує миттєвому рішенню. Я опустив очі, щоби додати певності суперникові, але продовжував уважно спостерігати за ним крізь вії.

— Давай, ти, білий боягузе! — заохотив він мене.

— Не мели язиком, а дій, ти, червоношкірий недоростку!

Після такої обрáзи треба було або відповідати щось дуже люте, або нападати. Трапилося друге. Різке розширення зіниці попередило мене про це, і наступної миті він різко викинув праву руку з ножем догори, щоби розпороти мені живіт. Якби я очікував удару зверху, то це була б остання мить мого життя. Але тепер я легко зміг захиститися, миттєво шпорнув ножем уперед і розсік його руку.

— Паршивий пес! — заверещав він, відсмикнувши руку, і від страху та болю випустив ніж.

— Не говори, а бийся! — сказав я і ще більше витягнув руку з ножем уперед. Лезо увійшло йому в саме серце, і я миттю витягнув ножа назад. Удар був удалим, бо з рани завтовшки з палець бризнув яскраво-червоний струмінь крові. Велетень захитався, хотів було закричати, але видав хіба ледь чутний зойк і впав додолу.

Індіанці розлючено завили. Тільки один з них мовчав, і це був Танґуа. Він підійшов до мого суперника, нахилився до нього, обмацав рану, знову випростався і подивився на мене поглядом, який я ще довго не міг забути. Це була суміш жаху, люті, страху і захоплення. Після цього він хотів було мовчки піти геть. Але я зупинив його.

— Ти бачиш, що я стою на своєму місці? А Ніж-Блискавка вже ні, тепер він лежить за межами поля бою. Хто з нас переміг?

— Ти! — розлючено крикнув він і пішов геть. Але не встиг він зробити й п’яти-шести кроків, як повернувся назад і прошепотів мені: — Ти — білий син злого духа. Наш чаклун забере в тебе силу. І тоді ти віддаси нам своє життя!

— Твій чаклун може робити все, що схоче, але я очікую, що ти дотримаєш свого слова!

— Якого слова? — запитав він зверхньо.

— Обіцянку не вбивати апачів.

— Ми не будемо їх убивати. Танґуа так сказав, і Танґуа виконає свою обіцянку.

— І вони будуть вільні?

— Так, вони знову можуть бути вільні. Вожді кайова завжди виконують обіцянки.

— Тож тепер я разом зі своїми друзями розв’яжу апачів.

— Я сам це зроблю, коли настане час.

— Час настав. Він настав, бо я переміг.

— Мовчи! Хіба ми домовлялися з тобою про час?

— Конкретно ні, але це ж само собою зрозуміло, що…

— Мовчи! — знову крикнув він. — Момент, коли звільнити полонених, обере Танґуа. Ми не будемо вбивати апачів. Але ми не винні, якщо вони помруть від того, що не отримають їжі та води. Вождь кайова не винен, що полонені помруть від голоду і спраги раніше, ніж він звільнить їх.

— Брехун! — крикнув я йому в очі.

— Скажи ще хоч слово, ти, пес, і я…

Він зупинився посередині свого прокляття і нажахано подивився мені в обличчя: мабуть, йому не сподобався вираз моїх очей. А я продовжив своє речення:

— Я приб’ю тебе своїм кулаком, ти, найпідліший з брехунів!

Він миттю відступив на кілька кроків, витягнув ножа і сказав:

— Ти зі своїми кулаками тримайся подалі від Танґуа! Якщо ти насмілишся підійти ближче, я заколю тебе цим ножем.

— Ніж-Блискавка теж так хотів, але он він лежить на землі. З тобою буде те саме. Я поговорю зі своїми білими братами, і ми вирішимо, щó буде з апачами. Але якщо з їхньої голови впаде хоча б волосина, то тобі і всім твоїм воїнам кінець. Ти знаєш, що ми можемо миттю підірвати вас усіх.

Після цих слів я вийшов із вісімки і попрямував до Сема. За виттям індіанців Сем не міг почути, про що ми з Танґуа говорили. Він підійшов до мене, міцно обійняв і радісно промовив:

— Ходіть-но сюди, мій друже! Я кажу це, бо ви повернулися з царства смерті, куди впевнено крокували. Юначе, чоловіче, друже і ґрінгорне, що ж ви за людина! Ніколи не бачив бізона і відразу ж застрелив двох найсильніших у стаді. Вперше побачив мустангів і відразу ж упіймав мені мою нову Мері. А після першого погляду на ґрізлі зарізав його ножем так, ніби почистив коропа. А тепер він стає супроти найвідомішого червоношкірого майстра ножових боїв і влучає тому в самісіньке серце, а сам не має навіть подряпини! Діку, Вілле, ходіть-но сюди і подивіться на цього німецького землеміра! Щó нам з ним робити?

— Зробімо його своїм товаришем, — всміхнувся Стоун.

— Товаришем? Щó ти маєш на увазі?

— Він уже не раз довів, що більше не є ґрінгорном і вже не є учнем. Ми зробимо його своїм товаришем, а згодом він стане майстром.

— Більше не є ґрінгорном? Зробити його товаришем? Якщо ти вже справді хочеш щось сказати, то не городи дурниць! Цей хлопець справжнісінький ґрінгорн, просто абсолютний, інакше він ніколи б не наважився битися з таким індіанцем. Але найбільш легковажним людям часто щастить, а найтупіші селяни іноді вирощують найбільшу картоплю. Таким є й він: дурний, легковажний і ґрінгорн! Тим, що він досі живий, він має завдячувати лише своєму везінню. Качка б мене копнула. Коли бій почався, у мене зупинилося серце. Я не міг перевести подих, а всі мої думки були про складання заповіту ґрінгорна. А потім один кидок, удар — і червоношкірий упав додолу! І ми досягнули того, чого прагнули, — звільнення апачів!

— А от у цьому ви помиляєтеся, — вставив я, не ображаючись на його манеру говорити про мене.

— Я? Помиляюся? Чому?

— Коли вождь давав нам обіцянки, він мовчки зробив кілька застережень і тепер збирається дотримуватися свого рішення.

— Так я й думав, що він ще щось вигадає. І що він каже тепер?

Я повторив йому слова Танґуа. Сем був такий обурений цими словами, що відразу пішов до вождя, щоби поговорити з ним. А я використав цей час для того, щоб помитися, поміняти одяг і забрати свою зброю.

Однією ногою в могилі

Кайова були переконані, що Ніж-Блискавка мене переможе. Несподіваний результат битви розчарував їх, але водночас і сповнив ненависті. Вони залюбки напали б на нас. Але не мали права, бо було домовлено, що друзі переможеного не мститимуться за нього переможцеві. І це вже неможливо було змінити. Але кайова шукали нову причину для свого ворожого ставлення до нас. Їм здавалося, що для цього у них достатньо часу, бо ми нікуди від них не втечемо. Тож вони наразі стримали свої почуття і взялися обрядити покійника. Вождь допомагав їм, і Сем Гоукенс ніяк не міг змусити його відірватися на розмову про інше. Сем повернувся вкрай розлючений і повідомив нам про невдачу.

— Цей чоловік справді не збирається дотримувати слова. Він хоче заморити полонених голодом. І це він називає «не вбивати»! Але ми, качка б мене копнула, ще покажемо йому, що до чого!

— Якщо він нам не покаже, — зауважив я. — Важко охороняти інших, коли сам потребуєш захисту.

— Мені здається, чи це справді так: ви, сер, боїтеся цього червоношкірого?

— Зовсім ні! Ви чудово знаєте, що я боюся його не більше, ніж ви, — відповів я.

— З однією різницею! А саме — там, де я був би обережним, ви кидаєтеся вперед, ніби бик на червоне. А там, де потрібна справжня сміливість, ви починаєте вагатися. Це типова поведінка ґрінгорна. Зрештою, що думаєте про теперішню ситуацію?

— Про що саме?

— Про поєдинок на ножах, який ви виграли.

— Я думав, ви будете мною задоволені.

— Я не про це. А про можливі докори.

— Докори? Хто дорікатиме мені? Невже ви?

— Боже мій, як вам важко все розтлумачувати! Скажіть прямо, сер: там, на батьківщині, вас колись звинувачували у вбивстві?

— Не думаю. У кожному разі мені нічого про це не відомо, — відповів я на це дивне питання.

— Тож ви нікого не вбивали?

— Ні.

— Тоді сьогодні ви вперше вправлялися у завдаванні смертельного удару. Як після цього почуваєтеся? Ось що я хотів дізнатися.

— Гм. Це не надто приємне відчуття, мушу визнати. Мабуть, мені буде непросто знову позбавити якусь людину життя. У мене всередині здіймається щось, схоже на муки сумління.

— І не думайте навіювати собі таких дурниць! Тут щодня може виникнути необхідність вбити людину, щоби вберегти власне життя. У такому разі немає іншого виходу… О, небо! Ось знову трапився такий випадок! — перебив він сам себе. — Здається, апачі вже повернулися! Зараз тут буде море крові. Готуйтеся до бою, мсьє!

Від місця, де тримали полонених, долетів голосний крик «Гііііііііііііііііііі» — бойовий клич мескалеро. Інчу Чуна і Віннету повернулися раніше, ніж цього сподівалися. Вони напали на табір кайова. Перелякані кайова заклякли на місці. А потім Танґуа вигукнув:

— На наших братів напали вороги! Біжімо їм на допомогу!

Він збирався рушити до табору, але дорогу йому заступив Сем Гоукенс.

— Нікуди не йдіть. Залишайтеся тут, бо ми також уже оточені! Невже ви вважаєте апачів цілком дурними? Вони не нападатимуть тільки на охоронців, не знаючи, де всі інші. Ще мить, і…

Він говорив швидко, але так і не встиг закінчити речення, бо трапилося щось жахливе — моторошний бойовий клич прозвучав і біля нас. І хоч ми були у відкритій прерії, але в той момент опинилися посеред кущів, за якими і сховалися апачі, непомітно підкравшись до нас. Тепер ми були оточені. Вони з усіх боків насувалися на нас. Кайова стріляли в них, іноді влучали, але це було марно.

— Не вбивайте апачів! — крикнув я Семові, Діку і Віллу, і відразу ж біля нас спалахнув бій.

Ми вчотирьох не брали у ньому участі. Але головний інженер і троє землемірів оборонялися, і їх убили. Це було жахливо.

Поки я спостерігав за цим страшним видовищем, на нас ззаду напали і розділили. Ми намагалися крикнути цим людям, що ми їхні друзі, але нас не слухали. Вони кидалися на нас зі своїми ножами і томагавками, тож нам довелося оборонятися, хоч ми й не збиралися цього робити. Ми вбили кількох із них. Тоді вони відчули до нас повагу і дали нам спокій.

Я скористався моментом, аби озирнутися. Біля кожного кайова було по кілька апачів. Сем також зауважив це і гукнув:

— Тікаймо! За нами кущі!

Мисливець показав на місце, де ми вже ховалися раніше, і кинувся туди. Дік Стоун і Вілл Паркер побігли за ним. Я повагався кілька секунд і ще раз озирнувся на решту землемірів. Вони були білими, тож я хотів би допомогти їм. Але було вже пізно. Тому я теж рвонув до кущів. Але не встиг я добігти до них, як побачив Інчу Чуну.

Він був із тим загоном апачів, які мали напасти на табір і визволити полонених. Виконавши це завдання, обоє вождів примчали сюди, до більшого загону, щоби подивитися, як усе відбувається тут. Інчу Чуна випередив сина. Коли ж вождь апачів завертав за кущі, то побачив мене.

— Ти крав у нас землю! — крикнув він мені й кинувся на мене зі своєю срібною гвинтівкою. Я намагався криками пояснити, що я не його ворог. Але він нічого не слухав і лише бив мене з подвоєною люттю. Тож у мене не залишалося вибору — аби уникнути поранення, довелося завдати йому болю у відповідь. Наступної миті я відкинув свій карабін, яким досі відбивався від його ударів, схопив його за шию і стукнув кулаком у скроню. Він упав у траву. І тут за мною почувся радісний крик:

— Це Інчу Чуна, вождь апачів! Танґуа повинен мати його скальп!

Я озирнувся і побачив кайова, який чомусь опинився поряд. Він відкинув геть свою зброю, витягнув ножа і кинувся до непритомного вождя. Я вхопив його за руку.

— Забери свої руки! Це я його переміг! Він належить мені!

— Мовчи, блідолиций поганцю! — прошипів він. — Танґуа не буде питати тебе, що йому робити! Вождь мій! Відчепися від мене, бо…

В цю мить він ударив мене ножем і поранив ліву руку. Я ж не хотів його вбивати, тому не витягав ножа з-за пояса. Але потрібно було відтягнути його подалі від Інчу Чуни. Це було важко, тож я стиснув його за горло і знерухомив. А тоді вже нахилився над Інчу Чуною, і на його обличчя впали кілька крапель крові з моєї долоні. Наступної ж миті я почув якийсь звук, озирнувся, і цей рух врятував мені життя: замість сильного удару прикладом по голові я дістав по плечі. Якби цей нападник влучив, то моя голова розлетілася б на друзки. І вдарив мене Віннету.

Як я вже казав, він ішов услід за батьком. З-за кущів він побачив мене схиленим над Інчу Чуною, який лежав нерухомо і на його обличчі була кров. Не роздумуючи, Віннету кинувся на мене з прикладом, але, на щастя, влучив лише по плечу. Потім він відкинув геть зброю, витягнув ножа і знову кинувся на мене.

Моє становище було жахливим. Від удару все моє тіло заніміло, а руку взагалі відняло. Я б радо все пояснив Віннету, але на це не було часу, тож мусив захищатися. Він ударив мене ножем у груди, і цей удар міг влучити мені в саме серце. Але я спромігся лише на те, щоби відхилитися убік, і ніж потрапив у мою ліву нагрудну кишеню, вдарився об бляшану коробку, в якій я носив папери, а потім, сковзнувши, пробив мені підборіддя, досягнувши язика. Віннету знову атакував мене з ножем. Страх смерті подвоїв мої сили. Але я міг скористатися лише однією рукою, а він уже майже лежав на мені. Тож я схопив його так сильно за праву руку, що він від болю випустив ніж. Потім я потягнув його за лівий лікоть через себе, і тепер він змушений був відпустити моє горло, щоби не зламати власної руки, тоді я зігнув ноги і нахилився вперед. Віннету впав на землю. А наступної миті вже я лежав на його спині зверху — так само, як перед тим він лежав на мені.

Головне було не дати йому піднятися, бо він би мене вбив. Одним коліном я притис його ноги, другим — руку, а правою рукою схопив за шию. Він намагався знайти єдиною вільною рукою ніж на землі, але, на щастя, марно. Ми почали боротися. Тільки подумайте — я бився із самим Віннету, якого ще ніколи ніхто не перемагав до мене: його м’язи були залізними, а все тіло — гнучким, немов у змії! Тепер у мене був час на розмову, і кількох слів було б цілком достатньо. Але з мого рота струменем текла кров, а коли я зробив спробу заговорити скаліченим язиком, то зміг видати лише незрозумілі звуки.

Віннету з усієї сили намагався скинути мене зі себе, але я не піддавався. Він почав хрипіти, і хрипів усе сильніше. Щоб він не задихнувся, я на мить послабив руку на його шиї, і він відразу ж підвів голову. Це дало мені можливість виконати задумане — я двічі швидко вдарив його кулаком, і Віннету знепритомнів. Я переміг цього непереможного індіанця. Бо те, що я вже одного разу кинув його на землю, не рахується, адже тоді між нами не відбулося бійки.

Я глибоко вдихнув, намагаючись не заковтнути крові, якої мав повен рот. Тож я широко відкрив його, щоби та кров витекла. З рота лилася цівка завширшки з палець. Я спробував було підвестися, але почув над собою розлючений індіанський вигук і дістав удар по голові. Перед очима все попливло.

Коли я знову отямився, то надворі був уже вечір. Так довго я пролежав без тями. Спершу мені примарилося, що я потрапив у колесо млина. Воно не могло обертатися, бо я йому заважав, а вода стікала по мені, і її сила все більше стискала мене, ніби мала перемолоти. Усе моє тіло боліло, особливо голова і ліве плече.

Поволі я збагнув, що це не було марення, але й не дійсність. Шурхіт долинав не від води. Шуміло у мене в голові від удару, після якого я знепритомнів. А плече боліло не від колеса млина, а від удару прикладом Віннету. Кров усе ще стікала мені в горло. Я міг би захлинутися нею. Почувши це жахливе булькотіння, я отямився і зрозумів, що булькотіло в мені.

— Він поворухнувся! Дякувати Богу, він поворухнувся! — почув я крик Сема.

— Ось він розплющив очі! Він живий, живий! — додав Вілл Паркер.

Я й справді розплющив очі. Але те, що я побачив, не надто мене втішило. Ми були на місці колишнього бою. Довкола горіли приблизно двадцять вогнищ, біля яких сновигали десь п’ятсот апачів. Багато з них були поранені. Неподалік я побачив і чимало трупів. Вони були поділені на дві частини — апачі та кайова. Як я довідався згодом, переможці втратили одинадцять, а переможені — тридцять воїнів. На землі лежали полонені кайова, всі міцно зв’язані. Серед них був і Танґуа. Ніхто не втік.

Неподалік я помітив тіло ще однієї людини, витягнуте в неприродній позі у формі дуги. Так раніше катували людей. Це був Раттлєр. Апачі зумисне зв’язали його так, аби завдати побільше болю. Він жахливо стогнав. Його ж друзі всі були мертві. Їх убили відразу ж, а його самого залишили живим тільки для того, щоб убивати повільно, завдаючи мук, — як убивцю Клекі-Петри.

Мені також зв’язали руки й ноги, як і Стоунові з Паркером, що лежали ліворуч від мене. Праворуч лежав Сем Гоукенс. Його ноги також були зв’язані. Його праву руку прив’язали до спини, а ліву чомусь залишили вільною.

— Дякувати небесам, сер, що ви отямилися! — сказав він і з любов’ю погладив мене по лиці лівою рукою. — Як же трапилося, що вас побили?

Я хотів відповісти, але не зміг, бо рот був повен крові.

— Виплюньте кров! — наказав Сем.

Я так і зробив, але зміг промовити лише кілька слів, які важко було розпізнати, і мій рот знову наповнився кров’ю. Через таку велику втрату крові я був смертельно блідий, тож відповідав короткими словами і так тихо, що Сем ледь зрозумів мене.

— Інчу Чуна бився… Віннету прийшов… ударив ножем, рот…

Усі слова поміж тим потонули в крові: тільки тепер я зауважив, що лежу в калюжі крові.

— Боже мій! — здивувався Сем. — Хто б міг подумати! Ми б радо здалися, але апачі не слухали нас. Тому ми втекли у кущі, щоби перечекати, поки вляжеться їхня лють, качка б мене копнула. Ми думали, що ви зробили те саме і шукали вас. Але коли не знайшли, то я виповз на край чагарнику, щоби пошукати вас. І я побачив групу індіанців, які завивали над Інчу Чуною і Віннету, що лежали на землі і здавалися мертвими, але незабаром отямилися. А ви лежали поряд, мов мрець. Це мене так налякало, що я відразу ж витягнув туди, до вас, Діка Стоуна і Вілла Паркера, щоби подивитися, чи ви ще живий. Але нас відразу ж схопили. Я сказав Інчу Чуні, що ми — друзі апачів і вчора ввечері збиралися визволити полонених вождів. Але він тільки висміяв мене, тож моя ліва рука залишилася вільною лише завдяки Віннету, щоби я міг допомагати вам цією рукою. Саме він перебинтував вам горло, і якби не це, то ви б так і не отямилися, а стекли би кров’ю. Рана глибока?

— Крізь язик… — пробелькотів я.

— Чорт! Це небезпечно. У вас почнеться гарячка, яку мало хто витримує. Краще б це трапилося зі мною, аніж із таким хлопчиськом, який раніше бачив кров хіба що в ковбасі. Більше ви ніде не поранені?

— Удар прикладом… голова… плече, — прошипів я.

— То вас ще й ударили? Я думав, тільки ножова рана. Тоді у вас, мабуть, жахливо болить голова. Але це минеться. Головне, що з неї не вибили тієї дрібки розуму, що ви мали. Найбільша небезпека — це поранений язик, який не вдасться перемотати. Я буду…

Далі я не почув, бо знову знепритомнів.

Коли отямився, то відчув, що можу рухатися. Я почув стукіт копит численних коней і розплющив очі. Я лежав на шкурі вбитого мною ведмедя. З неї зробили щось на зразок гамака і закріпили поміж двома кіньми, які везли мене. Але я так глибоко був занурений у хутро, що міг бачити лише голови цих коней і небо, більше нічого. Сонце нещадно палило мене своїм промінням, і цей вогонь розливався по моїх жилах, ніби розплавлений свинець. Мій рот набряк і знову наповнився кров’ю. Я хотів було виплюнути її, але не зміг поворухнути язиком. «Води! Води!» — хотів крикнути я, але не зміг видати жодного звуку, ба навіть шепоту. Тож я сказав собі, що це кінець, і намірився, як це слід робити кожному вмирущому, подумати про Бога і про те, що чекає нас у потойбічному світі, але знову знепритомнів.

Згодом я бився з індіанцями, бізонами, ведмедями, їхав верхи висушеним степом, довгі місяці плив у безкрайому морі — усе це був наслідок гарячки, у якій я довго змагався зі смертю. Іноді я бачив перед собою пару темних оксамитових очей — очей Віннету. Потім я помер, мене поклали у саван і поховали. Далі я чув, як на мою могилу кидали землю, і пролежав у могилі цілу вічність, аж поки одного разу моя труна не відчинилася сама собою, і я побачив над собою ясне чисте небо. Труна зникла. Чи ж то правда? Я торкнувся долонею свого чола і…

— Алілуя! Алілуя! Він воскрес із мертвих, він воскрес! — радісно кричав Сем.

Я повернув на голос голову.

— Ви бачили? Він торкнувся долонею чола, а потім самостійно повернув голову? — продовжував Сем.

Він нахилився наді мною. Його обличчя аж сяяло від захоплення. Я побачив це навіть попри густу бороду.

— Ви впізнаєте мене, сер, любий мій, впізнаєте? — питав він. — Ви розплющили очі і поворухнулися. Отже, ви знову живий. Ви впізнаєте мене?

Я хотів відповісти йому, але не міг: по-перше, через виснаженість, а по-друге, через те, що язик лежав у мене в роті важкий, мов олив’яний. Тому я лише кивнув.

— А чи чуєте мене? — продовжив він.

Я знову кивнув.

— Ви тільки погляньте на нього… бачите… дивіться!

Тут його обличчя зникло, а натомість з’явилися обличчя Стоуна і Паркера. У них обох були сльози на очах. Вони хотіли було заговорити зі мною, але Сем відіпхнув їх убік.

— Дайте мені поговорити з ним!

Він узяв обидві мої долоні у свої, притиснув їх до місця на своїй бороді, де мав би бути рот, і запитав:

— Ви голодний, сер? Хочете пити? Ви зможете щось з’їсти або випити?

Я похитав головою, бо не мав жодної потреби у їжі чи питві, мене охопила така слабкість, що навіть ковтнути краплю води було понад силу.

— Ні? Справді ні? Боже, та невже ж таки ні? Ви хоч знаєте, як довго вже лежите?

Я знову похитав головою.

— Три тижні, три повних тижні! Тільки подумайте! Ви ж нічого не знаєте про те, що трапилося після вашого поранення і де ви тепер. У вас була страшенна гарячка від рани, ви заціпеніли й лежали нерухомо. Апачі вже хотіли поховати вас. Але я не повірив у вашу смерть і так довго їх просив, аж поки Віннету не поговорив зі своїм батьком, і той дозволив поховати вас аж тоді, коли ознаки розкладу тіла стануть очевидними. Те, що ви живий, ми завдячуємо Віннету. Я мушу піти до нього, мушу привести його сюди!

А я заплющив очі і далі лежав непорушно, але вже не був непритомний, а просто — утомлений, спокійний. Я хотів би лежати так завжди. Але тут почулися кроки. Чиясь долоня торкнулася до мене, до моєї руки. І я почув голос Віннету.

— Сем Гоукенс не помилився? Вбивча Рука справді приходив до тями?

— Так. Ми троє це чітко бачили. Він навіть кивками відповідав на мої запитання.

— Тоді трапилося велике диво. Але було б краще, якби він залишився мертвим. Бо він може повернутися до життя тільки для того, щоби знову померти.

— Але ж він найкращий друг апачів!

— Він двічі вдарив Віннету!

— Бо він був змушений!

— Вбивча Рука не мав такої необхідності!

— Мав! Вперше він зробив це для того, щоби врятувати тобі життя. Якби ти оборонявся, то кайова вбили б тебе. А вдруге він мусив захищатися від тебе. Ми хотіли здатися вам добровільно, але не могли, бо ваші воїни не слухали нас.

— Гоукенс говорить так лише для того, щоби врятуватися.

— Ні. Це правда!

— Твій язик бреше. Все, що ти розповів Віннету, щоби уникнути мученицької смерті, тільки більше переконало його в тому, що ви були ще більшими ворогами нам, ніж самі кайова. Ти підкрадався до нас і підслуховував. Якби ти був нашим другом, ти попередив би нас. Тоді на нас би не напали несподівано і не прив’язали до дерев.

— Але ви б помстилися нам за смерть Клекі-Петри, або навіть якби зі вдячності не помстилися, то точно не дали б завершити роботу.

— Але ви не мали права так поводитися. Ти намагаєшся вигадати виправдання, у які не повірить навіть дитина. Невже ти вважаєш Інчу Чуну і Віннету недосвідченими, як малі діти?

— Ні, я так не думаю. Вбивча Рука знову знепритомнів. Якби він отямився і зміг говорити, то підтвердив би, що я сказав правду.

— Так, він брехатиме, як і ти. Блідолиці всі брешуть і обдурюють. Віннету знав лише одного-єдиного білого, у чиєму серці жила правда. Це був Клекі-Петра, якого ви вбили. Вбивчій Руці мало не вдалося ввести мене в оману. Я побачив його сміливість та силу, і це захопило мене. Мені здалося, що в його очах світиться чесність, і я подумав, що зможу полюбити його. Але він виявився таким самим нікчемним, як і всі інші. Він не завадив вам заманити нас у пастку і двічі вдарив мене кулаком по голові. Навіщо Маніту створив такого могутнього чоловіка і дав йому таке фальшиве серце?

Я хотів подивитися на нього у момент, коли він торкнувся мене, але слабкість не дала мені цього зробити. Здавалося, що моє тіло складається з повітря, а не з тканин, і тому не може рухатися. Але після того, як я почув сказане Віннету, повіки нарешті послухалися мене. Вони розплющилися, і я побачив його поряд зі собою. Він був убраний у легкий полотняний одяг, не мав при собі зброї, а в руках тримав книгу під назвою «Пісня про Гаявату»[39]. Отже, цей індіанець, син народу, який вважають «диким», не лише вмів читати, але й розумів справді високу поезію. Знаменита поема Лонґфелло в руках індіанця з племені апачів! Такого мені навіть уві сні не могло привидітися.

— Він знову розплющив очі! — вигукнув Сем, і Віннету повернувся до мене. Він знову підійшов ближче, подивився на мене уважно і запитав:

— Ти можеш говорити?

Я похитав головою.

— Тобі боляче?

Та сама відповідь.

— Будь чесним із Віннету! Той, хто повстав із мертвих, не може говорити неправду. Ви, четверо, справді збиралися нас урятувати?

Я кивнув двічі.

Після цього він зневажливо махнув рукою і обурено вигукнув:

— Брехня, брехня, брехня! Він бреше навіть у розкритій могилі! Якби ти сказав мені зараз правду, можливо, мені спало б на думку, що ти інакший, ніж вони, що ти можеш виправитися, і Віннету попросив би свого батька Інчу Чуну подарувати тобі життя. Але ти не вартий такого прохання, і тому ти помреш. Ми будемо дуже добре доглядати тебе, щоби ти якомога швидше одужав і знову став сильним, аби витримати усі муки, які чекають на тебе. Миттю померти хворим і слабким — це не покарання.

Я не міг більше тримати очі розплющеними і знову заплющив їх. Якби я тільки міг говорити! Але тепер до юного вождя апачів знову звернувся Сем.

— Ми ж довели тобі, переконливо і незаперечно довели, що були на вашому боці. Ваших воїнів хотіли заморити голодом, і, щоб уникнути цього, Вбивча Рука бився з Ножем-Блискавкою і переміг його. Він ризикував своїм життям задля вас, а ви за це збираєтеся його вбити!

Воїн племені кайова. Омаха, 1898 рік. Колекція Френка Райнгарта з Бостонської публічної бібліотеки.

— Ви нічого не довели мені, бо й ця історія брехлива.

— Запитай вождя кайова, який все ще у ваших руках!

— Віннету питав його.

— І щó він сказав?

— Що ти брешеш. Вбивча Рука не бився з Ножем-Блискавкою, цього кайова вбили апачі під час останнього нападу.

— Це неймовірна підлість Танґуа. Він знав, що ми потай були на вашому боці, і хоче помститися за це, знищивши нас.

— Він поклявся мені Маніту, тож я вірю йому, а не вам. Скажу тобі те саме, що й Убивчій Руці: якби ви чесно зізналися, то я б попросив за вас. Клекі-Петра, який був мені батьком, другом і вчителем, навчив мене бути великодушним і миролюбним. Віннету не кровожерний, а його батько завжди робить те, про що просить син. Тому ми досі не вбили жодного з полонених кайова, яких тримаємо тут. Вони мають заплатити за свої злочини не життям, а кіньми, зброєю, наметами і ковдрами. Ми ще не домовилися, але незабаром домовимося з ними про остаточну ціну. Раттлєр убив Клекі-Петру. Він має померти. Ви — його товариші, але ми могли би пошкодувати вас, якби ви були чесними. Але ви брехливі, тож і на вас чекає така ж доля, як і на Раттлєра.

Це була довга промова, мені рідко згодом доводилося чути такі довгі промови з вуст зазвичай мовчазного Віннету, хіба що за дуже важливих обставин. Мабуть, наша доля була для нього важливіша, ніж він намагався показати.

— Але ж як можна назвати нас ворогами, коли ми ваші друзі, — наполягав Сем.

— Мовчи! — наказав Віннету. — Я бачу, що ти помреш із цією брехнею на вустах. Досі ми дали вам більше свободи, ніж іншим полоненим, аби ви допомагали Вбивчій Руці. Але ви не варті співчуття, і тепер з вами поводитимуться суворіше. Хворому ви більше не потрібні. Йдіть за мною! Віннету відведе вас на місце, яке вам не вільно буде покидати!

— Тільки не це, Віннету, тільки не це! — перелякано скрикнув Сем. — Я не можу піти від Убивчої Руки!

— Можеш! Віннету наказує тобі, а його накази слід виконувати!

— Але благаємо тебе, дай хоча б…

— Мовчи! — суворо обірвав його на півслові Віннету. — Я не хочу чути жодних заперечень! Ви підете за мною, чи мої воїни мають зв’язати вас і перенести?

— Ми у вашій владі і мусимо слухатися. Коли ми знову зможемо побачити Вбивчу Руку?

— У день його і вашої смерті.

— А раніше?

— Ні.

— Тоді дай хоч попрощатися з ним перед тим, як ми підемо за тобою!

Сем схопив мене за руки, і я відчув його бороду на своєму обличчі, він поцілував мене у чоло. Стоун і Паркер зробили те саме. Потім вони пішли за Віннету, а я залишився на якийсь час сам, аж поки не прийшли апачі і не віднесли мене деінде. Я не знав, куди саме, бо був занадто ослаблений, аби розплющити очі. І я заснув ще, поки вони несли мене.

«Гарний день»

Я не знав, як довго проспав. Це був цілющий сон, тривалий і глибокий. Коли я прокинувся, то мені вже не було важко розплющувати очі, та й сам я був уже не таким слабким, як раніше. Я вже міг трохи повертати язиком і запихати пальця до рота, щоб виколупувати звідти засохлу кров і гній із рани.

Я був здивований, коли побачив довкола себе кам’яні стіни. Світло падало через нічим не закритий вхідний отвір. Я лежав у задньому кутку чотирикутної кімнати. Тут були складені одна на одну кілька ведмежих шкур, а накритий я був індіанською ковдрою. Праворуч і ліворуч від входу сиділи дві індіанки, які доглядали мене і водночас стерегли: молода і стара. Стара мала багато зморщок на обличчі і була потворною, як більшість літніх червоношкірих жінок. Молода ж була гарною, навіть дуже гарною. На ній була довга вільна сукня з вирізом під шию, підперезана на стегнах ремінцем зі шкіри гримучої змії. Вона не носила прикрас, жодного намиста — ні скляного, ні з дрібних монет, які люблять вішати на себе індіанки. Її найбільшою окрасою були дві товсті, чорні, з синім полиском коси, що звисали їй до пояса. Її волосся було схоже на волосся Віннету. Риси її обличчя також нагадували його. Її очі, прикриті довгими важкими віями, ніби таємниці, про які годі довідатися, мали такий самий оксамитово-чорний полиск. А вилиці були несхожими на широкі індіанські. М’які й округлі щоки сходилися донизу в ямочці, яка могла б свідчити про хитрість, якби йшлося про європейку. Щоби не потривожити мене, вона розмовляла зі старшою індіанкою тихо, а усмішка відкривала її блискучі, ніби зі слонової кості, зуби. Вишукана форма носа нагадувала радше античну, ніж типово індіанську. Шкіра відтінку світлої міді зі сріблястим полиском. Дівчині було років вісімнадцять, і я подумав, що це, напевно, сестра Віннету.

Обидві скво вишивали білі шкіряні пояси червоними візерунками. Я піднявся на ліктях — так, я справді зробив це, хоча після мого попереднього пробудження не міг від слабості навіть розплющити повік. Стара почула мої рухи і вигукнула, показуючи на мене:

— Уфф! Аґуан інта-гінта!

«Уфф!» — це вираз здивування. А що означають решта слів, я не знав. Це був діалект апачів. Згодом я навчився перекладати ці шість складів, вони означають: «Він уже не спить!».

Дівчина відірвала погляд від своєї роботи і, коли побачила, що я сиджу, підійшла до мене.

— Ти пробудився, — сказала вона. На моє здивування, її англійська була доволі пристойною. — Ти чогось хочеш?

Я відкрив було рота, щоби відповісти, але відразу ж закрив його, бо згадав, що не можу говорити. Але якщо я зміг сісти, то, можливо, і з мовою у мене тепер краще. Тож я зробив другу спробу, і мені справді вдалося:

— Так. Я маю бажання, і не одне.

Який же я був радий почути свій голос. Але тоді він прозвучав мені, наче чужий. Слова виходили ніби сплющеними, і я присвистував, а коли говорив, то горлянка моя боліла. Але це були все ж слова після того, як я три тижні не був здатен видати жодного звуку.

— Говори тихіше, а ще краще знаками! — застерегла вона. — Ншо-чі бачить, що тобі боляче говорити.

— Ншо-чі — це твоє ім’я?

— Так. Мовою блідолицих це означає «Гарний день».

— Подякуй тому, хто назвав тебе так! Годі придумати краще ім’я, бо ти справді схожа на гарний весняний день, коли зацвітають і починають пахнути перші квіти.

Вона почервоніла і нагадала мені:

— Ти хотів розповісти про свої бажання.

— Спершу скажи мені, чи ти прийшла сюди задля мене?!

— Мені звеліли доглядати тебе.

— Хто?

— Мій брат Віннету.

— Так я і думав, бо ти дуже схожа на цього юного хороброго воїна.

— Ти хотів його вбити!

Це прозвучало водночас і запитально, і ствердно. При цьому вона уважно дивилася мені в очі, ніби хотіла побачити мене наскрізь.

— Ні, — відповів я.

— Він не вірить тобі і вважає тебе своїм ворогом. Ти двічі переміг його, а раніше це нікому не вдавалося.

— Одного разу я зробив це, щоби врятувати його, а вдруге — щоби він не вбив мене. Я полюбив його, як тільки побачив.

Її темні очі знову доволі довго спостерігали за мною, а потім вона промовила:

— Він не вірить тобі, а Ншо-чі — його сестра. У тебе болить у роті?

— Зараз ні.

— Ти зможеш ковтати?

— Спробую. Можна мені води?

— Звичайно. Щоб попити й умитися. Я принесу.

Вони разом зі старою індіанкою пішли геть і залишили мене лежати. Я був здивований.

Щó це таке? Як я маю розуміти все це? Віннету вважав нас своїми ворогами і не вірив нам, а проте мене доглядала його сестра! Все це не трималося купи. Можливо, я згодом усе збагну.

Через якийсь час обидві скво повернулися. Молодша тримала в руках горнятко з холодною водою. Такі горнята виготовляють індіанці з пуебло. Вона вважала, що я ще занадто слабкий, аби пити без сторонньої допомоги, і тримала мені горнятко біля рота. Мені було боляче ковтати, навіть дуже боляче. Але ж треба було змусити себе. Я пив маленькими ковтками з великими перервами, аж поки не спорожнив горнятко.

Це додало мені сили. Мабуть, Ншо-чі помітила це.

— Це пішло тобі на користь, — сказала вона. — Я принесу тобі згодом ще щось. Твоя спрага і голод мають бути велетенськими. Хочеш умитися?

— Так, якщо можна.

— Спробуй.

Стара принесла вишкрябану половинку гарбуза, наповнену водою. Ншо-чі сіла біля мене і дала рушник з тонкої тканини. Я спробував було вмитися, але це мені не вдалося, бо я був ще занадто слабким. Тоді вона занурила у воду кутик рушника і сама взялася мити мені обличчя і руки — мені, ймовірному ворогові свого брата і батька. Завершивши, вона запитала мене з ледь помітною, але співчутливою посмішкою:

— Ти завжди був таким же худим, як зараз?

— Худим? — Про це я зовсім не подумав! Три довгі тижні гарячки і запалення від рани, яке майже завжди завершується смертю. До того ж я нічого не пив і не їв. Це не могло не позначитися на мені. І торкнувшись своїх щік, я відповів:

— Я ніколи не був худим.

— Подивися на своє відображення у воді!

Я зазирнув до половинки гарбуза і злякано відсахнувся: з води на мене дивилася голова привида, голова скелета.

— Це чудо, що я ще живий! — промовив я.

— Так, Віннету теж так каже. Ти витримав навіть тривалу подорож сюди. Великий Дух дав тобі надзвичайно сильне тіло, бо хтось інший точно не вижив би п’ять днів у дорозі.

— П’ять днів! А де ми зараз?

— У нашому пуебло на річці Пекос.

— Ви живете у пуебло? А я думав, що апачі мешкають у наметах.

— Так воно і є. Тільки мескалеро є винятком. І навіть серед нас лише сім’ї вождя і кількох підлеглих вирішили оселитися у цій старій фортеці, яка так довго стояла порожньою. Нас намовив на це Клекі-Петра.

— Усі воїни, які взяли нас у полон, переселилися сюди?

— Так, усі. Вони мешкають поблизу пуебло.

— А полонені кайова все ще тут?

— Також. Узагалі-то їх мали вбити. Будь-яке інше плем’я давно замордувало б їх. Але Клекі-Петра був нашим учителем і вчив нас милосердя Великого Духа. Якщо кайова заплатять нам відкупне, то можуть їхати додому.

— А троє моїх друзів? Ти знаєш, де вони?

— Вони у схожому на це приміщенні.

— Зв’язані?

— Ні, в цьому немає потреби, бо втекти вони не зможуть.

— Як вони почуваються?

— У них усього удосталь, бо той, хто має померти на пáлі, має бути сильним, аби витримати якомога довше. Тільки так покарання буде справжнє.

— Отже, вони мусять померти?

— Так.

— І я?

— І ти!

У її словах не прозвучало навіть тіні співчуття. Невже ця вродлива дівчина була настільки черствою серцем, що сповнене жорстокості убивство іншої людини зовсім її не зачіпало?

— Скажи, будь ласка, чи міг би я з ними поговорити? — попросив я.

— Це заборонено.

— І навіть подивитися на них іздалеку?

— І це заборонено.

— А хоча би надіслати їм звістку?

— І цього не можна.

— Навіть просто повідомити, як я почуваюся?

Вона трохи подумала.

— Ншо-чі попросить свого брата Віннету повідомити їх, як ти себе почуваєш, — сказала вона після роздумів.

— Віннету прийде до мене?

— Ні.

— Але я мушу поговорити з ним!

— А він із тобою не мусить.

— Те, що я повинен сказати йому, дуже важливе.

— Для нього?

— Для мене і моїх друзів.

— Він не прийде. Можливо, Ншо-чі може передати йому те, що ти хотів би повідомити?

— Ні. Дякую тобі. Я міг би сказати це й тобі, я взагалі все можу тобі довірити, але якщо він занадто гордий, аби розмовляти зі мною, то і я маю свою гордість, аби не передавати йому щось через посланця.

— Ти зможеш поговорити з ним лише в день твоєї смерті. Подумай ще раз! А тепер ми підемо. Якщо тобі щось потрібно або ти маєш якесь бажання, то дай нам знати! Ми почуємо це, і відразу ж хтось прийде.

Вона витягла з кишені тоненький глиняний свисток і дала його мені. Після цього вони разом зі старшою індіанкою пішли геть.

Хіба ситуація, у якій я опинився, не була химерною? Я був смертельно хворий, і мене мали якнайкраще доглядати, щоби я одужав і набрався достатньо сил, аби витримати важку і повільну смерть! Той, хто хотів моєї смерті, змусив свою сестру, а не стару висушену індіанку доглядати мене!

Мабуть, не треба зайвий раз пояснювати, що мій діалог із Ншо-чі не був таким гладеньким, як це описано тут. Мені було важко говорити, і кожне слово супроводжувалося сильним болем. Тож я розмовляв дуже повільно і змушений був часто зупинятися, щоби перепочити. Це дуже виснажило мене, тому тільки-но обидві жінки пішли, я відразу заснув.

Через кілька годин я прокинувся від сильної спраги і неймовірного голоду. Щоби випробувати запропонований мені чарівний метод, я свиснув один раз. Миттєво з’явилася стара — мабуть, сиділа за дверима, — вона вистромила до кімнати голову і запитала щось. Я зміг розрізнити лише слова «іша» та «ішла», але не знав, що вони означають. Напевно, вона запитала, чи я хочу їсти і пити. Тож я знаками дав їй зрозуміти, що таки хочу, і вона зникла. Незабаром з’явилася Ншо-чі з глиняною мискою і ложкою. Вона присіла біля мого ложа й годувала мене з ложки, мов дитину, яка ще не вміє самостійно їсти. Для апачів узагалі-то не характерно виготовляти глиняний посуд, а тому, мабуть, і тут зміни в їхнє життя запровадив Клекі-Петра.

У мисці був наваристий м’ясний бульйон з кукурудзяним борошном, яке індіанці готують, перемелюючи зерна кукурудзи між двома каменями. Клекі-Петра виготовив для домашнього господарства Інчу Чуни спеціальний ручний млинок — згодом його продемонстрували мені як велику дивовижу.

Їсти було ще важче, ніж пити. Я ледь витримував біль і з кожною ложкою мало не кричав. Але тіло вимагало їжі, і якщо я не хотів померти від голоду, то слід було терпіти. Тому намагався приховати свої страждання, хоча й мені не вдалося стримати сліз. Ншо-чі помітила це і, коли ми подолали нарешті останню ложку, сказала:

— Ти неймовірно ослаблений, але, попри це, ти дуже сильний чоловік, справжній герой. Якби ж ти народився у племені апачів, а не серед цих брехливих блідолицих!

— Я не брешу. Ніколи не брешу. Ти ще переконаєшся у цьому!

— Ншо-чі хотіла б повірити тобі, але існував тільки один блідолиций, який говорив правду: це був Клекі-Петра, і ми всі любили його. Він мав недосконале тіло, але зате світлу голову і добре серце. Ви вбили його, хоч він навіть не образив вас. За це ви будете змушені померти, і вас поховають разом із ним.

— Як? Його досі не поховали?

— Ні.

— Але його тіло не могло зберігатися аж так довго!

— Він лежить у дуже щільній труні, куди не надходить повітря. Ти побачиш цю труну перед своєю смертю.

Після цього «втішного» повідомлення вона пішла геть. Для того, хто має померти страшною смертю, надзвичайно «приємно» перед тим побачити труну іншого! Хоча я не вірив у те, що й справді помру. Навпаки, я був переконаний, що ми залишимося живі, бо мав незаперечний доказ нашої невинуватості, а саме — пасмо волосся, яке я обрізав у Віннету, коли визволив його.

Але чи й справді воно було ще зі мною? Може, його давно забрали у мене? І я злякався, коли подумав про це. Протягом тих коротких моментів, коли я приходив до тями під час хвороби, я навіть не подумав про те, що індіанці зазвичай грабують своїх полонених. Тепер треба було перевірити власні кишені.

На мені був увесь мій одяг. Апачі не зняли нічого. Можна собі уявити, що означає лежати в такому одязі протягом трьох тижнів у гарячці. Бувають речі, які можна пережити і стерпіти, але розповісти про це в книзі неможливо. Читач такої книги може заздрити досвідченому героєві, який стільки пережив і побачив, але якби він дізнався про деякі нібито несуттєві моменти, то, мабуть, не наважився б ступати слідами цього героя. Я часто отримую листи від своїх захоплених читачів, у яких вони повідомляють мене, що хочуть здійснити такі ж подорожі, як і я! Питають мене про їхню вартість, про необхідне спорядження, а дехто і про знання, які знадобляться для таких подорожей, про мови, які перед тим слід вивчити. Цих охочих до пригод читачів я швидко вертаю з небес на землю, коли чесно даю відповіді на всі ці запитання і піднімаю завісу над речами, про які раніше мовчав.

Отже, я дослідив уміст своїх кишень і з радісним здивуванням переконався, що все там на місці. У мене забрали лише зброю. Я витягнув бляшанку. Мої креслення були в ній, а між паперами ще й пасмо Віннету. Тож я запхнув бляшанку на місце і спокійно ліг назад на своє ложе, щоби знову заснути. А коли прокинувся вже під вечір, то навіть без мого знаку прийшла Ншо-чі і принесла мені їжу та свіжу воду. Цього разу я вже їв без її допомоги і навіть ставив їй різноманітні запитання, на які вона відповідала або ж ні. Існували правила, яких вона змушена була суворо дотримуватися. Деякі речі мені не дозволено було знати. Я запитав її, зокрема про те, чому мене не пограбували.

— Мій брат Віннету так звелів, — відповіла Ншо-чі.

— Ти знаєш причину такого наказу?

— Ні. Але я знаю дещо інше. Краще. І можу сказати тобі.

— Що?

— Я була у трьох блідолицих, яких піймали разом із тобою.

— Ти сама? — радісно запитав я.

— Так. Я хотіла сказати їм, що тобі краще і що незабаром ти цілком одужаєш. Тоді один із них, Сем Гоукенс, попросив мене передати тобі те, що він виготовив за час твоєї хвороби.

— Що ж це?

— Я запитала Віннету, чи можу я тобі передати це, і він дозволив. Ось. Мабуть, ти дуже сильний і сміливий чоловік, якщо наважився напасти на сірого ведмедя з одним ножем. Про це мені розповів Сем Гоукенс.

І вона дала мені намисто, яке Сем виготовив із зубів та пазурів ґрізлі. Кінчики обох його вух також були там.

— Як йому це вдалося? — здивувався я. — Не міг же він зробити це голими руками. Невже йому дали ножа або ще щось?

— Ні, ти єдиний, у кого, крім зброї, нічого не забирали. Але він сказав моєму братові, що хоче зробити таке намисто, і попросив віддати йому зуби та пазурі ведмедя. Віннету виконав його бажання і дав йому всі необхідні інструменти. Одягни намисто вже сьогодні, бо тобі недовго тішитися ним!

— Ти маєш на увазі те, що незабаром я маю померти?

— Так.

Вона взяла намисто з моїх рук і почепила мені на шию. Відтоді я завжди носив його, коли був на Дикому Заході. І це намисто згодом стало ще більшим.

— Ти могла би принести мені цю згадку і згодом, — відповів я вродливій індіанці. — Зовсім нема причин для поспіху, бо я сподіваюся носити це ще багато років.

— Ні, тобі залишилося вже недовго.

— Не вірю! Ваші воїни не вб’ють мене.

— Вони будуть змушені! Так вирішили на раді старійшин.

— Але вони змінять свою думку, коли довідаються, що я невинний.

— Вони не повірять у це.

— Повірять, бо я можу довести це.

— Доведи! Я буду дуже рада почути, що ти не брехун і не зрадник. Скажи мені, коли зможеш продемонструвати ці докази, щоб я передала їх своєму братові Віннету!

— Нехай прийде до мене, щоби довідатися про все!

— Він не зробить цього.

— Тоді він ні про що не довідається. Я не звик випрошувати дружбу або спілкуватися через посланця з тим, хто може сам прийти до мене.

— Які ви, воїни, все ж таки непрості люди! — зітхнула вона. — Я би дуже хотіла принести тобі пробачення Віннету. А так ти ніколи його не отримаєш.

— Мені не потрібно пробачення, бо я ні в чому не винен. Але я прошу тебе про іншу послугу. Якщо ти знову побачиш Сема Гоукенса, то скажи йому, будь ласка, нехай не турбується. Щойно я позбудуся своєї хвороби, ми будемо вільні.

— Я не вірю в це. Це сподівання не здійсниться.

— Це ніяке не сподівання, а цілковита певність. Згодом ти переконаєшся, що я кажу правду.

Я говорив так упевнено, що вона більше не сперечалася, а пішла геть.

Отже, моя в’язниця розташована на ріці Пекос, а точніше — на одній з її приток, бо коли я дивився крізь двері, то бачив зовсім неподалік, на протилежному березі, скелю, а річка Пекос мала би бути значно ширшою. Я б охоче роздивився пуебло, але ще не міг самостійно пересуватися. Хоча навіть якби й мав достатньо сили для цього, мені точно не дозволили би нікуди виходити.

Коли стемніло, прийшла старша індіанка і сіла в куточку. Вона принесла лампу — невеличкий, вичищений від м’якуша гарбуз, наповнений олією, в якій плавав «кораблик». Ця лампа горіла всю ніч. Стара індіанка виконувала всю брудну роботу, а Ншо-чі керувала нею.

Всю ніч я знову міцно проспав і наступного ранку почувався краще, ніж напередодні. Цього дня мене годували шість разів, і це постійно був наваристий м’ясний бульйон із кукурудзяним борошном. Це було дуже поживно і легко засвоювалося, тож так мене годували ще кілька днів підряд, аж поки я зміг уже жувати тверду їжу, а особливо — м’ясо.

Моє одужання наближалося з кожним днем. На кістках знову з’явилися м’язи, а рана на язику гоїлася все швидше. Ншо-чі поводилася зі мною завжди однаково привітно, але була твердо переконана, що моя смерть невблаганно наближається. Згодом я зауважив, що в ті моменти, коли вона не контролювала себе, в її очах з’являвся вираз болю та нерозуміння. Отже, я був несправедливий до неї, коли вирішив, що вона не має серця. Я запитав її, чи дозволено мені виходити з моєї в’язниці, яка постійно стояла відчинена. Вона заперечила і повідомила, що день і ніч біля дверей сидять двоє вартових, яких я не бачу, але вони таки пильнують, аби я не втік.

Це змусило мене бути обережним. Я покладався на пасмо волосся, але існувала ймовірність, що воно не справить належного ефекту. І тоді я міг би покладатися лише на себе і своє тіло, а його ще варто би потренувати. Але як?

Спав я на ведмежих шкурах. Решту часу або сидів, або ходив туди-сюди по кімнаті. Я сказав Ншо-чі, що не звик сидіти на підлозі і попросив камінь, який міг би слугувати мені кріслом. Це бажання передали Віннету, і він прислав мені кілька каменюк різного розміру. Найважча з них важила приблизно центнер. Тож за допомогою цих каменюк я вправлявся, коли залишався сам. На очах своїх доглядачок я удавав слабкого, але насправді вже через чотирнадцять днів запросто міг кілька разів підряд підняти найбільший камінь. Я постійно покращував результат і через три тижні відчув, що до мене повернулася колишня сила.

Я був тут уже три тижні, але нічого не чув про те, щоби відпустили полонених кайова. Так довго годувати сто сімдесят чоловік було непросто. Але кайова доведеться заплатити за це. Що довше вони залишалися тут, не погоджуючись на пропозиції апачів, то більшою ставала сума викупу.

І ось одного гарного сонячного ранку Ншо-чі принесла мені сніданок і сіла біля мене, хоч зазвичай відразу ж виходила геть. Вона розглядала мене, і в очах її був сум, а потім по щоці скотилося кілька сльозин.

— Ти плачеш? — запитав я. — Що трапилося? Що тебе турбує?

— Це відбудеться сьогодні.

— Щó?

— Сьогодні звільнять кайова. Їхні посланці прибули човнами цієї ночі і привезли все, що ми вимагали.

— І це тебе засмучує? Ти мала би тішитися з цього.

— Ти не знаєш, про щó ти говориш і щó тебе чекає. Під час святкування від’їзду кайова тебе разом із твоїми трьома блідолицими братами посадять на пáлі.

Я давно цього чекав, але коли почув, усе ж таки злякався. Отже, думав я, це вирішальний і, можливо, останній день мого життя! Що він принесе мені до вечора? Але я не виказав їй своєї стурбованості і вдавано байдуже їв далі. Коли доїв, то віддав посуд Ншо-чі. Вона взяла у мене миску, підвелася і пішла геть. Біля входу ще раз озирнулася, підійшла до мене, подала мені руку і, вже не стримуючи сліз, сказала:

— Ншо-чі говорить зараз із тобою востаннє. Донька вождя апачів знає, що не має права показувати свій сум і своє співчуття. Так учив її батько. Але у неї була ще й інша вчителька, її мати.

— Була? — співчутливо запитав я. — Твоя мати померла?

— Так. Маніту, Великий Дух, покликав її до себе. Вона була, як лагідне пообіднє сонечко, яке хоче зігріти. А чоловіки більше схожі на пекуче обіднє сонце. Бувай здоровий! Тебе називають Убивча Рука, і ти сильний воїн. Залишайся сильним і тоді, коли вони мордуватимуть тебе! Ншо-чі дуже засмучена твоєю смертю. Але вона тішитиметься, коли з твоїх уст не зірветься жоден крик болю, попри найстрашніші муки. Дай мені відчути цю радість і помри, як справжній герой!

Після цього прохання вона поквапилася геть. А я вийшов на поріг, аби подивитися їй услід. І тут на мене спрямувалися дула двох гвинтівок. Обидва охоронці добре виконували свою роботу. Якби я наважився зробити ще хоч крок, то мене поранили б так, аби я не міг іти далі. Про втечу можна було забути. Втекти було неможливо вже хоча б тому, що я зовсім не знаю тутешніх околиць. Тож я обачно сховався назад, до своєї в’язниці.

На пáлі

Щó ж мені залишалося? Найкращим рішенням видавалося спокійно чекати й у відповідний момент попробувати справити належне враження за допомогою пасма волосся. Визирнувши надвір, я мав нагоду пересвідчитися, що думки про втечу були сущим божевіллям. Я побачив, що пуебло — це дуже добре захищена в’язниця. Досі я лише читав про індіанські пуебло, але ще не бачив жодного на власні очі. Їх будували для оборони, і стиль забудови був відповідним.

Здебільшого вони розташовані в долинах гір і надійно захищені з усіх боків скелями. Будівлі тут кількаповерхові, і то кожен наступний поверх будується на попередньому так, аби залишалася вільною частина тераси на даху нижнього поверху. Такі будівлі схожі на піраміду зі сходинками, які поступово, все глибше, ведуть у скелю. Перший поверх найширший, а всі вищі — все вужчі й вужчі. На відміну від наших будинків, поверхи тут не з’єднані між собою внутрішніми сходами, а дістатися всередину помешкань можна лише ззовні, за допомогою драбин, які спирають на стіну, а потім забирають назад. Коли наближається ворог, то драбини ховають, і він не може залізти до будівель, якщо не має з собою власної драбини. Але навіть якщо він і привезе зі собою драбини, то кожен поверх йому доведеться здобувати окремо, під кулями захисників із горішніх поверхів, тоді коли самі вони будуть захищені від ворожих пострілів.

Саме в такому, схожому на піраміду, пуебло я і перебував. Та ще й, як я тепер встановив, на восьмому чи дев’ятому поверсі. Як можна злізти звідси непомітно, якщо всюди повно індіанців! Ні, мені доведеться залишитися. Тож я ліг на своє ложе й чекав.

Це були важкі, майже нестерпні години. Час рухався як слимак, і аж до обіду не було жодних новин від індіанців. А потім я врешті почув, як ізнадвору наближаються голоси відразу багатьох осіб. У супроводі п’яти апачів до мене зайшов Віннету. Я вирішив поводитися невимушено і залишився лежати. Він подивився на мене дуже уважно і сказав:

— Вбивча Рука має сказати мені, чи він уже одужав!

— Ще не зовсім, — відповів я.

— Але наскільки я чую, говорити ти вже можеш?

— Так.

— А ходити?

— Думаю, що так.

— Ти вмієш плавати?

— Трохи.

— Це добре, бо тобі доведеться плисти. Ти пам’ятаєш, у який день ти мав зустрітися зі мною?

— У день моєї смерті.

— Отже, ти запам’ятав. Ось цей день настав. Вставай, тебе зв’яжуть!

Не було жодного сенсу не послухатися цього наказу. Тому я підвівся зі свого місця і дав індіанцям зв’язати мої руки спереду. А на ноги мені одягнули ремінці, які дозволяли поволі пересуватися і навіть дертися по драбині, але я не міг би рухатися швидко. Так мене вивели назовні, на терасу.

Звідси драбиною можна було опуститися поверхом нижче. Тобто це не була драбина у нашому розумінні, а звичайна дерев’яна палиця із зазубнями для ніг. Троє індіанців спустилися нею. Потім настала моя черга, і, попри пута, це було мені не складно. За мною злізли всі інші, разом із Віннету. Так ми спускалися з поверху на поверх. На терасах стояли жінки і діти, які з цікавістю спостерігали за мною, а потім ішли вслід за нами. Коли ми спустилися на землю, то всіх їх разом назбиралося вже кілька сотень: це були глядачі, які поспішали на дійство нашої смерті.

Все виглядало так, як я собі й уявляв. Пуебло було розташоване у вузькій долині на березі притоки річки Пекос. Туди мене й повели. Пекос — не надто повноводна ріка, а влітку та восени тут ще плиткіше, ніж навесні та взимку. Але є й глибокі місця, де навіть під час посухи не помітно зниження води. На берегах біля цих місць росте густа зелена трава і багато дерев, там індіанці часто відпочивають та випасають своїх коней. Таке місце я й побачив перед собою. Долину можна було перетнути менше ніж за півгодини, а з обох боків від нас, на правому та лівому берегах, росли густі чагарники і багато дерев, посеред яких виднілася галявина з зеленого травою. Попереду нас ліс розступався по обидва береги, але тоді не було часу думати про те, чому прямуємо сáме туди. У тому місці, де каньйон виходив до головної долини, вздовж берега пролягала піщана коса завширшки приблизно сто п’ятдесят кроків — вона вела просто до води. На протилежному березі була така самісінька. Коса світлим шрамом розрізала зелену долину Пекос. На цій широкій піщаній лінії не було ні трави, ні чагарників, ні дерев, а лише велетенський кедр височів за рікою в центрі мертвої смуги. Цей велетень вистояв під час повені, яка колись давно знищила всю іншу рослинність на території піщаної коси. Дерево росло на значній відстані від берега, і його Інчу Чуна обрав центром подій цього вечора.

На березі річки вирувало життя. Насамперед я побачив наш віз, який апачі забрали зі собою. Там, де завершувалася смуга піску і знову росла трава, паслися коні, які кайова дали як викуп за полонених. Там же ж поставили намети і розклали зброю, також отриману як викуп. Поміж усім цим ходив Інчу Чуна зі своїми людьми і перевіряв, чи цей викуп був достатнім. З ними був і Танґуа, бо його і його полонених уже звільнили. Мені вистачило одного погляду на всю цю картину з індіанцями у яскравому вбранні, щоби визначити, що тут було щонайменше шість сотень апачів. Коли вони побачили нас, то зібралися разом і утворили широке півколо, ставши кількома рядами довкола нашого воза. Кайова ж стали біля них.

Дійшовши до воза, я побачив Гоукенса, Стоуна і Паркера, прив’язаних до глибоко ввігнаних у землю паль. Четверта пáля була ще вільною і призначалася для мене. Отже, тут нам судилося завершити своє життя у страшних муках! Пáлі були прибиті в ряд доволі близько одна від одної, і ми могли розмовляти між собою. Сем стояв біля мене, а за ним — Стоун і Паркер. Поблизу лежали гори хмизу, мабуть, для того, щоби спалити наші тіла після того, як ми вже відмучимося.

Троє моїх товаришів, здається, теж ні в чому не мали нужди під час свого полону, бо виглядали добре вгодованими, але на їхніх обличчях не було й тіні радості.

— О, сер! А от і ви! — сказав Сем. — Те, що вони збираються зробити з нами, — страшно, просто жахливо. Не думаю, що ми переживемо це. Помирання і вбивання так сильно шкодять організмові, що лише зрідка вдається це пережити. А після всього нас ще й спалять, качка б мене копнула. Щó скажете, сер?

— У вас є надія на порятунок, Семе? — спитав я.

— Я навіть не знаю, хто б мав з’явитися і визволити нас. Я вже багато тижнів поспіль намагався напружити свої недолугі мізки, але нічого путнього на думку не спадало. Ми доволі розкішно мешкали на п’ятому чи то шостому поверсі тутешнього готелю, який вони називають пуебло, качка б мене копнула. Але зверху і знизу нас стерегли численні червоношкірі, а на додаток були ще й спеціальні охоронці. Як можна було вирятуватися звідти? А як було у вас?

— Чудово!

— Я вам вірю. Зрештою, це видно. Нас розгодовували, ніби гусей, яких збираються підсмажити до мартіні. Як ваша рана?

— Нормально. Можу говорити, як самі чуєте. Незабаром має цілком загоїтися.

— Аякже! Цю чудову рану сьогодні так ретельно лікуватимуть, що незабаром від неї й сліду не лишиться, та й від вас хіба купка попелу зостанеться. Я не бачу жодного способу порятунку для нас, але, попри це, мені зовсім не хочеться помирати. Вірите чи ні, але я не боюся і зовсім не турбуюся. У мене якесь таке відчуття, що червоношкірі нічого нам не зроблять, або що звідкись з’явиться визволитель.

— Можливо! Я теж ще не втратив надії. Мені навіть здається, що в кінці цього дня ми почуватимемося дуже непогано.

— Таке можете казати тільки ви, цілковитий ґрінгорн. Почуватимемося дуже непогано! Про це не може бути й мови. Я буду вдячний Господу, якщо сьогодні ввечері я взагалі ще буду щось почувати.

— Я ж уже не раз доводив вам, що німецькі ґрінгорни дуже відрізняються від тутешніх.

— Справді? Щó ви хотіли цим сказати? У вас такий особливий тон. Може, маєте якусь непогану ідею?

— Так.

— Яку ж? І коли вона спала вам на думку?

— Того вечора, коли Віннету і його батькові вдалося втекти.

— Тоді вам спала на думку якась ідея? Дивно! Але ця думка навряд чи нам допоможе, бо тоді ви ще не знали, що апачі прийматимуть нас так гостинно. І що це була за ідея?

— Пасмо волосся.

— Пасмо волосся? — здивовано перепитав він. — Скажіть мені, будь ласка, чи все гаразд із вашою головою? У вас там часом не завелися щурі?

— Не думаю.

— Тоді що ви таке говорите про якесь пасмо волосся? Можливо, колишня коханка подарувала вам косу, яку ви тепер хочете віддати апачам?

— Ні, у мене є пасмо волосся одного чоловіка.

Він подивився на мене так, ніби сумнівався, чи не збожеволів я, і похитав головою.

— Любий мій! У вас справді не все гаразд із головою! Здається, ваше поранення таки не минулося безслідно. Мабуть, пасмо волосся є у вашій голові, але не в кишені. Бо я не можу уявити, як пасмо волосся може допомогти нам уникнути смерті на пáлі.

— Гм, це й справді ідея ґрінгорна, і ми ще побачимо, чи вона спрацює. А що стосується пáлі, то маю певність принаймні у тому, що не залишуся на ній.

— Ясна річ! Після того, як вас спалять, не залишитеся.

— Ні! Я втечу ще до того, як нас почнуть мучити.

— Справді? І на якій підставі ви так думаєте?

— Мені доведеться плисти.

— Плисти? — здивувався він і знову подивився на мене, як лікар-психіатр на хворого.

— Так, плисти, а це неможливо на пáлі. Тож мене мусять розв’язати.

— Боже мій! Хто вам сказав, що ви будете плисти?

— Віннету.

— І коли ви будете плисти?

— Сьогодні… зараз.

— Бажаю щастя! Якщо це сказав Віннету, то це схоже на сонячний промінь між хмарами. Здається, ви зможете поборотися за своє життя.

— Я теж так думаю.

— Тоді й з нами все буде схоже, бо я не думаю, що з вами поведуться інакше, ніж із нами. У такому разі треба визнати, що наше становище не настільки безнадійне, як я вважав досі.

— Я теж схиляюся до цієї думки. Можливо, нам удасться врятуватися.

— Ого! Не сподівайтеся відразу занадто багато! Якщо нам дадуть поборотися за своє життя, то точно зроблять завдання максимально складним. Хоча траплялися випадки, коли таким чином білим вдавалося врятуватися. Ви вмієте плавати, сер?

— Так.

— Добре вмієте?

— Думаю, мені не доведеться соромитися жодного індіанця, якщо виникне потреба позмагатися.

— Чуєте, не будьте настільки самовпевненим! Ці червоношкірі плавають, як водяні щурі, як риби.

— А я плаваю, як видра, яка полює на рибу і мишей, а потім їсть їх.

— Ви перебільшуєте!

— Ні. Плавання — це мій улюблений із дитинства вид спорту, плавання на каяках, пірнання, водна гімнастика. Все, що завгодно. Якщо справді йдеться про те, щоби дати мені можливість врятуватися завдяки плаванню, то я переконаний, що переживу цей день.

— Бажаю вам цього, сер! І сподіваюся, що таку можливість вам нададуть. Це набагато приємніше, ніж стирчати на пáлі. Я краще загину в бою, ніж дам замордувати себе до смерті.

Нам не забороняли розмовляти між собою, бо Віннету спершу взагалі не звертав на нас уваги і радився про щось зі своїм батьком і Танґуа, а ті апачі, які привели нас сюди, наводили були порядок серед глядачів, які зібралися довкола.

Посередині сиділи діти та деякі жінки, серед яких і Ншо-чі: вона, як я помітив, лише зрідка відводила погляд від мене. Потім прийшли юнаки, а за ними стали дорослі воїни. Такою була ситуація, коли ми з Семом розмовляли. І тут раптом щось голосно крикнув місцевим діалектом Інчу Чуна, який разом із Віннету та Танґуа стояв поміж глядачами. Ми почули:

— Мої червоношкірі брати і сестри, а разом із ними чоловіки з племені кайова нехай послухають слова Інчу Чуни!

Він зупинився, а коли побачив, що довкола всі затихли, продовжив:

— Блідолиці — вороги червоношкірих, серед них існує лише зовсім небагато таких, чиї очі дивляться на нас приязно. Найблагородніший із цих нечисленних блідолицих прийшов до народу апачів, аби стати йому другом і батьком. Тому ми дали йому ім’я Клекі-Петра — Білий Батько. Всі мої брати і сестри знали його і любили. Нехай же тепер підтвердять це!

— Хуґ! — прозвучало звідусіль.

Вождь продовжив.

— Клекі-Петра був нашим учителем у всьому, чого ми не знали, але що було правильним і корисним. Він говорив нам також і про віру блідолицих, про Великого Духа, Творця і Вседержителя всіх людей. Цей Великий Дух велів блідолицим і червоношкірим бути друзями і любити одне одного. Але хіба блідолиці виконали його волю, хіба вони принесли нам любов? Ні! Мої брати і сестри можуть підтвердити це!

— Хуґ! — дружно відповів хор голосів.

— Вони прийшли для того, щоби пограбувати нас і забрати у нас усе. І це їм часто вдається, бо вони сильніші за нас. Там, де пасуться бізони і мустанги, вони побудували великі будівлі, від яких ми потерпаємо. Там, де раніше червоношкірий мисливець міг проїхати через савану, тепер парує вогняний кінь із великими вагонами, і в них до нас приїздитимуть все нові і нові вороги. А якщо червоношкірий втече звідти подалі — кудись, де ще зможе спокійно померти, то і там недовго триватиме його спокій, і він зустріне якогось блідолицього, а той вистежить червоношкірого, щоби відібрати у нього землю і побудувати там ще щось. Ми зустріли таких блідолицих і говорили з ними мирно. Ми сказали їм, що ця земля належить нам. Вони не мали що заперечити і змушені були погодитися. Але коли ми наказали їм іти геть і відмовитися від ідеї пустити вогняного коня через наші пасовища, то вони не послухалися і застрелили нашого Клекі-Петру, якого ми поважали і любили. Мої брати і сестри підтвердять, що Інчу Чуна говорить правду!

— Хуґ! — в один голос крикнули червоношкірі.

— Ми привезли тіло вбитого сюди і зберегли до дня помсти. Цей день настав. Сьогодні буде поховано Клекі-Петру, а разом із ним і його вбивцю. Окрім того, ми схопили ще трьох людей, які стали свідками цього злочину. Це друзі вбивці і спільники кайова, у чиї руки вони нас привели. Але вони заперечують це. Для будь-яких інших червоношкірих того, що ми знаємо про них, було б достатньо, щоби приректи їх на страшну смерть. Але ми хочемо бути вірними своєму вчителеві і залишимося справедливими. Оскільки вони не зізнаються, що були нашими ворогами, то ми будемо допитувати їх і вирішимо їхню долю за результатами цього допиту. Мої брати і сестри можуть висловити свою згоду зі сказаним!

— Хуґ! — дружно відповіли всі довкола.

— Сер, це звучить непогано, — сказав мені Сем. — Якщо вони збираються допитати нас, то, може, все ще не так погано, як ми думали. Сподіваюся, нам удасться довести нашу невинуватість. Ми все пояснимо цим людям і переконаємо їх відпустити нас.

— Семе, вам це не вдасться, — заперечив я йому.

— Чому не вдасться? Невже ви думаєте, що я не вмію говорити?

— Ні, говорити вас із дитинства потроху навчили! Але ви були тут шість тижнів і за такий тривалий час не зуміли покращити думку апачів про нас.

— Вам також, сер!

— Це правда, бо спершу я не міг говорити, а коли знову здатен був поворухнути язиком, то мене не захотів вислухати жоден червоношкірий воїн. Тож ви не можете заперечити, що мені так і не випала нагода спробувати захиститися.

— Тож і тепер не робіть цього!

— Чому ні?

Табір племені лакота (сіу) у Пайн-Ридж. Південна Дакота, 1891 рік. Фото Джона Ґребла. Бібліотека Конгресу США.

— Бо нічого не вийде. Ви, як і кожен ґрінгорн, занадто недосвідчений у таких справах, тож не допоможете нам, а, навпаки, тільки погіршите ситуацію. Я не заперечую, що ви страшенно сильний, але ваша сила тут нам нічим не допоможе, бо ідеться насамперед про досвід, хитрість і кмітливість. А ці чесноти вам не властиві. Ви не винні в цьому, бо просто народилися обділеним усіма цими чудовими рисами. І саме тому повинні довіритися мені і не втручатися у справу нашого захисту.

— Тоді я бажаю вам більше успіху, ніж досі, любий Семе!

— Так і буде. Побачите — я все зроблю якнайкраще.

Ми ще встигли обмінятися цими репліками, бо наш допит почався не відразу. Інчу Чуна і Віннету розмовляли з Танґуа і дивилися у наш бік. Це означало, що говорять вони про нас. Погляди обох апачів ставали усе похмурішими і суворішими, а жести і міни вождя кайова були жестами і мінами людини, яка наговорює на інших, аби викликати підозру. Але ми не знали, що саме він брехав про нас, аби під’юдити проти нас апачів! Потім вони підійшли до нас. Обидва апачі стали праворуч від нас, Танґуа — ліворуч, біля мене. А Інчу Чуна заговорив голосно — так, аби це могли чути всі:

— Ви почули сказане Інчу Чуною. Тепер ви маєте право захищатися. Відповідайте на питання, які вам ставитимуть. І говоріть лише правду! Це ви ті блідолиці, які міряли землю для вогняного коня?

— Так. Але я мушу сказати тобі, що ми троє не міряли, а лише захищали землемірів, — відповів Сем. — А що стосується четвертого з нас, якого називають Вбивчою Рукою, то…

— Мовчи! — перебив його вождь. — Ти маєш лише відповідати на мої запитання і нічого більше не додавати. Отже, ви належите до тих блідолицих? Відповідай «так» або «ні».

— Так, — сказав Гоукенс.

— Вбивча Рука міряв разом із ними?

— Так.

— А ви утрьох захищали цих людей?

— Так.

— Тоді ви ще гірші, ніж вони, бо той, хто захищає злодіїв і грабіжників, заслуговує подвійного покарання. Раттлєр, убивця, був одним із вас?

— Так, але ми не були його друзями і…

— Мовчи, пес! — крикнув Інчу Чуна. — Ти маєш говорити тільки те, про щó питає вождь, не більше! Ти знаєш закони Дикого Заходу?

— Так.

— Як тут карають за крадіжку коня?

— Смертю.

— Що цінніше — кінь чи велика територія, яка належить апачам?

Сем змовчав, аби не виносити самому собі смертного вироку.

— Відкрий рота, а як ні, то Інчу Чуна відкриє його тобі ножем!

— Зроби це! — прохрипів мисливець. — Сем Гоукенс — не той, хто дозволить примушувати себе говорити!

Тоді я повернувся до нього і сказав:

— Семе, говоріть, так буде краще для нас!

— Гаразд, — відповів він. — Хай буде по-вашому. Але я вважаю, що тут краще помовчати.

— Отже, щó цінніше — кінь чи земля? — повторив Інчу Чуна.

— Земля.

— Тож злодій, який краде землю, ще більше заслуговує на смерть, ніж той, хто вкрав коня. А ви збиралися вкрасти нашу землю. А до того ж ви належите до людей, які вбили нашого Клекі-Петру. За це також заслужили суворішого покарання. За намір украсти землю вас слід було б просто застрелити, без попередніх мук. Але оскільки ви вбивці, то будете помирати на пáлі. Але ми ще не завершили перелічувати ваші злочини. Це ж ви привели нас у лабети кайова, які були нашими ворогами?

— Ні.

— Брехня!

— Це правда.

— Хіба ти з Убивчою Рукою не поїхав стежити за нами, коли ми повезли Клекі-Петру?

— Так.

— Але ж це певна ознака того, що ви — наші вороги!

— Ні. Ви погрожували нам, і за законами Дикого Заходу ми змушені були пересвідчитися, чи ви справді поїхали геть. Ви ж могли просто заховатися, а потім напасти на нас із засідки. Тому ми і вирушили вслід за вами.

— Чому ти не поїхав сам? Навіщо ти взяв Убивчу Руку?

— Щоби навчити його читати сліди, бо він ще новачок у цій справі.

— Якщо ваші наміри були такими мирними і ви поїхали за нами тільки з обережності, то навіщо ви попросили про допомогу кайова?

— Бо ми побачили, що ти поїхав уперед. Це означало, що ти приведеш своїх воїнів, аби напасти на нас.

— Хіба було так необхідно звертатися до кайова?

— Так.

— Не було жодного іншого виходу?

— Ні.

— Ти знову брешеш. Аби уникнути нашого нападу, вам було достатньо просто зробити те, що я сказав, тобто піти геть із нашої території. Чому ви не зробили цього?

— Бо ми не могли піти до того, як закінчимо свою роботу.

— Отже, ви збиралися завершити крадіжку, хоч ми й заборонили вам це, і для цього покликали на допомогу кайова. А той, хто нацьковує наших ворогів проти нас, сам є нашим ворогом, і його слід убити. Це ще одна причина позбавити вас життя. Але продовжуй! Ви не заспокоїлися на тому, щоби просто дати можливість кайова напасти на нас, а допомагали їм. Це правда?

— Ми робили це тільки для того, щоби не допустити кровопролиття.

— Ти хочеш, аби ми луснули зі сміху? Хіба не ти вистежував нас, коли ми прийшли?

— Я.

— Ти підслуховував нас?

— Так.

— І провів поряд із нами цілу ніч? Це правда чи ні?

— Правда.

— Хіба не ти привів блідолицих до води, щоби заманити нас туди ж, а потім хіба не ти сховав кайова у лісі, щоби вони могли напасти на нас?

— Це правда. Але я мушу…

— Мовчи! Ти маєш відповідати «так» або «ні» і не виголошувати довгих промов. Нам приготували пастку. Хто її вигадав?

— Я.

— Ось тепер ти говориш правду. Чимало з нас були поранені, дехто загинув, ще когось узяли у полон. Винні у цьому ви. Пролита кров залишається на вашому сумлінні, і це ще одна причина, щоб убити вас.

— У моєму плані було…

— Мовчи! Вождь не питає тебе про твій план. Великий Дух послав нам невідомого і невидимого рятівника. Інчу Чуна і Віннету змогли втекти. Ми прокралися до наших коней, але взяли тільки тих, котрі були нам потрібні: щоби полонені, коли ми визволимо їх, відразу могли сісти на власних коней. Ми поїхали геть, аби привести зі собою воїнів, які битимуться з кайова. Вони дуже швидко натрапили на слід наших ворогів і переслідували їх. Тому ми так швидко зустрілися з ними і вже наступного дня змогли повернутися до вашого табору. Тоді пролилося багато крові. Ми поховали шістнадцятьох убитих, а ще слід взяти до уваги кров і біль поранених. Це ще одна причина для того, щоб убити вас. Ви не маєте права сподіватися ні на нашу ласку, ні на прощення і…

— Ми не чекаємо ласки, а лише справедливості, — перебив його Сем. — Я можу…

— Ти замовкнеш колись, собако? — люто крикнув Інчу Чуна. — Тобі дозволено говорити тільки тоді, коли тебе питають. Інчу Чуна вже закінчив розмову з тобою, з усіма вами. Але оскільки ти говориш про справедливість, то вирок присудять не лише на підставі твоїх слів, але й за свідченнями очевидця. Танґуа, вождь кайова, скаже своє слово з цього приводу. Ці блідолиці — наші друзі?

— Ні, — відповів кайова, на обличчі якого була помітна радість від того, що наші справи такі кепські. — Ні. Вони постійно під’юджували мене проти вас і просили не мати жодної милості та вбити усіх.

Ця брехня так обурила мене, що я перервав своє мовчання.

— Це безсоромна брехня, я б убив тебе за це на місці, якби мав вільні руки! — голосно вигукнув я.

— Смердючий пес! — прошипів він. — Це Танґуа вб’є тебе!

І він підняв кулак. Але я дивився на нього спокійно.

— Бий, якщо тобі не соромно кидатися на беззахисного! Ви тільки говорите про допит і справедливість. Хіба це допит і хіба це справедливість, коли людині не дають і слова сказати? Ми маємо захищатися. Хіба ми можемо це зробити, якщо нас перебивають на кожному слові, якщо нам дозволено говорити тільки те, що ви хочете почути? Інчу Чуна поводиться як несправедливий суддя. Він так ставить питання, що ми змушені дати на них відповіді, які неминуче приведуть нас до загибелі. Нам не дають відповісти по-іншому. А коли хочемо сказати правду, яка може врятувати нас, нам погрожують розправою. Такий допит і така справедливість нікому не потрібні. Тоді краще відразу починайте катувати нас, як і збиралися! Ви не почуєте від нас жодного крику болю!

— Уфф! Уфф! — почувся захоплений жіночий голос. Це була сестра Віннету.

— Уфф! Уфф! — крикнули за нею й інші апачі.

Сміливість — це риса, яку індіанці поважають понад усе, ба навіть у ворогах. Тому й почулися крики захоплення.

— Коли я вперше побачив Інчу Чуну та Віннету, моє серце підказало мені, що вони сміливі та справедливі люди, яких я міг би любити і поважати. Але я помилився. Вони нічим не кращі за інших, бо слухають брехуна і не чують правди. Я сміюся з їхніх погроз і зневажаю тих, хто принижує полонених тільки за те, що вони беззахисні. Якби я був вільним, то поговорив би з вами зовсім по-іншому!

— Собако, ти обізвав Танґуа брехуном! — крикнув кайова. — Він розірве тебе на шматки!

І Танґуа схопився було за свою гвинтівку, повернув її до мене і хотів ударити прикладом. Але тут із місця зірвався Віннету і зупинив його.

— Нехай вождь кайова зберігає спокій! Убивча Рука говорив дуже самовпевнено, але з деякими його словами я згоден. Мій батько Інчу Чуна, вождь апачів, дозволить йому сказати те, що він хоче нам повідомити!

Танґуа довелося заспокоїтися, а Інчу Чуна вирішив вдовольнити бажання свого сина. І той підійшов до мене ближче.

— Вбивча Рука схожий на хижого птаха, який намагається дзьобнути ще й тоді, коли його вже впіймали. Хіба не ти двічі побив Віннету? Хіба не ти підняв на мене руку?

— Хіба я зробив це добровільно? Хіба ти не змусив мене до цього?

— Змусив? — здивувався він.

— Так. Ми хотіли здатися без бою, але ваші воїни не слухали нас. Вони мовчки нападали, тож ми змушені були захищатися. Але запитай своїх воїнів, чи ми поранили хоча б одного, хоч могли спокійно їх убити! Ми втікали, щоби нікого не поранити. А потім з’явився ти і накинувся на мене, не слухаючи моїх слів. Я мусив боронитися і міг би тебе зарізати або застрелити, але я тільки вдарив тебе, щоби зберегти тобі життя. Тут з’явився вождь кайова, який хотів зняти твій скальп. А оскільки я не дозволив йому, то він почав битися зі мною, та я його переміг. Тож зберіг тобі не лише життя, але й скальп. І тоді…

— Цей клятий койот бреше так, ніби у нього сто язиків! — розлючено вигукнув Танґуа.

— Це справді брехня? — запитав Віннету.

— Так. Невже мій червоношкірий брат Віннету сумнівається у правдивості моїх слів? — продовжував лютувати Танґуа.

— Я був там. Ти лежав нерухомо, як і мій батько. А Вбивча Рука стояв біля вас на колінах. Нехай продовжує!

— Отже, я переміг Танґуа, щоби врятувати Інчу Чуну. Тут з’явився Віннету. Я його не бачив і дістав удар прикладом, щоправда, удар не влучив мені в голову. Тоді Віннету шпорнув мене ножем, проколовши горло і язик. Через це я більше не міг говорити, бо інакше я сказав би йому, що симпатизую йому і хотів би бути його другом і братом. Я був поранений, і в мене була паралізована рука, але навіть попри це я переміг його. Він лежав без тями переді мною. Так само, як Інчу Чуна. Я міг убити обох. Чи я зробив це?

— Ти б зробив це, — втрутився Інчу Чуна. — Але тут нагодився один із моїх воїнів і вдарив тебе прикладом по голові.

— Ні, я би цього не зробив, — наполягав я. — Хіба ці троє блідолицих, які стоять за мною, не прийшли до вас добровільно і не здалися? Невже вони зробили б це, якби вважали вас своїми ворогами?

— Вони зробили це, бо побачили, що їм не вдасться втекти. Тоді вони вирішили, що краще здатися добровільно. Інчу Чуна мусить визнати, що у твоїх словах дещо змушує майже повірити тобі. Але не все тут сходиться. Коли ти вперше вдарив Віннету, то в тебе не було такої необхідності.

— Була.

— Чому?

— Задля обережності. Ми хотіли врятувати тебе і його під час поєдинку з кайова, але ви обоє дуже хоробрі воїни і точно боронилися б, а тоді вас би могли поранити або й убити. Ми хотіли уникнути цього. Тому я вдарив Віннету, а тебе схопили троє моїх білих друзів. Сподіваюся, ти віриш мені.

— Це все брехня, — крикнув Танґуа. — Суцільна брехня! Вождь кайова бачив, як він ударив тебе. Це не Танґуа, а Вбивча Рука хотів зняти з тебе скальп. А коли Танґуа намагався перешкодити йому, то дістав удар кулаком, у цих кулаках живе якийсь злий дух, бо вистояти після такого удару не може ніхто, навіть найсильніший чоловік.

Тоді я повернувся до нього і сказав:

— Так, ніхто не може встояти після удару мого кулака, тому я користуюся ним лише тоді, коли не хочу пролити кров. Але якби я бився з тобою, то робив би це не навкулачки, а з допомогою зброї, і ти не зміг би обійтися самою лише непритомністю. Запам’ятай собі це!

— Ти хочеш битися з Танґуа? — засміявся він. — Для цього не матимеш більше нагоди. Ми спалимо тебе і розвіємо твій попіл за вітром!

— Не думаю. Я буду вільним раніше, ніж ти думаєш, і ти ще відповіси мені за всі свої наклепи!

— Відповідь ти можеш отримати хоч зараз. Танґуа бажає тобі, щоби твої слова здійснились, і тоді він зможе битися з тобою. Бо Танґуа знає, що переможе тебе.

Та Інчу Чуна перервав нашу суперечку.

— Вбивча Рука надто самовпевнений, якщо планує бути знову вільним, — сказав він мені. — Нехай тільки подумає, скільки доказів свідчать проти нього. Але навіть якщо один із цих доказів і буде спростовано, це нічого не змінить у долі Вбивчої Руки. Досі ти тільки висловлював свої думки, але ще не продемонстрував жодного доказу.

— Хіба не я побив Раттлєра, коли він вистрелив у Віннету й убив Клекі-Петру? Це, по-вашому, не доказ?

— Ні. Ти міг би вдарити його і з іншої причини: ми знаємо, що ти був посварений із ним. Можеш це заперечити?

— Зараз ні. Можливо, згодом.

— Кажи зараз, бо потім ти вже нічого не зможеш сказати!

— Ні. Зараз ні. Якщо я скажу це трохи згодом, ви будете слухати мене уважніше. Слова Вбивчої Руки не варто зневажати. А зараз я помовчу, бо мені цікаво, яким буде ваш вирок щодо нас.

Інчу Чуна відсахнувся від мене і махнув рукою. Після цього з півкола виступило кілька старших воїнів і сіли разом із вождем, аби порадитися. А Танґуа докладав усіх зусиль, аби зробити вирок якомога суворішим: я бачив це з його енергійних жестів.

Не на життя, а на смерть

Поки вони радилися, ми мали час обмінятися враженнями.

— Цікаво, до чого ж вони домовляться, — сказав Дік Стоун. — Навряд чи це буде дуже мудре рішення.

— Боюся, що це буде боляче для нас, — зауважив Вілл Паркер.

— Я теж побоююся цього, — погодився із ним Сем Гоукенс. — Червоношкірі нам не вірять. Що б ми не зробили, все марно. До речі, ви не найгірше впоралися зі своїм завданням, сер! Я здивувався з реакції Інчу Чуни.

— Чому? — запитав я.

— Він дозволив вам так довго молоти язиком, а мене постійно перебивав!

— Молоти язиком? Ви це серйозно, Семе?

— Цілком.

— Дякую за комплімент!

— Якщо промова не приносить жодної користі, я називаю це молоти язиком. Качка б мене копнула. А користі з вашої промови було приблизно стільки ж, скільки з моєї!

— Я так не думаю.

— І дарма!

— Недарма. Віннету говорив про плавання. Це було вирішено заздалегідь. Тому думаю, що вони під час допиту були такими суворими лише, щоби залякати нас. А вирок ухвалять не такий уже й страшний.

— Сер, не сподівайтеся марно! Невже ви думаєте, що вам дадуть нагоду врятуватися у воді?

— Я дійсно так думаю.

— Дурниці, цілковиті дурниці! Якщо так було вирішено раніше, то вас і справді примусять плавати. Але чи знаєте ви, куди саме? Прямісінько до королівства мертвих! А коли помрете, то згадаєте мої слова, качка б мене копнула!

Цей дивний чоловічок спромагався сміятися зі своїх не надто дотепних жартів навіть у найнебезпечнішій ситуації. Але йому недовго довелося сміятися, бо нарада закінчилася. Тож воїни, які брали в ній участь, порозходилися на свої місця, а Інчу Чуна гучно оголосив:

— Слухайте, воїни апачів та кайова, щó було вирішено про долю чотирьох полонених блідолицих! На раді старійшин вже давно вирішили, що ми спершу поганяємо їх по воді, потім будемо з ними боротися, і врешті — спалимо. Але Вбивча Рука, наймолодший із них, сказав слова, у яких ми знайшли сліди мудрості та правди. Четверо блідолицих заслужили смерть, але, здається, вони не були аж настільки підлими, як ми думали спершу. Тому ми вирішили скасувати попереднє рішення і дозволити Великому Духові вирішити справу між ними і нами.

Тут він замовк на кілька секунд, аби підігріти емоції глядачів ще більше. А Сем використав цю паузу для зауваження:

— О! Це буде мило! Ви знаєте, щó він має на увазі?

— Здогадуюся.

— І щó?

— Двобій, так званий «вирок Бога».

— Так, імовірно, має відбутися двобій. Але між ким? Мені страшенно цікаво почути.

І нарешті вождь продовжив:

— Блідолиций, якого називають Убивча Рука, здається, найпорядніший із них. Отже, вирок має залежати від нього. А з нашого боку змагатиметься з ним найвищий у нашому племені. Таким є я, Інчу Чуна, вождь апачів.

— Ого! Ви і він! — прошепотів страшенно збуджений Сем.

— Уфф, уфф, уфф! — почулися здивовані крики з рядів червоношкірих.

Вони були вражені, що їхній вождь збирається битися зі мною особисто. Він міг би уникнути небезпеки, яка чаїлася у такому поєдинку, і вибрати для цього кого завгодно з підлеглих. Але він пояснив своє рішення так:

— Інчу Чуна і Віннету ображені тим, що кулак блідолицього поклав їх на землю і змусив знепритомніти. Вони змушені змити зі себе цей сором, і тому один із них битиметься з цим блідолицим. Віннету повинен відступитися, бо Інчу Чуна старший за нього, а окрім того, він верховний вождь апачів. Віннету згодний із таким рішенням, бо Інчу Чуна врятує і його честь, коли Вбивча Рука буде мертвим.

Тут він знову замовк.

— Можете тішитися, сер! — підбадьорив мене Сем. — У кожному разі ви помрете швидше за нас. Ви будете намагатися берегти його, а він уб’є вас!

— Зачекайте!

— Мені не потрібно чекати на це, я й так усе знаю. Чи ви сподіваєтеся, що будете мати однакову зброю?

— На таке я не сподіваюся.

— У таких поєдинках умови здебільшого не дають білому жодного шансу вижити. А якщо десь колись комусь одному і вдалося вижити після такого, то це був радше виняток, який тільки підтверджує правило. Слухайте!

Інчу Чуна продовжив:

— Ми знімемо пута із Вбивчої Руки і пустимо його у воду, де він повинен буде плавати. Але він не отримає зброї. Інчу Чуна попливе слідом за ним і візьме зі собою лише томагавк. Якщо Вбивча Рука зможе доплисти живим на протилежний берег до кедра, то він урятований, а разом з ним і його друзі. Вони можуть іти, куди захочуть. Але якщо вождь уб’є його раніше, то їх також чекає смерть. Їх не будуть катувати і палити, а просто застрелять. Усі присутні воїни можуть підтвердити, що вони почули і зрозуміли мої слова, а також, що вони згодні зі мною.

— Хуґ! — прозвучала гучна і дружна відповідь.

Нескладно уявити собі, що ми перебували у сильному напруженні, хоча я хвилювався менше, ніж Сем, Дік і Вілл.

— Це вони хитро придумали, — пробурмотів Гоукенс. — Звичайно, плисти маєте саме ви, бо ви найпорядніший із нас. Тримайте мене! Справжня причина — це те, що ви — ґрінгорн. Якби вони тільки пустили у воду мене! Я б їм показав, як Сем Гоукенс долає хвилі, не гірше за форель! Але ви! Майте на увазі, сер, що від вас залежить наше життя! Якщо програєте і ми помремо, то я обіцяю, що не обізвуся до вас більше жодним словом, качка б мене копнула!

— Не турбуйтеся, любий Семе! — втішив я його. — Я зроблю все, що зможу. На відміну від вас, я переконаний, що червоношкірі зробили дуже непоганий вибір. Будьте певні, що я всіх вас порятую!

— Ми дуже на це сподіваємося. Отже, це справа життя і смерті. Ви не маєте права берегти Інчу Чуну. Викиньте цю думку з голови раз і назавжди!

— Побачимо.

— Тут нíчого бачити! Якщо будете обережним із ним, то ви пропали і ми разом із вами. Мабуть, сподіваєтеся на силу свого кулака?

— Так.

— Не робіть цього! Не дійде до кулачного поєдинку.

— А я думаю, що дійде.

— Ніколи!

— Тоді яким чином він збирається вбити мене?

— Томагавком. Ви ж знаєте, що його можна застосовувати не лише зблизька. Здалеку він теж б’є зі страшною силою. Інчу Чуна просто кине томагавком, а червоношкірі у цьому настільки вправні, що на відстані ста кроків можуть відрізати ворогові кінчики пальців. Вождь апачів не збирається відкрито гнатися за вами з сокирою, а непомітно підкрадеться у момент, коли намагатиметеся втекти, і вб’є одним ударом. Повірте мені, не має значення, як добре ви плаваєте. Ви не допливете до протилежного берега. Він ще у воді влучить у вас томагавком — у голову чи в шию, бо це вбиває ще швидше. І тут не допоможе ні ваша сила, ні спритність.

— Я знаю це, любий Семе! Як і те, що за певних обставин краплина хитрощів діє ефективніше, ніж велика діжка фізичної сили.

— Хитрощі? Яким чином збираєтеся вдатися до хитрощів? Повірте мені, Сем Гоукенс відомий своєю хитрістю, але навіть я не уявляю, як вам утекти від вождя. Жодні хитрощі не допоможуть проти добре загостреного томагавка!

— Допоможуть, Семе, допоможуть!

— Як?

— Самі побачите, точніше, спершу не побачите. Але повірте, я майже певен у своєму успіху.

— Ви похваляєтеся, щоби заспокоїти нас?

— Ні.

— Добре — щоби втішити нас! — наполягав Сем. — Але чим нам допоможе ваше втішання, якщо через мить усі ми помремо!

— Спокійно! — попросив я його. — У мене є чудовий план.

— План? Цього тільки бракувало! Тут не може бути іншого плану, ніж просто переплисти річку, а в цей час у вас напевно таки влучить томагавк.

— Ні. Слухайте уважно! Якщо я втону, то ми врятовані.

— Втонете — врятовані? Сер, ви й так майже покійник, що ви таке говорите?

— Я знаю, що кажу, запам’ятайте це. Якщо я втону, нам більше нíчого боятися.

Останні речення я сказав уже швидко і квапливо, бо по мене прийшли обидва вожді і Віннету.

— Зараз ми знімемо пута з Убивчої Руки, — сказав Інчу Чуна. — Але нехай не думає, що він зможе втекти! За ним слідом відразу ж кинуться сотні воїнів.

— І не подумаю! — відповів я. — Навіть якби я міг утекти, то з мого боку було би підло залишити тут моїх друзів.

Мене розв’язали, і я розправив плечі та витягнув руки, щоби відновити кровообіг. Потім почав утілювати в життя свій план.

— Для мене це велика честь позмагатися вплав із найвідомішим воїном апачів. Точніше, не позмагатися, а поборотися не на життя, а на смерть, — сказав я. — Але для вас ніяка це не честь.

— Чому ні?

— Бо я для вас надто слабкий супротивник. Досі я купався лише у невеликих водоймах, намагаючись не втонути і хоч якось втриматися на воді. Але в такій широкій і глибокій річці я ще ніколи не купався. Не наважувався.

— Уфф, уфф! — здивовано вигукнув він, бо досі був про мене зовсім іншої думки. — Це зовсім не тішить вождя апачів. Віннету та Інчу Чуна — найкращі плавці нашого племені. А перемога над таким нікчемним плавцем — зовсім не честь для нас!

— А крім того, ти будеш озброєним, а я — ні! — продовжив я. — Тож я просто йду на вірну смерть, і мої друзі вже налаштувалися, що незабаром помруть. Але я би все ж хотів дізнатися, щó мені думати про наш двобій. Хто першим піде у воду?

— Ти.

— А ти після мене?

— Так.

— А коли ти нападеш на мене з томагавком?

— Коли Інчу Чуна схоче, — відповів він мені з гордою і зневажливою посмішкою майстра, який говорить із неуком.

— Це може трапитися і у воді?

— Так.

Я вдав, ніби почуваю все більший неспокій, тривогу і страх, а потім запитав:

— Отже, ти можеш убити мене. А я тебе також?

На його обличчі можна було прочитати недвозначну відповідь: «Бідний дурнику, і не думай про це! Такі думки лізуть тобі в голову тільки від страху!».

— Це заплив і бій не на життя, а на смерть, — сказав він. — Отже, і ти можеш убити Інчу Чуну, бо як ні, то й не допливеш до кедра.

— А твоя смерть не зашкодить мені?

— Ні. Якщо вождь апачів уб’є тебе, ти не допливеш до мети, і твої друзі змушені будуть також померти. А якщо ти вб’єш вождя апачів і дістанешся до кедра, то всі будете вільні. Ходімо!

Він повернувся, а я зняв свій одяг і взуття. До цього я доклав також усе, що мав у кишенях і за поясом. Тим часом я чув, як бідкався Сем:

— Нічого з цього не вийде! Ви би подивилися на своє обличчя! І жалібний голос, яким ви щойно ставили запитання! Мені так страшно за вас і за нас!

Я не міг нічого йому відповісти, бо почули б червоношкірі, але я добре знав, навіщо говорив так жалібно. Я хотів, аби Інчу Чуна почувався упевнено — хотів увести його в оману. І ці примітивні хитрощі спрацювали!

— Ще одне запитання! — попросив я перед тим, як піти вслід за ним. — Після того, як ми будемо знову вільні, ми отримаємо назад своє майно?

Інчу Чуна коротко і нетерпляче посміхнувся, бо таке питання здалося йому божевільним.

— Так, отримаєте.

— Усе?

— Усе.

— І коней, і зброю?

Після цього він крикнув на мене роздратовано:

— Інчу Чуна сказав, що все! Ти що, глухий? Кріт зібрався позмагатися з орлом, хто швидше полетить, і питає орла, щó отримає, коли переможе! Якщо ти плаваєш так само, як питаєш, то вождь апачів шкодує, що не дав тобі у суперники якусь стару скво!

Ми пройшли через півколо глядачів, які розступилися, пропустивши нас до берега річки Пекос. Коли я минав Ншо-чі, то вона подивилася на мене таким поглядом, ніби прощалася зі мною назавжди. Індіанці пішли вслід за нами і розташувалися хто де схотів, аби насолодитися видовищем поєдинку.

Я розумів, наскільки небезпечною є для мене ситуація. Я можу плисти через річку як завгодно — навпростець чи зиґзаґами, але томагавк вождя неминуче влучить у мене. І я потону. Шлях для порятунку був тільки один: пірнути, і в цьому я, на щастя, не був новачком, за якого мене мав Інчу Чуна.

Але й на саме пірнання я не міг покладатися цілком. Бо час від часу мені все одно доведеться з’явитися над водою, щоби набрати повітря, і тоді моя голова стане мішенню для томагавка. Ні, мені не можна було з’являтися над водою, принаймні не на очах червоношкірих. Але як це зробити? Я уважно обдивився берег і з великим полегшенням побачив, що сама природа подбала про мене.

Як я вже казав, ми перебували на середині позбавленої рослинності піщаної коси. Приблизно на відстані ста кроків вище за течією річка повертала і ховалася, а донизу приблизно на чотириста кроків тяглася мілина.

Якщо я стрибну у воду і не випірну більше, вважатимуть, що я потонув і шукатимуть моє тіло. Шукатимуть нижче за течією. Отже, мій порятунок лежав у протилежному напрямку — вгору проти течії. Там я побачив місце, де вода підмила берег і земля нависала над річкою. Там можна було сховатися на якийсь час. Трохи вище течія нанесла купу хмизу, і це місце могло стати наступним сховком. Але спершу слід було розіграти переляк.

Інчу Чуна роздягнувся аж до спідніх штанів, запхнув за пояс томагавк, повитягував із-за пояса решту предметів і махнув мені.

— Починаймо! Стрибай!

— Можна, я спершу спробую, наскільки тут глибоко? — злякано запитав я.

На його обличчі з’явилася зневажлива посмішка. Але він наказав принести палицю. Мені принесли її, і я запхнув її у воду. Вона не дістала до дна. Це мені подобалося. За мною почувся несхвальний гомін, що переконало мене у правильності вибраної мною тактики. А Сем вигукнув:

— Заради Бога, поверніться назад, сер! Я не можу на це дивитися. Нехай просто вб’ють нас. Це значно краще, ніж таке знущання!

Мені не хотілося уявляти собі, щó думає про мене в, ту мить Ншо-чі. Я озирнувся. Обличчя Танґуа у той момент розпливлося у гримасі задоволення і зверхності. Віннету ж втягнув верхню губу, аж стало видно його зуби. Він був лютий через те, що поспівчував мені. А його сестра опустила очі. Вона більше не дивилася на мене.

— Вождь апачів готовий! — нагадав мені Інчу Чуна. — Чого ти чекаєш?

Але Танґуа вирішив додати ще своє до цих зневажливих слів і вигукнув:

— Звільніть цю жабу, подаруйте їй життя! З таким боягузом не може битися жоден воїн!

Я таки здався глядачам справжнім боягузом, бо Інчу Чуна крикнув мені голосом розлюченого тигра:

— Стрибай, або я вже зараз кину в тебе томагавком!

Тоді я злякано сів на берег, опустив у воду спершу ступні, а потім ноги і вдав, ніби збираюся поволеньки сповзти у воду.

— Чорт забирай! — кілька разів крикнув Інчу Чуна і підштовхнув мене ногою у спину.

Я тільки й чекав на це: «злякано» крикнувши, я буцім безпомічно витягнув руки догори і булькнув у воду. Але вже наступної миті вистава скінчилась.

Я торкнувся ногами дна, відштовхнувся від нього і поплив під водою до протилежного берега. Відразу ж я почув за спиною шурхіт. Це Інчу Чуна стрибнув услід за мною. Як я дізнався згодом, він спершу хотів дати мені час доплисти до протилежного берега і вже наприкінці влучити у мене томагавком. Але довідавшись про мою нібито несміливість, відмовився від цієї ідеї і відразу ж стрибнув за мною, щоби вбити мене, коли я випірну. З таким боягузом треба було покінчити якнайшвидше.

Незабаром я вже доплив до місця, де річка підмила берег, і випірнув: над водою з’явилася лише голова. З берега мене не могли побачити, зате міг зауважити вождь, який був у воді. Та, на моє щастя, він саме в цю мить повернув голову назад. Тож я швидко набрав повітря і знову пірнув, аби плисти далі. Потім я доплив до купи хмизу, нанесеного річкою на берег, випірнув під ним і знову набрав у легені повітря. Тут я сховався так надійно, що міг дозволити собі трохи потримати голову над водою. Я побачив, як вождь лежить на воді, ніби той хижак, готовий у будь-яку мить кинутися на свою здобич. Тепер переді мною був останній, але й найдовший відрізок шляху, аж до початку лісу, де понад берегом і аж до води тягнулися зарослі. Туди я також дістався без перешкод і під прикриттям чагарників виліз на берег.

Тепер мені потрібно було добратися до повороту річки, щоби за ним доплисти до протилежного берега. І з цим я впорався якнайшвидше, бо дійшов туди пішки. Але перед тим я обережно визирнув з кущів і подивився на тих, кого обдурив. Вони стояли на березі, кричали й махали руками, а вождь усе ще чекав на мене і плавав, хоча я точно не міг би так довго залишатися під водою живим. Цікаво, чи згадав тепер Сем Гоукенс мої слова: «Якщо я втону, то ми врятовані?».

Після цього я чимдуж побіг до лісу, проминув поворот річки Пекос, знову стрибнув у воду і спокійно доплив до протилежного берега. Це мені вдалося тільки завдяки моїй виставі, бо індіанці вважали мене поганим плавцем, людиною, яка боїться води. Як я вже казав, це були примітивні хитрощі, якими вони дали обдурити себе, бо все те, щó вони знали досі про мене, аж ніяк не давало їм підстав вважати мене боягузом.

На протилежному березі я знову попрямував лісом до піщаної коси. Там із-за кущів я задоволено поспостерігав за тим, як індіанці стрибали у воду і шукали тіло «потонулого». Тепер я міг спокійно підійти до кедра і виграти двобій. Але я не хотів завдячувати перемогою самим лише хитрощам. Мені також хотілося провчити Інчу Чуну і змусити його відчувати вдячність до мене. Але цього разу вже зробити це не потай, а в усіх на очах.

Він усе ще плавав, шукаючи мене. Йому не спало на думку подивитися на протилежний берег. Тож я знову підійшов до води, ліг на спину — так, що із води визирало тільки обличчя, — і проплив трохи назад. Мене ніхто не помітив. А коли я дістався до людей у воді, то знову випірнув і голосно закричав:

— Семе Гоукенсе! Семе Гоукенсе! Ми виграли, виграли!

Виглядало так, наче я опинився на мілині. Червоношкірі почули мене, повернули голови у мій бік і закричали так голосно, ніби тисяча чортів змагалися, хто вміє голосніше. Той, хто почув таке хоча б раз у житті, ніколи цього не забуде. Коли ж Інчу Чуна побачив мене, то миттю кинувся наздогін. Мені не слід було підпускати його надто близько, тому я теж кинувся плисти до протилежного берега. Там я вибрався з води і зупинився.

— Тікайте, сер! — кричав мені Сем Гоукенс. — Біжіть до кедра!

Тепер ніхто не міг мені у цьому завадити: Інчу Чуна — також ні. Але я мав свої плани і не зрушився зі свого місця навіть тоді, коли він опинився на відстані сорока кроків від мене. Лише тоді я побіг до дерева.

Якби я теж був у воді, то він зміг би кинути у мене томагавк, але тепер я був переконаний, що він візьметься за зброю не раніше, ніж також опиниться на березі.

До дерева від річки треба було пробігти близько трьохсот кроків. Подолавши десь половину цієї відстані, я знову зупинився і озирнувся. Вождь саме виліз із води. Він таки втрапив до розставленої мною пастки і вже не міг мене наздогнати, щонайбільше — це кинути в мене томагавком. Тож він витягнув зброю із-за пояса і помчав уперед. Я далі стояв на місці. А коли він підбіг на небезпечну відстань, то я лише тоді кинувся тікати, але це була омана. Я подумав собі так: поки я стою, він не кидатиме томагавка, бо я його побачу і ухилюся, а поки він матиме зброю при собі, то все ще зможе наздогнати мене і вбити. Кидати у мене томагавком він буде лише тоді, коли я тікатиму і повернуся до нього спиною, тоді я не побачу його кидка і не зможу ухилитися. Тому я лише удавав, що тікаю, а сам зробив двадцять кроків і різко зупинився, щоб озирнутися.

Саме так! Аби краще поцілити, він зупинився і замахнувся томагавком. У момент, коли я подивився на нього, він саме кинув його у мене. Я відскочив на два-три кроки убік, і томагавк просвистів повз мене, ввігнавшись у пісок.

Цього я і домагався. Тож я підбіг до нього, підняв і замість того, щоби бігти до дерева, спокійно підійшов до вождя. Він закричав від люті і кинувся на мене. Але я підніс томагавк і попередив його:

— Стій, Інчу Чуна! Ти знову недооцінив Убивчу Руку. Ти хочеш мати у голові свій власний томагавк?

Він зупинився.

— Собако, як ти втік від мене у воді? Тобі допоміг Злий Дух!

— Не думаю! Якщо вже говорити про духів, то радше мені допоміг Маніту, який був на моєму боці.

Вимовивши ці слова, я побачив, як у нього зблиснули очі, а тому знову попередив його:

— Ти збираєшся напасти на мене, я бачу це. Але не роби цього, бо це небезпечно! Я не хочу, щоб із тобою або Віннету щось трапилося, бо симпатизую вам. Але якщо ти…

Договорити я не встиг. Його обличчя аж спотворилося від люті. Він простягнув руки і кинувся на мене голіруч. Він уже думав, що дотягнеться до мене, але я ухилився. Сила, з якою він хотів кинути мною об землю, змусила його самого впасти долілиць. Тож я миттю опинився біля нього, поставив своє ліве коліно на його одну руку, а праве — на другу, і, вхопивши лівою рукою його за шию, замахнувся томагавком, і крикнув:

— Інчу Чуна, ти просиш мене помилувати тебе?

— Ні.

— Тоді я розсічу тобі голову.

— Убий мене, ти, собако! — хрипко промовив він, марно намагаючись визволитися від мене.

— Ні, ти будеш жити, бо ти — батько Віннету, але я мушу знерухомити тебе. Ти змушуєш мене до цього.

І я вдарив його тупим кінцем томагавка по скроні — він хрипко зойкнув, а його тіло випросталося. З протилежного берега це виглядало так, ніби я убив його. Там закричали ще сильніше. Після цього я зв’язав переможеного його ж ременем, підтягнув до кедра і поклав на землю. Я змушений був зробити цей безглуздий вчинок, бо, згідно з нашою домовленістю, я повинен був дійти до кедра. А потім я побіг назад до води, бо побачив, що у річку стрибнуло багато червоношкірих на чолі з Віннету. Якщо апачі вирішать не дотримуватися свого слова, то це може стати небезпечним для мене і моїх друзів. Тому я закричав їм ще з берега:

— Пливіть назад! Вождь живий, він просто знепритомнів. Але якщо ви підійдете ближче, то я змушений буду вбити його. Нехай ближче підійде тільки Віннету! Я хочу говорити з ним.

Вони не зважали на це попередження. Тоді Віннету крикнув їм кілька слів, які я не зрозумів, і вони, послухавшись його, повернулися назад. Приплив до мене тільки він один. Я чекав на нього на березі.

— Добре, що ти не привів зі собою воїнів, — сказав я. — Бо це було б небезпечно для твого батька.

— Ти справді не вбив його томагавком?

— Він змусив мене знерухомити його, бо не хотів послухатися.

— Але ж ти міг його вбити! Він був у твоїх руках!

— Я не люблю вбивати навіть ворогів. Не кажучи вже про чоловіка, який є батьком Віннету: і вже тільки через це я його поважаю. Ось його зброя! Вирішуй, чи я переміг.

Він узяв томагавк, який я дав йому, і уважно подивився на мене. Його погляд ставав усе лагіднішим і поволі перетворився на захоплений. Врешті він вигукнув:

— Що ти за чоловік, Вбивча Рука? Хто може зрозуміти тебе?

— Ти навчишся мене розуміти.

— Ти віддаєш мені цю сокиру, не знаючи, чи дотримаємося ми слова! Але ти міг би боронитися нею. Ти знаєш, що цим ти віддаєш себе у мої руки?

— Звичайно! Але я не боюся, бо в мене завжди залишаються мої кулаки, а Віннету — не брехун, а шляхетний воїн, який ніколи не порушить свого слова.

І тут він простягнув мені свою руку. Його очі блищали.

— Ти маєш рацію. Тепер ти вільний разом із іншими блідолицими, окрім чоловіка на ім’я Раттлєр. Ти довіряєш Віннету, тож і він тобі довіряє!

— Ти довірятимеш мені так само, як і я тобі. Зачекай-но трохи! А тепер ходімо до твого батька!

— Так, ходімо! Бо після удару Вбивчої Руки можна померти, навіть якщо Вбивча Рука і не збирався нікого вбивати.

Ми підійшли до кедра і розв’язали руки вождя. Віннету оглянув його і сказав:

— Він живий, але після того, як отямиться, у нього ще довго болітиме голова. Я не можу залишитися тут, тому пришлю до нього кількох чоловіків. Нехай мій брат Вбивча Рука іде за мною!

Він уперше назвав мене братом. Згодом я часто чув це звертання з його вуст, і це завжди звучало поважно, віддано і правдиво!

Ми повернулися до річки і перепливли її назад. Червоношкірі стояли на березі і зацікавлено спостерігали за нами. У момент, коли ми мирно пливли поряд, вони збагнули, що ми домовилися, і змушені були визнати, що мали про мене хибне уявлення, коли насміхалися і знущалися з мене. Після того, як ми вийшли на берег, Віннету взяв мене за руку і голосно промовив:

— Вбивча Рука переміг. Він і його друзі вільні!

— Уфф! Уфф! — закричали індіанці.

Віннету відразу ж послав двох апачів на протилежний берег, до свого батька. А Танґуа мовчки стояв на місці і похмуро спостерігав за тим, що відбувається. З ним я ще планував поквитатися, бо його брехня і намагання звести нас зі світу заслуговували на покарання не лише через нас, але й через усіх білих, із якими йому в майбутньому доведеться мати справу.

Віннету пройшов разом зі мною повз Танґуа, навіть не зиркнувши у його бік. Ми наблизились до паль, біля яких стояли троє моїх друзів.

— Алілуя! — вигукнув Сем. — Ми врятовані: нас не вб’ють! Друже, юначе, чоловіче, ґрінгорне, як тобі все це вдалося?

— Врятовані! Врятовані! — кричали Дік і Вілл, а Паркер навіть не зміг утриматися, щоби не додати: — Цього ніхто б не зміг, тільки ви, навіть наш Сем би такого не зміг, а він завжди все вміє і знає найкраще.

Віннету дав мені свого ножа.

— Розв’яжи їх! — сказав він. — Ти заслужив зробити це власноручно.

Тож я визволив своїх друзів. Щойно вони зійшли зі своїх місць, як усі троє водночас кинулися мені на шию, обіймали мене, аж мені стало ніяково. Сем навіть поцілував мені руку, стверджуючи зі сльозами на очах:

— Сер, якщо я колись забуду вам це, нехай перший-ліпший ведмідь проковтне мене разом із кістками і волоссям! Розкажіть же, як усе було: ви просто зникли. Ви так боялися води, що всі вирішили, ніби ви втонули.

— Хіба я не сказав: якщо я втону — ми врятовані?

— Вбивча Рука справді таке казав? — здивувався Віннету. — Тож усе це було лише прикиданням?

— Так, — відповів я.

Гаті Том, індіанка племені апачі. Омаха, 1898 рік. Колекція Френка Райнгарта з Бостонської публічної бібліотеки.

— Мій брат знав, чого хоче. Він проплив проти течії під водою, а потім спустився уже за течією, так мені здається. Тож мій брат не лише сильний, мов ведмідь, але ще й хитрий, наче лис у прерії. Його вороги мусять бути дуже обережними.

— А таким ворогом був Віннету.

— Так було, але тепер Віннету більше не ворог.

— Отже, тепер ти більше не віриш брехунові Танґуа, а віриш мені?

Він знову подивився на мене так само пильно, як на протилежному боці річки, і ще раз подав мені руку.

— Твої очі добрі, а в рисах обличчя немає брехні. Віннету вірить тобі.

Тоді я, вдягнувшись, витяг із кишені бляшанку.

— Мій брат Віннету має рацію. І я доведу йому це. Можливо, він упізнає те, що я зараз покажу йому.

Тут я витягнув із бляшанки пасмо волосся і показав йому. Він простягнув руку, але так і не наважився взяти пасмо, натомість здивовано відступив на крок.

— Це пасмо мого волосся! Хто дав його тобі?

— Інчу Чуна розповідав, що Великий Дух послав вам невидимого рятівника, коли вас прив’язали до дерев. Так, він справді був невидимим, бо кайова не повинні були побачити його. Але тепер він уже не мусить ховатися від них. Тепер ти повіриш, що я був твоїм другом, а не ворогом?

— Ти… ти… то ти відрізав це пасмо? Тож ми тобі завдячуємо свободою і життям? — промовив молодий індіанець, якого важко було чимось вразити. Потім узяв мене за руку і повів до місця, де стояла його сестра, яка спостерігала за нами увесь цей час. Він поставив мене перед нею і сказав:

— Ншо-чі бачить перед собою хороброго воїна, який таємно визволив нас із батьком, коли кайова прив’язали нас до дерев. Нехай Ншо-чі подякує йому!

Після цих слів він обійняв мене, а Ншо-чі подала мені руку і сказала одне-єдине слово: «Пробач!».

Вона мала подякувати мені, але натомість попросила пробачення! Чому? Але я добре її розумів. Потай вона була несправедлива до мене. Доглядаючи мене, вона мала б вивчити мене краще за інших, але, коли я намагався всіх перехитрити, теж повірила, ніби я боягуз. Вона подумала, що я ні на що не здатний, і перепросити мене за це було для неї важливіше, ніж висловити подяку, якої вимагав Віннету. Я був зворушений і щиро потис їй руку.

— Ншо-чі пам’ятає все, що я казав їй. Так воно і сталося. Тепер моя сестра вірить мені?

— Ншо-чі вірить своєму білому братові!

Танґуа стояв поряд. По ньому було видно, наскільки він розізлився. А я підійшов до нього і подивився в очі.

— Вождь кайова — брехун чи любить правду?

— Ти хочеш образити Танґуа? — роздратовано запитав він.

— Ні, просто хочу знати правду. Тому відповідай!

— Вбивча Рука має знати, що вождь кайова любить правду.

— Побачимо! Ти ж пригадуєш, що ти казав мені?

— Коли?

— Щойно, поки я був прив’язаний до стовпа.

— Тоді багато що було сказано.

— Це правда. Але ти знаєш, котрі саме з твоїх слів я маю на увазі. Ти збирався відповісти мені за всі свої наклепи.

— Хіба Танґуа говорив щось таке? — запитав він, здивовано піднявши брови.

— Так, ти сказав, що будеш битися зі мною і переможеш.

Здається, що йому стало страшно від моїх слів, бо він невпевнено заперечив:

— Танґуа не пригадує таких слів. Вбивча Рука неправильно його зрозумів.

— Ні. Віннету був при цьому, він підтвердить.

— Так, — охоче підтвердив Віннету. — Танґуа справді збирався битися з Вбивчою Рукою і похвалявся, що переможе.

— Отже, ти справді говорив так. Ти дотримаєш свого слова?

— А ти вимагаєш цього?

— Так. Ти назвав мене боягузливою жабою. Ти наговорював на мене і доклав усіх зусиль, аби знищити нас. Той, хто робить таке, мусить також мати сміливість відповідати за це.

— Ні… нізащо! Вождь кайова б’ється тільки з вождями!

— Я — вождь!

— Доведи це!

— Гаразд! Я доведу це — підвішаю тебе на мотузці на першому ж дереві, якщо ти відмовишся битися зі мною.

Погрожувати індіанцеві повішанням — це страшенна обрáза. Тож Танґуа відразу ж витягнув ножа з-за пояса і крикнув:

— Ти, пес, Танґуа заріже тебе!

— Чудово, але не так, як тобі б хотілося, а в чесному бою. Воїн проти воїна, ніж проти ножа.

— Такого вождь кайова не буде робити. Він не буде мати справи з Убивчою Рукою!

— Але раніше, коли я був зв’язаним і не міг боронитися, ти збирався таки мати зі мною справу, боягузе!

Він хотів було кинутися на мене, але тут між нами став Віннету.

— Мій брат Убивча Рука має рацію, — сказав він. — Танґуа наговорював на нього і обіцяв битися з ним. Якщо вождь не дотримає слова, це означатиме, що він боягуз і заслуговуватиме на те, щоби плем’я вигнало його. Цю справу треба вирішити негайно, бо ніхто не має права сказати, що воїни апачів гостили у себе боягузів. Щó вождь кайова збирається робити?

Перш ніж відповісти, Танґуа озирнувся довкола. На галявині було втричі більше апачів, ніж кайова; його люди були цілком оточені ворогами. Тож не можна було сваритися з апачами, тим більше у момент, коли слід було заплатити такий великий викуп, а Танґуа фактично був ще почасти в полоні у апачів.

— Танґуа подумає про це, — невпевнено відповів він.

— Для хороброго воїна тут нема про що думати, — зауважив Віннету. — Або ти погоджуєшся на бій, або тебе назвуть боягузом.

Тут Танґуа не витримав і заверещав:

— Танґуа боягуз? Я особисто проштрикну ножем того, хто говорить таке!

— Таке говоритиме Віннету, — гордо і спокійно відповів юний вождь апачів, — якщо ти не дотримаєш слова, яке дав Убивчій Руці.

— Танґуа дотримає слова.

— Отже, ти готовий битися з ним?

— Так.

— І то негайно?

— Негайно! Я мушу якомога швидше побачити його кров.

— Чудово, тепер потрібно узгодити, якою зброєю можна буде користуватися під час цього двобою.

— Хто має це вирішити?

— Вбивча Рука.

— Чому?

— Бо ти його образив.

— Ні. Вирішувати буде Танґуа, — закричав Танґуа, — бо Вбивча Рука, звичайний блідолиций, насмілився образити вождя. Танґуа важливіший за Вбивчу Руку, бо він вождь.

— Убивча Рука кращий за багатьох вождів.

— Він також це стверджує. Але це ще не доказ.

Тут я перервав суперечку.

— Нехай обирає Танґуа. Мені байдуже, якою зброєю перемогти його.

— Ти не переможеш мене, — знову заверещав кайова. — Ти що, думаєш, Танґуа вибере кулачний двобій, у якому ти поб’єш кожного, чи бій на ножах, пам’ятаючи, як ти зарізав Ножа-Блискавку, чи томагавк, від якого постраждав навіть Інчу Чуна?

— Тоді щó?

— Рушницю. Ми будемо стріляти одне в одного, і моя куля влучить тобі в серце!

— Чудово. Я згоден. Але чи мій брат Віннету почув, у чому зізнався Танґуа?

— У чому?

— Що я бився із Ножем-Блискавкою і переміг його. Я зробив це, щоб урятувати апачів від смерті на пáлях. Але досі Танґуа заперечував це, а ось тепер зізнання прохопилося у нього. Тепер усім зрозуміло, що я мав рацію, називаючи його брехуном.

— Це Танґуа брехун? — знову закричав вождь кайова. — За це ти заплатиш своїм життям. Дайте сюди зброю негайно! Нехай двобій розпочнеться негайно, щоби вождь кайова зміг примусити замовкнути цього пса!

Він уже мав рушницю в руці. Тож Віннету послав до пуебло якогось хлопця, щоби той приніс мій карабін і патрони до нього. Індіанці дбайливо зберігали усі мої речі, бо хоча Віннету і вважав мене своїм ворогом, він водночас почував до мене і симпатію. А потім Віннету звернувся до мене:

— Нехай мій білий друг визначить, з якої відстані і скільки разів стрілятимуть!

— Мені однаково, — відповів я. — Той, хто вибирав зброю, нехай вирішує і це!

— Так, Танґуа вирішить, — зголосився кайова. — Двісті кроків і стільки пострілів, допоки один із нас не зможе більше піднятися з землі.

— Гаразд, — кивнув Віннету. — Віннету буде стежити за порядком. Стріляти будете по черзі. А я стоятиму поряд із рушницею і всаджу тому, хто стрілятиме поза чергою, кулю в лоба. Хто стрілятиме першим?

— Танґуа! — вигукнув кайова.

Віннету з відразою похитав головою.

— Танґуа намагається отримати всі переваги. Нехай першим стріляє Вбивча Рука!

— Нехай буде так, як він скаже, — заперечив я. — Один постріл його і один мій, та й по всьому.

— Ні! — заперечив Танґуа. — Ми будемо стріляти, поки один із нас не впаде!

— Та я й кажу: перший же мій постріл уб’є тебе.

— Хвалько.

— Побачимо! Було б справедливо застрелити тебе, але я не зроблю цього. Найменшим покаранням за те, що ти зробив, буде скалічити тебе. Я роздроблю тобі праве коліно. Запам’ятай собі!

— Ви чули це? — засміявся він. — Цей блідолиций, якого навіть його друзі називають ґрінгорном, збирається на відстані двохсот кроків передбачити, що влучить мені у праве коліно! Смійтеся з нього, воїни, смійтеся!

Кайова озирнувся, але ніхто не сміявся. Тоді він нахмурено продовжив:

— Ви боїтеся його? Танґуа покаже вам, що він сміється з нього. Ходімо, відміряємо двісті кроків!

Поки все це діялося, мені принесли мій карабін. Я оглянув його. Він був у доброму стані. Заряджений. Але щоб упевнитися, що все гаразд, я вистрілив набої і зарядив рушницю: настільки старанно, як цього вимагала ситуація. Тут до мене підійшов Сем.

— Сер, у мене є сто питань до вас і жодної можливості поставити їх, — сказав він. — Але спершу тільки одне, найважливіше: ви й справді збираєтеся влучити цьому брехунові у коліно?

— Так.

— І все?

— Цього достатньо для покарання.

— Ні. Точно не достатньо. Такого покидька треба знищити. Качка б мене копнула. Тільки подумайте, скільки нападлючив цей кайова, і все це тільки через те, що він хотів украсти коней у апачів!

— Винні в цьому білі, які навчили їх цього: ну, принаймні вони також у цьому винні.

— Його не треба було вчити! На вашому місці я б вистрелив йому в голову. Він точно цілитиметься вам у чоло!

— Або у груди, у цьому я переконаний.

— Але він не влучить. Гвинтівки червоношкірих нічого не варті.

Ось відстань було відміряно, ми стали кожен на своєму місці, один навпроти одного. Я був спокійний, як завжди, але Танґуа намагався принизити мене образливими висловами. Тому Віннету, який стояв збоку на однаковій відстані від кожного з нас, сказав:

— Нехай вождь кайова мовчить і буде уважним! Віннету рахує до трьох, а потім нехай Танґуа стріляє.

Мабуть, усі присутні перебували в напруженні. Вони вишикувалися праворуч і ліворуч від нас у два ряди — таким чином між нами утворилася широка смуга. Було дуже тихо.

— Починає вождь кайова! — наказав Віннету. — Раз, два, три!

Я не зрушився з місця, даючи йому можливість влучити у будь-яку частину мого тіла. Після першого ж слова Віннету він ретельно прицілився і натиснув на гачок. Куля пролетіла повз мене доволі близько. Мабуть, Танґуа був надто збуджений, аби вистрелити більш влучно.

— Тепер стрілятиме Вбивча Рука, — наказав Віннету. — Один, два…

— Стоп! — зупинив його я. — Я стояв прямо і непорушно, коли стріляв вождь кайова, а він крутиться на місці і повертається до мене боком.

— Танґуа має на це право, — пробубнів він. — Хто заборонить йому це? Ми не говорили про те, хто як має стояти.

— Це правда, — погодився я. — Танґуа може стояти, як собі хоче. Він повертається до мене боком, бо думає, що так мені буде важче влучити. Але він помиляється, я обов’язково влучу. Я міг би вистрелити, не сказавши ні слова, але хочу бути чесним. Він має отримати мою кулю у праве коліно. А це може трапитися тільки тоді, коли він повернеться до мене обличчям. Але якщо він стоятиме боком, куля роздробить обидва коліна. Оце й уся різниця. Він може робити все, що захоче. Я попередив.

— Стріляй кулями, а не словами! — вигукнув Танґуа, ігноруючи моє попередження.

— Вбивча Рука стріляє, — повторив Віннету.

— Раз, два, три!

Я вистрелив. Танґуа голосно скрикнув, його гвинтівка впала, він захитався і, розкинувши руки, впав додолу.

— Уфф, уфф, уфф! — закричали довкола, з усіх боків до нього збігалися індіанці, щоби подивитися, куди саме я влучив.

Я теж підійшов і переді мною шанобливо розступилися.

— В обидва коліна, в обидва коліна! — звучало праворуч і ліворуч.

Танґуа лежав на землі і стогнав. Віннету став біля нього на коліна і оглянув рану.

— Куля пройшла точно так, як і казав мій блідолиций брат, — сказав він. — Роздроблено обидва коліна. Танґуа ніколи більше не зможе виїхати верхи, щоби покласти око на чужих коней.

Коли ж поранений вгледів мене, то викрикнув мені в очі найгірші прокляття. Я зробив жест рукою, щоби він замовк на кілька хвилин, і сказав:

— Я попереджав тебе, але ти мене не слухав, тож сам собі винен!

Але він не наважувався нарікати і стогнати, бо індіанець не має на це права, навіть якщо його біль нестерпний. Він прикусив губу, похмуро подивився поперед себе і сказав:

— Танґуа поранений і не може повернутися додому. Він мусить залишитися в апачів.

— Тобі доведеться повернутися додому, бо в нас немає місця для злодіїв наших коней і вбивць наших воїнів. Ми не мстилися вам кров’ю, а задовольнилися тваринами і речами. Більше нічого ти не можеш від нас вимагати. А для кайова у нашому пуебло немає місця.

— Але я не можу їхати верхи!

— Вбивча Рука був поранений значно гірше і теж не міг сидіти верхи, але ми його перевезли. Згадуй про нього частіше! Це тобі допоможе. Кайова збиралися сьогодні покинути нас. І ми радимо їм зробити це, бо завтра з кожним кайова, якого ми знайдемо поблизу, ми будемо поводитися так, як за твоїм бажанням мали б повестися з Убивчою Рукою. Віннету все сказав! Хуґ!

Й він узяв мене за руку та повів геть. Коли ж ми вийшли з людського натовпу, то побачили, як його батько пливе через річку разом із двома індіанцями, яких Віннету послав для супроводу. Тоді син пішов зустрічати батька на берег, а я знайшов Сема Гоукенса, Діка Стоуна і Вілла Паркера.

— Нарешті ми можемо порозмовляти спокійно, — такими словами зустрів мене Сем. — Скажіть, ради Бога, що то було за волосся, яке ви показали Віннету?

— Це було пасмо, яке я відрізав у нього.

— Коли?

— Коли вони були прив’язані до дерев, а я звільнив їх від пут.

— То це означає… Боже мій… це означає, що визволили їх ви, ґрінгорн?

— Саме так.

— Неймовірно! — вигукнув Дік Стоун.

— Прекрасно! — підхопив Вілл Паркер.

Натомість мій учитель тільки насупився.

— І ви не сказали нам жодного слова?

— У цьому не було потреби, любий Семе.

— Але як ви це зробили?

— Так, як зазвичай роблять ґрінгорни.

— Говоріть по-людськи, сер! Це було надзвичайно складне завдання!

— Так, ви навіть сумнівалися, чи самі впораєтеся з ним!

— А ви впоралися! Або в мене взагалі немає розуму, або ж голова відмовляється працювати!

— Перше, Семе, перше!

— Припиніть свої дурнуваті жарти! Ви тільки погляньте на нього! Він визволив в’язнів, носив зі собою пасмо, здобуте дивовижним чином, і не сказав нам про це жодного слова! У цього хлопця таке чесне обличчя, але насправді він нас обдурював! Тепер нікому не можна довіряти. А як усе було сьогодні? Я не все збагнув. Ви спершу втонули, а потім раптом з’явилися нізвідки.

Я ще раз скорочено розповів усе своїм друзям. А коли завершив, Сем вигукнув:

— Друже, юначе, ґрінгорне! Ви просто страшна людина, качка б мене копнула! Я ще раз мушу запитати те, що вже раз питав: «Ви й справді ніколи раніше не бували на Дикому Заході?».

— Ні.

— І у Сполучених Штатах також?

— Ні.

— Тоді це просто чортзна-що! Ви в усьому новачок, але водночас і майстер. Такої людини, як ви, я й справді ніколи ще не зустрічав. Я мушу похвалити вас, по-справжньому похвалити. Ви дуже добре почали, слово честі! Наше життя висіло на волосині! Але не задирайте носа після цієї похвали. Бо наробите дурниць. Я по-справжньому здивуюся, якщо з вас коли-небудь виросте справжній вестмен.

І він залюбки провадив би далі у тому ж дусі, але тут до нас підійшли Інчу Чуна і Віннету. Вождь довго вдивлявся у моє обличчя, точнісінько як перед тим його син, а потім почав:

— Інчу Чуна довідався про все від Віннету. Ви тепер вільні і пробачте нам за все. Ти дуже мужній та дуже хитрий воїн, тож переможеш іще не одного ворога. Той, хто вчасно зробить тебе своїм другом, вчинить мудро. Ти хочеш викурити з нами люльку миру?

— Так, я хочу бути вашим другом і братом!

— Тоді ходімо зараз зі мною і Ншо-чі, моєю донькою, до пуебло! Вождь апачів хоче оселити того, хто переміг його, у гідному житлі. А Віннету залишиться тут, аби простежити за порядком.

І ми, разом з Інчу Чуною і Ншо-чі, пішли до пуебло, з якого вийшли полоненими, приреченими на загибель, а поверталися вільними.

Кінець боягуза

Аж тепер, коли ми повернулися до пуебло, я розгледів, наскільки воно було велике і добре захищене. Американських тубільців зазвичай вважають нездатними до навчання. Але неможливо повірити в це, коли бачиш, як вони збудували такі потужні споруди з велетенських каменюк, як зробили своє пуебло неприступною для тодішньої зброї фортецею. Не може бути, щоби люди, які здійснили це, стояли на найнижчому, примітивному щаблі розвитку. А з тими, хто стверджує, що ці споруди були зведені іншими, давно вимерлими поколіннями, з якими теперішні індіанці не мають нічого спільного, я не погоджуюся. Врешті ще ніхто не довів, що індіанці не можуть розвиватися інтелектуально. Просто їм ніхто не дає таких можливостей, і сáме тому вони приречені на вимирання.

За допомогою драбини ми піднялися до третьої тераси, де були розташовані найкращі помешкання. Там жив Інчу Чуна разом зі своїми дітьми, і нам також надали там житло.

Мені дісталася велика кімната. І хоч у ній не було вікон, освітлення не бракувало, бо крізь великий дверний отвір вливалося достатньо світла. Кімната спершу була порожня, але Інчу Чуна незабаром обставив її хутрами, ковдрами та різноманітними предметами, і я почувався тут справді комфортно. Для Гоукенса, Паркера і Стоуна також «умеблювали» схоже помешкання.

Коли моя кімната була обставлена так, що я міг зайти всередину, Ншо-чі принесла гарно вирізьблену люльку миру і тютюн. Вона власноручно набила мені люльку і запалила. Коли я зробив першу затяжку, дівчина сказала:

— Цю люльку дарує тобі мій батько Інчу Чуна. Він сам привіз священну глину, з якої вона зроблена, а я виліпила її. Цю люльку ще ніхто не розкурював, і ми просимо тебе прийняти цей дарунок, аби згадувати нас щоразу, коли куритимеш її.

— Ви дуже добрі до мене, — відповів я. — І мені соромно, що я не маю для вас жодного подарунка.

— Ти подарував нам більше, ніж те, за що ми здатні віддячити, — ти врятував життя Інчу Чуни і Віннету. Обоє вони не раз опинялися у твоїй владі, але ти не вбив їх. Тому наші серця тепер належать тобі, якщо ти не проти.

— Як ти можеш питати про таке? Це завжди було моїм найбільшим бажанням. Інчу Чуна — це відомий вождь воїнів, а Віннету я симпатизую відтоді, як уперше побачив його. Для мене це велика честь і не менша радість — називатися братом таких людей. Я хотів, щоби мої друзі також стали вашими друзями.

— Якщо вони захочуть цього, до них будуть ставитися так, ніби вони народилися серед апачів.

— Ми дякуємо вам за це. Отже, ти сама виліпила цю люльку? Які вмілі в тебе руки!

Вона почервоніла від моїх слів і похитала головою:

— Я знаю, що жінки і доньки блідолицих набагато вміліші за нас. А зараз я принесу тобі ще дещо.

Вона пішла й повернулася з моїм револьвером, ножем і всіма предметами, які належали мені, але які я тримав не в кишенях. Я подякував, бо тепер мені не бракувало ні найменшої дрібниці, і запитав:

— А моїм друзям також повернуть усе, що в них забрали?

— Так, усе. Уже повернули, бо, поки я тут, із тобою, Інчу Чуна подбав про них.

— А що з нашими конями?

— Вони теж тут. Ти знову зможеш їздити на своєму, а Сем — на Мері.

— Ти навіть знаєш, як звати його мула?

— Так. І те, що свою рушницю він називає Лідді. Я не казала тобі про це, але під час ув’язнення ми з ним часто розмовляли. Він дуже кумедний, але хороший мисливець.

— Він і справді такий, а до того ж ще й вірний і готовий до самопожертви друг. Але я хотів би запитати тебе дещо. Ти скажеш мені правду?

— Ншо-чі ніколи не бреше, — гордо відповіла вона.

— Ваші воїни забрали в полонених кайова все, що ті мали при собі?

— Так.

— І в моїх трьох друзів також?

— Так.

— А чому тоді зі мною не вчинили так само? Все, що було в моїх кишенях, залишилося на місці.

— Бо так наказав мій брат Віннету.

— А чому він так наказав?

— Бо ти сподобався йому.

— Попри те, що він вважав мене своїм ворогом?

— Так. Ти ж сам сказав щойно, що й він сподобався тобі відразу. З ним усе було точно так само. Йому було дуже боляче, коли він мусив вважати тебе ворогом і не лише ворогом…

Вона зупинилася, щоби не сказати того, щó, на її думку, могло би мене образити.

— Кажи далі! — попросив я.

— Ні.

— Тоді я скажу. Йому не могло боліти те, що він мусив вважати мене своїм ворогом, бо ворога теж можна поважати. Але він думав, що я — брехун, підступний і нечесний чоловік. Правда ж?

— Це ти сказав, а не я.

— Я сподіваюся, що тепер він зрозумів свою помилку. І ще одне питання: щó буде з Раттлєром, убивцею Клекі-Петри?

— Його прив’язують до пáлі.

— Що? Зараз? І ти не кажеш мені цього? Чому від мене це приховують?

— Так хотів Віннету.

— Чому?

— Він думав, що твої очі не зможуть бачити цього, а вуха не зможуть чути.

— Можливо, він має рацію, але як одне, так і друге не заважатиме мені, якщо виконають моє побажання.

— Яке побажання?

— Спершу скажи, де відбуватиметься страта?

— Унизу, біля річки. Інчу Чуна відвів вас звідти, щоби ви не бачили цього.

— Але я хотів би бути при цьому. Які саме муки передбачені для Раттлєра?

— Усі без винятку, бо Раттлєр — найгірший із усіх блідолицих, які коли-небудь потрапляли до рук апачів. Він без жодної причини вбив нашого білого батька, вчителя Віннету, якого всі ми обожнювали. Тому для Раттлєра передбачені не лише звичайні муки, як для всіх полонених, але й усі, які ми знаємо.

— Цього не можна робити, це не гуманно!

— Але він заслужив це!

— І ти могла би бути при цьому і бачити це?

— Так.

— Ти, дівчина?

Її довгі вії опустилися. І вона замовкла, втупившись у землю. А потім подивилася на мене серйозно, з докором в очах.

— Тебе це дивує?

— Так. Жінки не повинні бачити такого.

— У вас так заведено?

— Так…

— Але ти помиляєшся.

— Ти вважаєш, що це неправильно? Тоді ти мала б знати наших жінок і дівчат краще за мене.

— Можливо, ти теж їх не знаєш. Коли ваші злочинці опиняються перед судом, інші люди можуть бути при цьому? Правда ж?

— Так.

— Ншо-чі чула, що в таких випадках буває більше глядачок, ніж глядачів. Хіба так повинно бути? Хіба варто жінкам задовольняти свою цікавість у таких місцях?

— Ні.

— А коли у вас карають злочинця, відрубують йому голову або вішають — хіба при цьому не присутні жінки?

— Так бувало раніше.

— А тепер їм це заборонено?

— Так.

— І чоловікам також?

— Так.

— Отже, це заборонено всім, але якби це було дозволено, жінки також могли б приходити. Жінки блідолицих не настільки вразливі, як ти думаєш! Вони дуже добре вміють витримувати муки, особливо муки інших — тварин або людей. Я не була у вас, але так розповідав Клекі-Петра. А потім Віннету подорожував найбільшими містами Заходу і, коли повернувся, розповів мені все, що бачив, — вона розповідала збуджено. — Хіба жінки не дивляться на двобої диких биків із людьми? Хіба вони не плескають від захоплення, коли ллється кров і жертва звивається від болю? Я — лише юна недосвідчена дівчина, яка належить до народу, що його ви називаєте «диким», але я можу розповісти тобі чимало про речі, які ваші жінки роблять, не відчуваючи найменшого страху, але я б не могла такого робити без огиди. Як-от: тисячі ніжних, вродливих і вишуканих білих жінок мучили своїх рабів, стояли з милими посмішками поряд, коли чорношкіру жінку забивали до смерті! А тут ми маємо справу зі злочинцем, з убивцею. Він повинен померти так, як на це заслужив. Я хочу бачити це, але ти засуджуєш моє бажання. Невже я не маю права спокійно спостерігати за смертю цього чоловіка? А якщо не маю такого права, то хто винен у тому, що червоношкірі мусили звикнути до такого? Невже не білі змушують нас відповідати насильством на їхню жорстокість?

— Білий суддя не винесе червоношкірому вирок смерті на пáлі.

— Суддя! Не ображайся, що я зараз скажу слово, яке так часто чула від Сема Гоукенса, — ґрінгорн! Ти не знаєш життя на Дикому Заході. Де ти хочеш знайти тут суддів — у тому сенсі, до якого ти звик? Суддею завжди є сильніший, і він судить слабшого. Ти б почув, щó відбувалося біля вогнищ блідолицих! Невже всі індіанці, які загинули від рук блідолицих, отримали швидку смерть від кулі чи ножа? Скількох із них замучили до смерті! Хоча вони просто захищали свої права! А тепер, коли в нас мають стратити злочинця і вбивцю, я повинна відводити очі тільки тому, що я дівчина? Так, колись ми були іншими. Але це ви навчили нас проливати кров, не змигнувши оком. Я піду подивитися на те, як убивця Клекі-Петри прийме своє покарання!

Досі я знав цю юну вродливу індіанку як спокійну і добру натуру. А в ту мить вона стояла переді мною, її очі світилися, а щоки палали. Вона була схожа на богиню помсти, яка не знає жалю. І здалася мені в цей момент навіть красивішою, ніж раніше. Хіба мав я право засуджувати її? Хіба ж вона не правду казала?

— Гаразд, іди, — сказав я. — Але я піду з тобою!

— Краще запишися тут! — попросила вона вже цілком іншим тоном. — Інчу Чуні та Віннету не сподобається, якщо ти підеш зі мною.

— Вони образяться на мене за це?

— Ні. Вони не хотіли б цього, але заборонити тобі не можуть. Ти — наш брат.

— Тоді я піду, і вони пробачать мені.

І коли я вийшов за нею на терасу, то там стояв Сем Гоукенс. Він курив свою стару люльку, бо йому також подарували тютюн.

— От тепер зовсім інша справа, правда ж, сер? — усміхнувся він до мене. — Досі були полоненими, а тепер живемо по-панськи. Таке чудове перетворення. А як вам ведеться у нових обставинах?

— Дякую, чудово, — всміхнувся я.

— Мені також чудово. Вождь особисто нас обслуговував. Ну хіба це не чудово, качка б мене копнула!

— А де Інчу Чуна?

— Пішов назад, до річки.

— Ви знаєте, щó там зараз відбувається?

— Можу собі уявити.

— І щó?

— Ніжне прощання з кайова.

— Ні.

— А щó?

— Будуть катувати Раттлєра.

— Катувати Раттлєра? А нас звідти відвели? Я мушу це бачити! Ходімо! Нам треба бігти назад!

— Не поспішайте! Ви переконані, що зможете витримати цю виставу і по вашій спині не побіжать мурашки?

— Мурашки? Який же ви все ж таки ґрінгорн? Коли побудете довше на Заході, то вже не думатимете у таких ситуаціях про мурашки. Цей чоловік заслужив на смерть, і його стратять за індіанським звичаєм. Ось і все.

— Але ж це жорстоко.

— Неправда! У таких випадках не говорять про жорстокість! Він таки має померти! Чи ви не згодні з цим?

— Згоден! Але апачі можуть убити його швидко. Він усе ж таки людина.

— Той, хто без причини вбиває іншого, — не людина. Він був п’яний, як худоба.

— Але ж це пом’якшувальна обставина. Він не знав, що робить.

— Не смішіть мене! У вас там, на старому континенті, сидять по кабінетах юристи і зараховують кожному, хто скоїть злочин у нетверезому стані, горілку як пом’якшувальну обставину. Але насправді за це слід робити покарання суворішим. Того, хто бездумно напивається і поводиться, як той дикий звір, нападаючи на інших людей, слід карати особливо суворо. У мене немає й тіні співчуття до цього Раттлєра. Ви тільки згадайте, як він ставився до вас!

— Я пам’ятаю про це, але я — християнин і, попри все, буду домагатися для нього швидкої смерті.

— Облиште це, сер! По-перше, він цього не заслуговує, а по-друге, всі ваші намагання будуть марні. Клекі-Петра був духовним батьком племені, вчителем. Його смерть — це непоправна втрата для апачів, і ця смерть трапилася без жодної причини. Тому неможливо буде пом’якшити їхній вирок.

— Ну тоді я вистрелю Раттлєрові в серце.

— Аби пришвидшити його кінець? Бога ради, не робіть цього! Це зробить вас ворогом усього племені. Вони мають повне право визначити спосіб покарання для Раттлєра, і той, хто позбавить їх цього права, відразу ж позбудеться ще свіжої дружби, яку ми щойно здобули. То що, ви йдете з нами?

— Так.

— Але не робіть дурниць! Я покличу Діка і Вілла.

І він зник у дверях їхньої кімнати, а незабаром повернувся з обома своїми друзями. Ми спустилися на землю. Ншо-чі вже пішла вперед. Коли ж ми прийшли до річки, то кайова там уже не було. Вони забрали пораненого вождя і поїхали собі геть, а Інчу Чуна проявив мудрість і далекоглядність, відрядивши за ними шпигуна, який мав простежити, чи не спаде їм, бува, на думку непомітно повернутися і помститися.

Я вже згадував, що наш повіз стояв посеред галявини. І коли ми підійшли ближче, то апачі вже розташувалися довкола нього широким колом. Посередині я побачив Інчу Чуну і Віннету з іншими воїнами. Ншо-чі підійшла до них і щось повідомила Віннету. Хоча вона й була донькою вождя, але в чоловічі справи втручатися не мала права. А те, що вона в ту хвилю перебувала не з іншими жінками, а біля свого брата, означало, що вона має сказати йому щось важливе. Вона показала йому нас і повернулася до інших скво. Отже, вона розмовляла з ним про нас. Віннету пройшов повз своїх воїнів до нас і серйозно запитав:

— Чому мої білі брати не залишилися нагорі, в пуебло? Їм не подобається їхнє житло?

— Житло нам подобається, — відповів я. — І ми дуже дякуємо нашим червоношкірим братам за турботу. Ми прийшли, бо почули, що зараз має померти Раттлєр. Це правда?

— Так.

— Але я його не бачу!

— Він лежить у візку біля вбитого.

— Якою смертю він помре?

— Мученицькою.

— Це вже вирішено остаточно?

— Так.

— Але я дуже прошу тебе пом’якшити йому вирок. Моя релігія велить мені просити тебе за Раттлєра.

— Твоя релігія? Хіба вона і не його релігія також?

— Так.

— Хіба цей блідолиций діяв за законами свого Бога?

— На жаль, ні.

— Тож мій блідолиций брат не повинен виконувати заповіді задля нього. Ваша релігія забороняє смерть. Але Раттлєр убивав, тож заповіді цієї релігії його не стосуються.

— Я не можу керуватися тим, що робив цей чоловік. Я мушу виконувати свої обов’язки, не зважаючи на думки і вчинки інших людей. Тож іще раз прошу тебе дати цьому чоловікові швидку смерть!

— Те, що вирішено, слід виконати!

— По-іншому ніяк не можна?

— Ні.

— Отже, не існує можливості виконати моє прохання?

Віннету дуже серйозно подивився на землю.

— Існує, — сказав він після тривалих роздумів. — Але Віннету просив би свого білого брата не вдаватися до цього. Це дуже зашкодить йому в очах наших воїнів.

— Як саме?

— Воїни не зможуть поважати Вбивчу Руку так, як цього хотілося б Віннету.

— Цей спосіб вважається безчесним і вартим зневаги?

— Згідно з уявленнями червоношкірих — так.

— Розкажи мені про нього!

— Ти мав би просити нас подякувати тобі.

— О! Цього точно не зробить жоден чесний чоловік!

— Так. Але ми завдячуємо тобі життям. Якщо ти зробиш це, то Віннету та Інчу Чуна не мають права відмовити тобі.

— І як усе буде?

— Ми знову зберемося на раду і попросимо наших воїнів погодитися віддячитися тобі. Але тоді все, що ти зробив, утратить сенс. Хіба Раттлєр вартує такої жертви?

— Аж ніяк.

— Тепер мій брат чує, що Віннету чесний із ним. Віннету знає, які думки і почуття живуть у серці Вбивчої Руки, але для наших воїнів вони незбагненні. Чоловіка, який вимагає подяки, вони можуть лише зневажати. Хіба Вбивча Рука, який може стати найбільшим і найславетнішим воїном апачів, хоче сьогодні ж піти від нас геть, бо наші воїни плюватимуть йому вслід?

Мені було важко відповісти на це. Моє серце веліло мені наполягати на своєму проханні. Але мій розум, а точніше — моя гордість була проти. Віннету відчув роздвоєння моїх почуттів і сказав:

— Віннету поговорить зі своїм батьком Інчу Чуною. Нехай мій брат зачекає тут!

Він пішов.

— Не робіть дурниць, сер! — попросив Сем. — Ви не уявляєте, щó ставите на карту.

— Не так уже й багато!

— Багато! Це правда — червоношкірий зневажає кожного, хто привселюдно вимагає від нього подяки. Він робить те, чого від нього вимагають, але згодом не хоче більше знати того, хто висловив це прохання. Після такого нам справді вже сьогодні довелося б іти звідси геть і опинитися сам на сам із ворогами, з кайова. І не мені вам пояснювати, щó це означає.

Інчу Чуна і Віннету порадилися. Потім підійшли до нас, і вождь сказав:

— Якби Клекі-Петра не розповідав нам так багато про вашу віру, Інчу Чуна тепер вважав би тебе людиною, з якою немає про що розмовляти. Та зараз я можу зрозуміти твоє бажання. Але, на жаль, щодо інших, то все сáме так, як сказав мій син: наші воїни не зрозуміють цього і будуть зневажати тебе.

— Але тут ідеться не лише про мене, але й про Клекі-Петру, про якого ти говориш.

— Чому про нього?

— Він мав ту саму віру, яка змушує мене висловлювати своє прохання, і він помер із цією вірою. Його релігія наказувала йому пробачати ворога. Запевняю тебе, якби він був живий, то ніколи б не допустив, аби Раттлєр помер такою смертю.

— Ти так вважаєш?

— Так!

Він похитав головою.

— Що за люди ці християни! Або вони зіпсовані, і тоді їхня зіпсутість настільки велика, що її неможливо збагнути. Або ж вони добрі, і тоді їхня доброта не менш незбагненна!

Після цього Інчу Чуна та Віннету уважно подивилися одне одному в очі. Вони розуміли одне одного: між ними у цей момент відбулася розмова без жодного слова, самими лише поглядами. Потім Інчу Чуна знову звернувся до мене і спитав:

— Цей убивця був і твоїм ворогом?

— Так.

— Але ти пробачив його?

— Так.

— Тоді слухай, щó тобі скаже Інчу Чуна! Ми хочемо дізнатися, чи залишився у ньому ще хоча б слід чогось доброго. Якщо це так, то я спробую виконати твоє бажання без шкоди для тебе. Сидіть тут і чекайте, щó трапиться далі! Коли я махну тобі рукою, ти підійдеш до вбивці і накажеш йому просити у тебе пробачення. Якщо він зробить це, то помре швидко.

— Чи можу я сказати йому це?

— Так.

Інчу Чуна разом із Віннету знову повернулися до своїх воїнів, а ми сіли на землю там, де стояли.

— Ніколи б не подумав, що таке можливо, — сказав Сем. — Вождь і справді хоче виконати ваше бажання. Мабуть, він дуже високої думки про вас.

— Можливо. Але найважливіша причина — в іншому. Це вплив Клекі-Петри, який триває навіть після його смерті. Ці червоношкірі ввібрали справжнього, внутрішнього християнства більше, ніж самі про це підозрюють. Цікаво, щó ж буде далі.

— Зараз побачите. Увага!

З візка зняли покривало. І ми побачили, як звідти витягли подовгастий предмет, схожий на валізку, зверху на якому лежала прив’язана людина.

— Це труна, — сказав Сем Гоукенс. — Її виготовлено з обсмалених полін і обтягнуто мокрими шкурами. Щойно шкури висихають, вони стягуються, і завдяки цьому труна герметично зачиняється.

Неподалік від місця, де одна з приток впадала до річки, височіла скеля, біля підніжжя якої з великих каменюк було складено чотирикутник. Поряд із ним лежали ще чотири камені: здається, спеціально принесені сюди. Поблизу цього нагромадження каміння і поставили труну з прив’язаним зверху живим чоловіком. Цим чоловіком був Раттлєр.

— Ви знаєте, навіщо там складені камені? — запитав Сем.

— Із них зроблять надгробок.

— Правильно. Подвійну могилу.

— До якої покладуть і Раттлєра?

— Так. Убивцю ховають разом із жертвою, і так мало би бути після кожного вбивства, наскільки це можливо.

— Це так жахливо! Бути живцем прив’язаним до труни вбитого і знати, що це водночас буде і твоя труна!

— Мені здається, що ви по-справжньому співчуваєте цьому чоловікові! Те, що ви просили за нього, я ще можу зрозуміти, але співчуття до нього — це вже занадто.

Труну розмістили так, що Раттлєр зміг стати на рівні ноги. Тоді труну і його прив’язали міцними ременями до каменя. Червоношкірі чоловіки, жінки і діти підійшли ближче і стали півколом. Запанувала сповнена очікування тиша. Інчу Чуна і Віннету стали поряд із труною, праворуч і ліворуч. Першим заговорив вождь.

— Воїни апачів зібралися тут, аби вчинити суд, бо народ апачів зазнав велетенської непоправної втрати, і винний повинен заплатити за це життям.

Той-Хто-Йде-На-Війну та Печерний-Ведмідь-Рогач, вожді племені сіу. Омаха, 1898 рік. Колекція Френка Райнгарта з Бостонської публічної бібліотеки.

Інчу Чуна продовжував говорити, змальовуючи у характерній для індіанців барвистій манері спосіб мислення і вплив Клекі-Петри на апачів, а потім так само детально розповів, як було вбито цього чоловіка. Сем перекладав мені його промову, бо я розумів зі сказаного лише частину. Вождь розповів про те, як сáме Раттлєра взято в полон, а наприкінці оголосив, що вбивцю тепер треба закатувати до смерті і поховати ось так, як він зараз прив’язаний до труни. Після цього він подивився у мій бік і махнув мені рукою, як і було домовлено.

Ми підвелися і ввійшли у півколо глядачів. Перед тим я лише здалека бачив засудженого. А тепер опинився поруч і таки відчув до нього глибоке співчуття попри те, що це був безбожник і поганий чоловік.

Труна була завдовжки понад два метри і надзвичайно важка. Вона була схожа на обтягнутий шкірою обрубок товстого поліна. Раттлєра прив’язали до труни з заведеними назад руками і широко розставленими ногами. Було помітно, що він не потерпав ні від голоду, ні від спраги. У роті в нього був кляп. Тож досі він не міг говорити. Його голова була прив’язана так міцно, що повернути її він теж не зміг би. Коли ж я підійшов ближче, то Інчу Чуна витягнув кляп у нього з рота і сказав мені:

— Мій блідолиций брат хотів поговорити з цим убивцею. Прошу!

Раттлєр побачив, що я вільний. І, мабуть, відразу ж подумав собі, що тепер я друг індіанців. Я ж вирішив, що зараз він попросить мене заступитися за нього. Але замість цього, щойно йому з рота витягли кляп, він крикнув до мене:

— Що ви хочете від мене? Ідіть геть! Не хочу мати з вами нічого спільного!

— Ви чули, містере Раттлєре, що вас засудили до смерті, — спокійно відповів йому я. — Цього змінити неможливо. Ви повинні померти. Але я хотів би…

— Іди геть, ти, пес! — перебив він мене і плюнув у мій бік, але не влучив, бо не міг поворухнути головою.

— Отже, ви повинні померти, — незворушно продовжив я. — Але тепер вирішується питання про те, якими сáме будуть ваші передсмертні муки. Тобто перед смертю вас довго катуватимуть. Цілий нинішній день, а можливо, ще й завтра. Це жахливо, і я не хочу допускати цього. На моє прохання Інчу Чуна погодився дозволити вам померти швидкою смертю, якщо ви виконаєте умову, яку він ставить.

Я зупинився, бо думав, що він запитає мене, що це за умова. Але він лише вигукнув мені такий страшний прокльон, що я не можу повторити його тут.

— Цією умовою є те, що ви маєте попросити у мене пробачення, — пояснив я йому.

— Пробачення? Просити у вас пробачення? — крикнув він. — Та краще я вкушу себе за язик і витримаю всі муки, які приготували для мене ці червонопикі!

— Повторюю, пане Раттлєр, цю умову поставив не я, — вперто повторив я. — Бо мені не потрібні ваші вибачення! Так хотів Інчу Чуна. Подумайте самі, у якому становищі ви опинилися і щó вам загрожує! Попереду — жахливі муки, яких ви можете уникнути лише завдяки одному слову «пробачте».

— Ніколи в світі! Нізащо! Йдіть геть звідси! Я не хочу бачити вашу пику. Ідіть до чорта або іще далі! Ви мені не потрібні.

— Якщо я виконаю ваше прохання, то потім уже нічого не можна буде змінити. Тож будьте розсудливі і скажіть слово, якого від вас вимагають!

— Ні, ні і ще раз ні! — крикнув він.

— Геть, сказав же я вам, ідіть геть! Чорт забирай, чому в мене зв’язані руки? Якби я був вільний, то показав би вам дорогу!

— Гаразд, нехай буде по-вашому, — сказав я. — Але попереджаю, що вам більше не вдасться покликати мене назад!

— Я буду кликати вас? Не фантазуйте! Ідіть звідси, і то чимшвидше!

— Я піду. Але наостанок ще одне: у вас немає останнього бажання? Я виконаю його. Передати комусь вітання? Ви маєте родичів, яким я міг би щось сказати?

— Ідіть до чорта і скажіть там, що ви — негідник! Ви змовилися з червоношкірими і здали мене в полон. За це…

— Ви помиляєтеся, — перервав я його. — Отже, ви не маєте останнього передсмертного бажання?

— Тільки одне — щоби ви вмирали ще важче, ніж я!

— Гаразд, тепер ми все з’ясували, і, як християнин, я можу порадити вам тільки одне: не беріть зі собою на той світ усі ваші гріхи, подумайте про покарання, яке на вас чекає після смерті!

Я наголосив на цьому, бо мені здалося, що він усе ще не вірить у невідворотність своєї долі. Але те, що він мені відповів, я теж не можу повторити тут. У мене аж волосся дибки стало від його слів. А Інчу Чуна взяв мене за руку і відвів убік.

— Мій юний білий брат бачить, що цей убивця не заслуговує на заступництво. Він — християнин. Ви називаєте нас язичниками, але хіба червоношкірий воїн вимовить такі слова?

Я нічого не відповів йому. Та й щó я міг сказати? Я не чекав від Раттлєра такої поведінки. Раніше, коли заходила мова про пáлі, він поводився вкрай перелякано і тремтів від однієї думки про це. А того дня поводився так, ніби всі катування світу були йому завиграшки.

— Це не мужність у ньому говорить, — зауважив Сем. — А лють. Він вважає, що це через вас він потрапив до рук індіанців. Він не бачив вас відтоді, як нас узяли у полон. А тепер ви вільний. Червоношкірі дружать із нами, а він повинен померти. Для нього це достатня причина, щоби вирішити, ніби ми грали у подвійну гру. Але щойно почнуться тортури, він заспіває іншої! Згадаєте мої слова, качка б мене копнула!

Апачі не забарилися з цією сумною виставою. Спершу я думав піти геть, але ж ніколи раніше нічого такого не бачив, тож вирішив залишитися, аж поки видовище не стане для мене нестерпним.

Глядачі посідали на землю. Кілька юних воїнів вийшли наперед і стали від Раттлєра на відстані приблизно п’ятнадцяти кроків. Вони кидали в нього ножами, але намагалися не влучити. Усі ножі застрягли у труні, до якої той був прив’язаний. По обидва боки його ноги стирчало по лезу. Кожен наступний кидок підіймався все вище і вище, аж поки тіло Раттлєра не було оточене чотирма рядами ножів.

Спершу він витримував тортуру мовчки. Але що вище піднімалися ножі, то більше він лякався і щоразу видавав крик жаху, коли в нього летів новий ніж. І що вище влучали леза, то голоснішими ставали зойки.

Коли тіло цілком було оточене лезами, дійшла черга до голови. Перший ніж влучив у труну біля шиї праворуч, другий — ліворуч. І так, усе вище, дійшло до обличчя, аж поки у дереві більше не залишилося місця для наступних ножів. Потім усі ножі витягли з дерева. Це була тільки вступна гра для юнаків, які мали продемонструвати, як влучно вони навчилися кидати. Юнаки повернулися на свої місця і сіли на землю.

Потім Інчу Чуна викликав дорослих воїнів, які стали на відстані тридцяти кроків. Коли перший із них був готовий, вождь підійшов до Раттлєра і показав на його праву руку.

— Сюди!

Ніж влучив точнісінько у вказане вождем місце і пройшов через м’яз, аж до дошки. Це вже було серйозно. Раттлєрові заболіло, і він заверещав так, ніби помирає. Другий ніж протяв такий самий м’яз лівої руки, і крик став ще пронизливішим. Третій і четвертий ножі влучили у м’язи стегон, точнісінько у вказаних вождем місцях. Крові не було помітно, бо з Раттлєра не зняли вбрання, а індіанці наразі влучали тільки в ті місця, рани на яких не були небезпечними і не могли скоротити виставу.

Можливо, засуджений до цього моменту все ще вірив, що його не вб’ють. Тепер він був змушений визнати хибність своїх припущень. Ще по одному ножеві влучило в його руки і ноги. І якщо раніше він видавав лише поодинокі крики, то тепер вив безперестанку.

А глядачі на всі можливі способи висловлювали свою зневагу. Індіанець поводиться на пáлі зовсім інакше. Щойно починається вистава, котра має закінчитися його смертю, він починає всіляко вихваляти свої вчинки та обзивати катів. Що більше йому болить, то гірші слова злітають з його вуст. Але він ніколи не поскаржиться і не закричить від болю. А коли помирає, то його вороги визнають його славу і ховають із усіма належними почестями. Вважається, що почесно взяти участь у такій славній смерті.

Зовсім інша річ — боягуз, який кричить від найменшого поранення і просить пощади. Катувати такого — не честь, а сором. Тому жоден воїн не хоче наближатися до нього і поганити руки об нього, і такого боягуза забивають до смерті або вигадують якийсь інший безчесний спосіб, аби позбавити його життя.

Таким боягузом виявився Раттлєр. Усі заподіяні йому досі рани були відносно легкими і зовсім не загрожували життю. Йому боліло, але справжні тортури ще навіть не починалися. Та, попри це, він кричав і завивав, ніби вже потрапив до пекла, і постійно повторював моє ім’я. Тож я мав підійти до нього. Тоді Інчу Чуна зробив перерву і попросив мене:

— Нехай мій юний білий брат підійде до нього і запитає, чому він так верещить. Наразі він ще не має причин кричати аж так голосно.

— Так, сер, ідіть сюди, підійдіть, прошу вас, — вигукнув Раттлєр. — Я хочу поговорити з вами!

Я підійшов і запитав:

— Щó ви хочете від мене?

— Витягніть мені ножі з ніг і з рук!

— Я не маю права.

— Але ж я можу померти! Хто може витримати стільки ран?

— Дивно! Ви й справді вірили в те, що виживете?

— Але ж ви всі живі!

— Я нікого не вбивав.

— Я не винен, що зробив це. Ви ж знаєте, що я був п’яний.

— Але факт залишається фактом. Я завжди застерігав вас від бренді. Ви мене не слухали і ось, маєте наслідки.

— До чорта з наслідками! Попросіть нарешті за мене!

— Я так і зробив. Якщо ви попросите пробачення, то помрете швидко і вас не будуть катувати.

— Швидко помру? Але я не хочу помирати! Я хочу жити!

— Це неможливо.

— Неможливо? То для мене немає порятунку?

— Ні.

— Жодної надії?!

Він викрикнув це від чистого серця і після цього почав так голосити і скиглити, що я не витримав і пішов від нього геть.

— Залишіться, сер, не йдіть від мене! — кричав він мені услід. — Бо ж вони знову візьмуться до мене!

— Не вий, ти, пес! Ти — смердючий койот, і жоден воїн не має більше права торкатися тебе своєю зброєю, — вигукнув Інчу Чуна, а потім, уже звертаючись до своїх людей, продовжив:

— Хто з апачів хотів би ще мати справу з цим боягузом?

Не зголосився ніхто.

— Отже, ніхто?

Знову мовчання.

— Уфф! Цей убивця не вартий того, щоби його катували воїни. Його також не поховають поряд із Клекі-Петрою. Як може такий щур з’явитися у Країні вічного полювання разом із білим лебедем? Розв’яжіть його!

Він дав знак двом хлопцям, а ті відразу ж скочили до Раттлєра, повитягували йому ножі з тіла і відв’язали його від труни.

— Зав’яжіть йому руки за спиною! — наказав тоді вождь.

Хлопці, яким ледь виповнилося по десять років, зробили, як було сказано. А Раттлєр не наважувався навіть поворухнутися. Який жах! Мені майже було соромно, що я теж білий.

— Ведіть його до води і киньте у річку! — таким був наступний наказ. — Якщо він, попри все, допливе до протилежного берега, нехай буде вільним.

Раттлєр закричав від радості і пішов за хлопцями до річки Пекос. Але на березі він раптом зупинився. Тоді хлопці схопили його і штовхнули донизу. Спершу він занурився під воду, але незабаром випірнув і намагався плисти на спині: це було неважко, навіть попри те, що руки в нього були зв’язані. Адже він міг рухати ногами.

Чи бажав я йому, щоби він дістався протилежного берега? Важко сказати. Він таки заслужив на смерть. Залишивши його живим і дозволивши йому втекти, слід було вважати себе співучасником усіх злочинів, які він здійснить у майбутньому. Я вже не кажу про те, що для нас самих це означало б у майбутньому небезпеку, бо цей чоловік неминуче захоче помститися.

Обоє хлопців стояли біля води і спостерігали за полоненим. Тоді Інчу Чуна наказав їм:

— Візьміть зброю і стріляйте йому в голову!

Тож хлопці пішли до місця, де дорослі воїни поскладали свої гвинтівки, і взяли собі по одній. Ці діти вже знали, як поводитися з такою зброєю. Вони стали на коліна на березі і цілилися в голову Раттлєра.

— Тільки не стріляйте, Бога ради, не стріляйте! — кричав той перелякано.

Хлопці тихо сказали щось одне одному. Вони ставилися до того, що відбувалося, як до спорту, і дозволили полоненому відплисти трохи далі. Вождь стояв мовчки. З його поведінки я зробив висновок: він знає, що вони вистрелять. Раптом вони своїми ще високими дитячими голосами підбадьорливо скрикнули і вистрелили. Кулі влучили, і Раттлєр миттєво зник під водою.

Індіанці не видали крику радості, як робили зазвичай, убивши ворога. Такий боягуз не був вартий того, щоби видавати на його честь бодай звук. Зневага індіанців була настільки великою, що вони навіть не подбали про тіло Раттлєра. Тому його труп понесло вниз по ріці, і ніхто навіть не подивився йому вслід.

Інчу Чуна підійшов до мене і запитав:

— Тепер мій юний друг задоволений мною?

— Так. Я дякую тобі!

— Ти не маєш за що дякувати. Навіть якби Інчу Чуна не знав про твоє бажання, то він все одно вчинив би саме так. Цей пес не був вартий геройської смерті в муках. Сьогодні ти побачив різницю між сміливими червоношкірими воїнами і білими боягузами. Блідолиці здатні до усіляких підлостей, але коли настає час продемонструвати сміливість, то вони виють від страху, ніби побиті пси.

— Вождь апачів не може забувати, що всюди є хоробрі і боягузи, як є добрі і злі люди!

— Ти маєш рацію, Інчу Чуна не хотів образити тебе. Але тоді жоден народ не може думати, що він кращий за інший лише тому, що має інакший колір шкіри.

Аби відвернути його від цієї слизької теми, я запитав:

— Щó тепер робитимуть апачі? Поховають Клекі-Петру?

— Так.

— Чи можемо ми з моїми друзями бути при цьому?

— Так. Якби ти сам не сказав про це, ми б запросили тебе. Коли ми пішли по коней, ти розмовляв із Клекі-Петрою. Що це була за розмова?

— Це була дуже серйозна і важлива розмова, як для нього, так і для мене. Коли ви пішли геть, ми сіли поряд. І незабаром з’ясували, що ми земляки. Тоді перейшли на рідну мову. Він багато пережив та перетерпів і розповів мені про це. Сказав і про те, як сильно любить вас і що його найбільшим бажанням є померти замість Віннету. Через кілька хвилин Великий Дух виконав це його бажання.

— Чому він хотів померти замість мене? — запитав Віннету, який підійшов до нас у цей момент.

— Бо він любив тебе, але була іще одна причина, про яку я, можливо, розповім згодом. Його смерть мала бути покутою.

— Коли він помирав у мене на руках, то сказав тобі щось незнайомою мені мовою.

— Це була наша з ним рідна мова.

— Він говорив про мене?

— Так. Він попросив мене бути вірним тобі.

— Бути вірним мені? Але ж ти мене ще не знав!

— Знав, бо я побачив тебе, а він розповів мені про тебе.

— І щó ти відповів йому?

— Я пообіцяв виконати його прохання.

— Це було його останнє у житті бажання. Ти став його спадкоємцем. Ти присягнув йому бути мені вірним і оберігав мене, стеріг і рятував — навіть тоді, коли я вважав тебе своїм ворогом. Удар мого ножа убив би кожного, але твоє сильне тіло витримало це. Я завинив перед тобою. Будь моїм другом!

— Я давно ним став.

— Моїм братом!

— З радістю.

— Ми закріпимо цю клятву на труні того, хто передав мою душу в твої руки! Благородний блідолиций покинув нас, але дав замість себе іншого, не менш благородного білого брата. Моя кров буде твоєю, а твоя — моєю! Я вип’ю твоєї крові, а ти — моєї. Мій батько Інчу Чуна, великий вождь апачів, дозволить мені це!

І вождь подав мені руку.

— Інчу Чуна дозволяє, — щиро сказав він. — Ви будете не лише братами, але й однією людиною, одним воїном із двома тілами. Хуґ!

Кровні брати

Ми пішли туди, де мала бути могила. Я розпитував про методи будівництва та її висоту і попросив дати мені кілька томагавків. Потім ми зі Семом, Діком та Віллом пішли вниз по ріці до лісу, де знайшли відповідне дерево і за допомогою томагавків зробили хрест. Поки ми несли хрест до могили, поховальні урочистості вже розпочалися. Червоношкірі далі складали камені на майже готову могилу, співаючи свої химерні монотонні поховальні пісні, які діймали аж до серця. Одноманітна мелодія час від часу переривалася різкими скрикуваннями, які звучали несподівано, як грім на голову.

Під керівництвом вождя і його сина над зведенням могили працювала дюжина індіанців. Поміж ними і натовпом, який співав жалобних пісень, кружляла у повільному і дивовижному танці чудернацьки вбрана і обвішана різноманітними талісманами постать.

— Хто це? — запитав я. — Шаман?

— Так, — відповів Сем.

— Індіанські звичаї під час християнського поховання! Як вам таке, любий Семе? — продовжив я.

— Спокійно, сер! Жодної критики! Бо страшенно образите апачів.

— Але ця комедія мені огидна.

— Вони мають найкращі наміри. Ці люди вірять у Великого Духа, до якого пішов їхній померлий друг і вчитель. Вони проводять усі поховальні та прощальні церемонії згідно зі своїми звичаями, і все, що в цей час робить шаман, має лише символічне значення. Тож дайте їм спокійно робити свою справу! А вони своєю чергою не завадять нам поставити на могилі хрест.

І коли ми поклали хрест біля труни, Віннету запитав:

— Цей символ християнства буде розміщений на могилі?

— Так.

— Це правильно. Віннету і сам хотів попросити свого друга Вбивчу Руку зробити хрест, бо Клекі-Петра у своїй кімнаті мав його і молився перед ним. Тож цей символ його віри має бути й на могилі. На якому місці слід поставити його?

— Хрест має бути вгорі.

— Так, як над великими будинками, де християни моляться до свого Великого Духа? Я зроблю все, як ти кажеш. Сідайте і дивіться, чи ми все робитимемо правильно!

Через якийсь час усе було готове. Могилу виклали, на самій вершині встановили хрест і залишили отвір для труни, яка наразі ще стояла збоку, на землі.

У цей момент прийшла Ншо-чі. Вона ходила до пуебло, щоби принести дві глиняні миски, у які набрала річкової води. А потім підійшла до нас і поставила миски на труну. Незабаром я довідався, навіщо це.

Тепер усе було готове до поховання. Інчу Чуна дав знак, і жалобні пісні припинилися. Шаман сів на землю. Вождь підійшов до труни і почав виголошувати неквапливу і урочисту промову. Сем тихо перекладав мені її.

— Сонце вранці з’являється на сході, а ввечері сідає на заході, рік прокидається навесні, а взимку знову впадає у сплячку. Так само все відбувається з людьми. Хіба не так?

— Хуґ! — пролунало зусібіч.

— Людина сходить, як сонце, і знову заходить у могилу. Вона прокидається до життя, як весна, а потім, узимку, іде на спочинок. Але сонце після того, як увечері сідає, наступного ранку знову виходить на обрій, а після завершення зими знову настає весна. Хіба не так?

— Хуґ!

— Його віра не була нашою, а наша не була його вірою. Ми любили своїх друзів і ненавиділи ворогів. Але Клекі-Петра навчив нас, що ворогів також слід любити, бо й вони наші брати. Ми спершу не хотіли йому вірити. Але щоразу, коли ми слухалися його слів, це йшло нам на користь і приносило радість. Можливо, його віра таки є і нашою, просто ми не змогли збагнути цього так, як йому хотілося б. Ми стверджували, що наші душі вирушають до Країни вічного полювання, а він казав, що його душа отримає вічне блаженство. Але іноді мені здається, що Країна вічного полювання і є вічним блаженством. Хіба не так?

— Хуґ!

— Таким було його вчення. А тепер розкажу про його смерть. Вона напала на нього, як хижий звір на свою здобич. З’явилася раптово і несподівано. Він був здоровим і сильним, був серед нас. Він мав сісти на коня і їхати додому. Але тут у нього влучила куля вбивці. Нехай моїм братам і сестрам буде дозволено оплакувати це!

І знову зазвучав монотонний жалобний спів, який ставав усе голоснішим, аж поки не перейшов у виття. Через якийсь час вождь обірвав плач і продовжив:

— Ми помстилися за його смерть. Але душа вбивці втекла від жертви. Вона не зможе слугувати йому на тому світі, бо вона була боягузливою і не схотіла піти вслід за ним у смерть. Смердючого пса, якому належала ця душа, вбили дітлахи, і тепер його тіло плаває у ріці. Хіба не так?

— Хуґ!

— Клекі-Петра пішов від нас, але його тіло залишилося з нами, щоби ми могли поставити йому пам’ятник, який нагадуватиме нам і нашим нащадкам про доброго білого батька, який був нашим учителем і якого ми всі любили. Він народився не в нашій країні, а приїхав здалеку, перепливши через Велику воду. Він часто розповідав нам про свою батьківщину на сході і про те, що там ростуть дубові дерева. Тому з любові і поваги до нього ми зібрали жолуді і посіяли їх довкола його могили. Вони проростуть із землі, і так само слова, які ми чули від нього, проростуть із наших сердець. Вони розростуться там, і в їхній тіні спочиватимуть наші душі. Він завжди думав і дбав про нас. А коли пішов від нас, то прислав замість себе нового блідолицього, який замість нього стане нашим другом і братом. Тут перед нами — Вбивча Рука, наш білий брат, який приїхав із тієї ж країни, звідки походив і Клекі-Петра. Він знає усе, що знав покійний, а до того ж є ще й воїном, яким Клекі-Петра не був. Він заколов ґрізлі одним ножем, а своїм кулаком може повалити на землю будь-якого ворога. Інчу Чуна і Віннету не раз опинялися в його владі. Але він не вбив нас, зберіг нам життя, бо він любить нас і є другом червоношкірих. Хіба не так?

— Хуґ!

— Останнім бажанням, висловленим Клекі-Петрою, було, щоби Убивча Рука зайняв місце Клекі-Петри серед апачів, і Вбивча Рука пообіцяв виконати це бажання. Тому Вбивча Рука тепер прийнятий до племені апачів і вважається одним із вождів. До нього ставитимуться так, ніби він народився серед нас. Аби це стало законом, йому слід викурити люльку миру з кожним із нас. Але ми можемо обійти цей звичай, бо він питиме кров Віннету, а Віннету питиме його кров. Тоді Вбивча Рука стане плоттю від нашої плоті і кров’ю від нашої крові. Чи воїни апачів згідні з цим?

— Хуґ! Хуґ! Хуґ! — тричі прозвучала радісна відповідь юрби.

— Тож нехай Убивча Рука і Віннету підійдуть до могили і впустять по кілька крапель своєї крові до води братства!

Отже, на мене чекала церемонія кровного братерства, справжнісінького кровного братерства, про яке я стільки читав! Чимало диких і напівдиких племен вступають у таке братерство після того, як обоє майбутніх братів по крові або змішують свою кров, або п’ють кров одне одного. Вважається, що після цього між обома братами по крові виникають тісніші і жертовніші зв’язки, аніж коли б вони були братами від народження.

Ми з Віннету мали пити кров одне одного. Ми стали по обидва боки труни, й Інчу Чуна підняв рукав сорочки свого сина, щоби зробити надріз на його руці. З рани виступило кілька краплин крові, які вождь зібрав до чаші з водою. Потім він зробив те саме зі мною, а краплини крові зібрав до другої посудини. Віннету отримав воду з моєю кров’ю, а я — з його. Потім Інчу Чуна урочисто оголосив англійською:

— Душа живе у крові. Нехай душі обох цих юних воїнів об’єднаються в одну. І віднині все, що думає Вбивча Рука, стане і думкою Віннету, а все, чого захоче Віннету, буде і бажанням Убивчої Руки. Пийте!

Я спорожнив свою чашу, а Віннету — свою. Це була та сама вода, яку Ншо-чі принесла з ріки, тільки до неї додали кілька крапель крові, не відчутних на смак. Потім вождь подав мені руку.

— Тепер ти, як і Віннету, став моїм сином і воїном нашого народу. Слава про твої подвиги швидко розійдеться, і жоден інший воїн не спроможеться стати кращим за тебе. Ти стаєш вождем апачів, і всі наші племена поважатимуть тебе!

Це була карколомна зміна! Ще недавно я був домашнім учителем у Сент-Луїсі, потім землеміром для майбутньої гілки Західної залізниці, а тепер став вождем «дикунів»! І мушу зізнатися, що ці «дикуни» подобалися мені набагато більше, ніж чимало білих, із якими мені останнім часом доводилося мати діло.

Звичайно ж, я, як і кожен освічений європеєць, не збирався надавати таємничої ваги кільком краплям випитої крові. Я розумів різницю між суттю та зовнішнім боком речей і вважав, що те саме розуміють Інчу Чуна та Віннету. Недаремно ж вони пройшли школу свого білого вчителя.

Але слова Інчу Чуни про те, що ми з Віннету станемо одним тілом із двома головами, були правдою. Ми розуміли одне одного без слів, ми не мали потреби розповідати одне одному про свої почуття, думки і рішення. Досить нам було лише подивитися одне на одного, і ми вже знали, що думає і чого прагне інший. А іноді обходилося й без цього, бо навіть на віддалі один від одного ми діяли схоже і ніколи не сварилися. Так ставалося внаслідок нашої взаємної і глибокої симпатії, а також завдяки уважному ставленню до поглядів і звичок одне одного.

Після того, як Інчу Чуна завершив свою промову, апачі підвелися зі своїх місць, аби викрикнути на нашу підтримку гучні: «Хуґ!». І тоді вождь сказав:

— Тепер серед нас є новий живий Клекі-Петра, тож мертвого ми можемо відпустити до його могили. Нехай мої брати зроблять це!

Він сказав це апачам, які будували могилу. Але я попросив його ще трохи зачекати і покликав до могили Гоукенса, Стоуна і Паркера. А коли вони підійшли, то я промовив над труною кілька слів і проказав молитву. Аж тоді останки колишнього революціонера, а потім схимника помістили до кам’яного склепу, вхід до якого закрили каменями.

Це було перше індіанське поховання, яке мені довелося бачити. Церемонія глибоко вразила мене. Я не хочу критикувати переконання, які тоді висловив Інчу Чуна. Серед них було багато правдивого і чимало непевного. Але головне, що в його словах звучало прагнення спасіння, яке він, як і колись давно народ Ізраїлю, уявляв собі як щось зовнішнє, хоч воно може бути лише чимось внутрішнім, духовним.

Поки труну замуровували, знову зазвучали жалобні співи індіанців. Лише після того, як поклали останній камінь, церемонію вважали завершеною і кожен пішов до своїх справ. Для більшості такою справою стала трапеза. Інчу Чуна запросив і мене на учту.

Він жив у великому помешканні вже описаного будинку в пуебло. Помешкання було обставлене дуже просто. Але на стінах висіла велика колекція індіанської зброї, на яку я відразу ж звернув увагу. Ншо-чі обслуговувала нас — свого батька, Віннету і мене — за трапезою, і я мушу визнати, що була вона справжня майстерниця приготування індіанських страв. Поки їли, говорили дуже мало. Червоношкірі взагалі мовчуни, а того дня вже стільки всього було переговорено, що все несказане можна було з легким серцем перенести на потім. Невдовзі після вечері стемніло.

— Мій блідолиций брат збирається відразу спочивати чи ще хотів би прогулятися зі мною? — запитав Віннету.

— Я піду прогулятися, — сказав я, не питаючи, куди саме він збирається.

І ми вийшли з пуебло та попрямували до річки. Цього я і сподівався. Настільки глибока натура, як Віннету, неодмінно захоче ще раз відвідати могилу свого вчителя. Підійшовши до кургану, ми сіли на землю, вмостившись один біля одного. Віннету взяв мене за руку і мовчки тримав її у своїй, а я не мав причин переривати мовчання.

Тут слід додати, що далеко не всі апачі, яких я досі бачив, жили в пуебло. Для всіх воно було, ясна річ, замалим. У пуебло жила родина Інчу Чуни і кількох інших воїнів, там відбувалися зустрічі різних гілок племені мескалеро, які випасали своїх коней і полювали в різних місцях прерії. Звідси вождь керував племенем і вирушав у далекі подорожі до інших племен, які визнавали його верховним вождем апачів. Це були племена льанеро, хікарілья, тараконам, чірікауа, піналям, гіласам, мімреням, ліпани[40] та інші. Навіть навахо[41] корилися якщо не безпосереднім наказам, то принаймні загальним правилам.

Мескалеро, які не жили в пуебло, після поховання пішли геть, а залишилися лише ті, хто мав доглядати коней, що їх привезли кайова. Тому ввечері ми з Віннету могли спокійно посидіти біля могили Клекі-Петри, де нікого більше не було. Хочу додати, що наступного дня таки принесли жолуді і посіяли їх довкола могили, а згодом вони проросли. Ті дерева ростуть там і досі.

Через якийсь час Віннету перервав мовчанку і запитав:

— Мій брат Убивча Рука зможе забути, що колись ми були його ворогами?

— Уже забув, — запевнив я його.

— Але одного ти не зможеш пробачити.

— Чого саме?

— Те, як мій батько образив тебе.

— Коли?

— Коли ми зустрілися вперше.

— Те, що він плюнув мені в обличчя?

— Так.

— Чому я мав би не пробачати цього?

— Бо слину можна змити лише кров’ю.

— Нехай Віннету не турбується. Це я теж уже забув.

— Мій брат говорить таке, у що неможливо повірити.

— Можливо. Зрештою, я давно довів, що забув про це.

— Чим саме?

— Тим, що не образився на нього. Чи ти думаєш, що Вбивча Рука дозволить плювати собі в лице і не відповідатиме на це відразу ж ударом кулака?

— Так, згодом ми дивувалися, що ти не зробив цього.

— Батько Віннету не образив мене. Я витер слину і забув про все. Не будемо говорити про це!

— Але я мушу про це поговорити. Я винен за це перед своїм братом.

— Чому?

— Бо ти мусиш навчитися законів нашого племені. Воїни не люблять зізнаватися у своїх помилках, а вожді тим більше. Інчу Чуна знає, що він зробив неправильно, але він не може попросити в тебе пробачення. Він попросив мене поговорити з тобою. Тому Віннету просить пробачення у тебе замість свого батька.

— У цьому немає потреби. Ми квити, бо я теж вас образив.

— Ні.

— Так! Хіба удар кулаком це не образа? А я бив вас кулаком.

— Це було під час битви, коли це не вважається образою. Мій брат — шляхетний і добросердий. Ми ніколи цього йому не забудемо.

— Поговорімо про щось інше. Сьогодні я став одним із апачів. А щó буде з моїми друзями?

— Їх не можуть прийняти у плем’я, але вони стали нашими братами.

— Без жодних додаткових формальностей?

— Завтра ми викуримо з ними люльку миру. На батьківщині мого білого друга немає люльок миру?

— Ні. Усі християни — брати, і їм не потрібні для цього додаткові ритуали.

— Усі — брати? І між ними не буває воєн?

— На жаль, бувають.

— Тож люди твого краю нічим не кращі за нас. Чому мій брат поїхав із батьківщини?

Для червоношкірих невластиво ставити такі запитання. Але Віннету міг це робити, оскільки був моїм братом, якому слід було довідатися про мене якнайбільше. Він питав не лише з цікавості, але мав для цього ще й іншу причину.

— Аби шукати тут свого щастя, — пояснив я.

— Щастя? А щó таке щастя?

— Багатство, хоча…

На цих словах він випустив мою долоню зі своєї, а в його очах зблиснув недобрий вогник. Я знав, що в цей момент він розчарувався у мені.

— Багатство! — перебив він мене. — Ти помиляєшся. Гроші зробили червоношкірих лише нещасними. Через гроші білі продовжують витісняти нас із наших земель і рано чи пізно винищать нас цілком. Золото — це причина нашої смерті. Мій брат не буде прагнути золота.

— Я і не прагну.

— Не прагнеш? Але ж ти сказав, що вважаєш щастям багатство.

— Це правда. Але я маю на увазі не те багатство, про яке ти подумав. Буває різне багатство — золото, мудрість, досвід, здоров’я, честь, слава, Божа ласка і повага від людей.

— Уфф! Уфф! Он як ти вважаєш! І якого саме багатства шукаєш ти?

— Останнього з перелічених.

— Божої ласки і поваги від людей? То ти дуже побожний і вірний християнин?

— Я не знаю, чи я дуже побожний і вірний християнин, про це знає лише Бог, але я хотів би таким бути.

— Ти вважаєш нас поганами?

— Ні. Ви вірите у Великого Духа і не молитеся до ідолів.

— Тоді виконай моє прохання!

— З радістю! Яке саме?

— Ніколи не говори зі мною про віру. Не намагайся зробити з мене християнина! Ти дуже симпатичний мені, і я б не хотів, аби наша дружба розпалася. Бо тут усе так, як говорив Клекі-Петра. Можливо, віра білих людей і правильна, а ми, червоношкірі, ще не можемо її збагнути. Якби християни не витісняли нас і не нищили, то ми могли б вважати їх добрими людьми і поважати їхню віру. Тоді ми мали б час і на те, щоби навчитися розуміти вашу священну книгу і ваших священиків. Але той, кого повільно, але невпинно винищують, не може вірити, що вчення вбивці — це наука любові.

— Ти повинен відрізняти справжніх вірян від тих, хто лише визнає віру, але не чинить відповідно до приписів!

— Так говорять усі блідолиці. Вони охоче називають себе християнами, але не дотримуються своєї віри. А в нас є наш Маніту, який хоче, щоб усі люди були добрими. Я намагаюся бути добрим християнином, і, можливо, я навіть кращий християнин, ніж багато хто з тих, які називають себе так, але не мають любові і шукають лише вигоди для себе. Тому ніколи не говори зі мною про віру і ніколи не намагайся навернути мене до неї! Ось моє прохання до тебе!

Я виконав його прохання і ніколи не говорив із ним про свою віру. Але хіба обов’язково говорити про це раз у раз? Хіба дія не є кращою і переконливішою проповіддю, ніж слово? «За ділами вашими будуть вас пізнавати», — говорить Святе Письмо, і я був учителем Віннету не на словах, а на ділі, вчив його своїм прикладом, аж поки одного вечора, який я ніколи не забуду, через багато років, він сам не заговорив до мене. Але тепер ми сиділи разом, був урочистий момент, і тут Віннету перервав мовчанку:

— Як трапилося, що мій брат Убивча Рука став одним зі злодіїв землі? Хіба він не знав, що це злочин проти червоношкірих?

— Я міг би так подумати, але не подумав. Я був дуже радий, що мене взяли до землемірів, бо за це мені дуже добре платили.

— Платили? Мені здавалося, що ви не завершили роботу? Вам платили ще до того, як ви все зробили?

— Ні. Я отримав лише завдаток і спорядження. А все, що я заробив, мені мали виплатити аж після завершення роботи.

— І тепер ти втратив ці гроші?

— Так.

— Багато?

— Для мого фінансового становища дуже багато.

Він помовчав мить, а потім сказав:

— Мені дуже прикро, що через нас ти зазнав збитків. Ти не багатий?

— Якщо говорити про гроші, то я бідний.

— Як довго вам ще залишалося вимірювати?

— Кілька днів.

— Уфф! Якби я тоді знав тебе так, як сьогодні, то ми б напали на кайова на кілька днів пізніше.

— Аби я встиг завершити роботу? — запитав я, вражений його шляхетністю.

— Так.

— Тобто ти дозволив би завершити «крадіжку»?

— Не крадіжку, а тільки вимірювання. Лінії, які ви креслите на папері, не шкодять нам, бо це ще не крадіжка. Вона починається тоді, коли прийдуть робітники блідолицих, аби прокласти стежку для вогняного коня. Я би тобі…

Він зупинився посеред своєї промови, щоб упевнитися у тому, що раптом спало йому на думку. А потім він продовжив:

— Аби отримати гроші, тобі потрібні були папери, про які ти щойно говорив?

— Так.

— Уфф! Тоді тобі ніколи не заплатять, бо все, що ви накреслили, знищено.

— А щó трапилося з нашими приладами?

— Воїни, яким вони потрапили до рук, хотіли розбити їх, але я не дозволив. Бо хоч я не ходив до школи блідолицих, але знаю, що такі речі дорого коштують, тож наказав їх стерегти. Ми привезли їх сюди, і вони у хорошому стані. Я віддам їх моєму братові Вбивчій Руці.

— Дякую тобі. Цей подарунок я радо прийму, хоча мені від нього тепер жодної користі. Просто буде приємно, що я зможу віддати інструменти.

— То вони тобі не допоможуть?

— Ні. Мені допомогло б тільки закінчення роботи.

— Але ж тобі бракує ще й знищених паперів.

— Ні. Я був обережним і робив усі креслення у двох примірниках.

— Уфф! Уфф!

Цей викрик прозвучав напівзахоплено і напівздивовано. Потім Віннету знову замовк. У його серці заворушилася думка шляхетна настільки, що хтось інший із моїх знайомих навряд чи спромігся б на таку. Невдовзі він підвівся.

— Ходімо додому, — сказав він. — Наш білий брат має втрати через нас. Віннету подбає про відшкодування. Але спершу ти маєш цілком одужати.

І ми повернулися назад до пуебло. Ту ніч ми, четверо білих, мали вперше провести як вільні люди. Наступного дня з великими урочистостями була викурена люлька миру між Гоукенсом, Стоуном, Паркером і апачами, а під час цього звучали звичні довгі промови. Найпишнішою була промова Сема, але він за своєю звичкою вставив у неї чимало дотепних слів, тож поважні індіанці ледь стримувалися від сміху.

Протягом цього дня з’ясувалося все, що досі було неясним. І знову згадали, як я звільнив Віннету та Інчу Чуну від пут, про що Гоукенс виголосив таке:

— Ви надзвичайно хитра і підступна людина, сер! А з друзями треба бути чесним, особливо коли завдячуєш цим друзям так багато, як ви нам. Ким ви були, коли ми вперше побачилися у Сент-Луїсі? Домашнім учителем, який мусив утовкмачувати дітям абетку і табличку множення. І залишилися б таким невдахою, якби ми не заопікувалися вами. Ми витягли вас із того нудотного навчання і з вартою подиву терплячістю волочили за собою через савану, качка б мене копнула. Ми дбали про вас, як ніжна мати дбає про своє дитинча або ж як курка дбає про яйце, яке висиджує. Ви поволі набиралися розуму біля нас, і саме ми сформували ваш мозок до того стану, в якому він перебуває зараз. Словом, ми стали вам батьком і матір’ю, дядьком і тіткою, ми носили вас на руках, дбали, щоби ваше тіло отримувало найкращі шматки м’яса, а голова якнайбільше набиралася нашої мудрості і досвіду. Тож тепер ми можемо очікувати за це від вас поваги, уважності і вдячності, а не того, що ви ще каченям пнетеся у глибоку воду, де можемо втонути навіть ми, дорослі качури. Попри всі попередження, ви постійно робили те, що вам забороняли. І моє серце під шкірою цього старого мисливського плаща болить від усвідомлення того, якою невдячністю і яким непослухом ви платите за нашу любов і самопожертву. Якби я став тут перелічувати всі скоєні вами дурниці, то цьому не було б кінця. Але найгірше було те, що, визволивши обох апачів, ви не сказали нам про це жодного слова. Цього я не пробачу вам ніколи, доки ношу цю свою стару шкіру. Наслідки цього підступного замовчування ми відчули відразу ж. Якби не це, то вчора нас уже б гарненько закоптили і підсмажили на пáлі, а сьогодні ми б уже опинилися в чудових долинах Країни вічного полювання. Натомість тепер ми змушені змиритися з тим, що нас узагалі вважають не вартими того, щоби вбити. І ми живі та здорові сидимо у цьому забутому Богом пуебло, де всі лізуть зі шкіри, щоби забити нам шлунок різними смаколиками, та ще й намагаються зробити з вас, ґрінгорна, якогось напівбога. Цим соромом ми завдячуємо тільки вам і тóму, що ви — нікчемний плавець. Але любов завжди незбагненна, як жіноча душа. Що більше з неї знущаються, то краще вона почувається, тому ми наразі не будемо викидати вас зі своїх сердець і позбавляти нашого товариства, а пробачимо вам. Але тільки за умови, що ви нарешті візьметеся за розум і змінитеся на краще. Качка б мене копнула. Обіцяєте мені виправитися, сер?

— Так, — запевнив я і потиснув йому руку. — Я буду так ревно йти за прúкладом, який ви подавали мені і подаєте досі, що мене вже незабаром називатимуть другим Семом Гоукенсом.

— Шановний, а ось цього не треба! До цього можете навіть не прагнути. Такий ґрінгорн, як ви, ніколи не дорівняється до Сема Гоукенса! Про це не може бути й мови! Це так само ймовірно, як те, що цвіркун може стати оперним співаком і…

І тут Дік Стоун засміявся і перебив його:

— Стоп! Замовкни хоч раз, старий балакуне! Ти стаєш просто нестерпний! Ти все ставиш із ніг на голову, все плутаєш і намагаєшся натягнути рукавичку з правої руки на ліву! На місці Вбивчої Руки я б не потерпів, щоби мене постійно обзивали ґрінгорном!

— Чому він мав би обурюватися? Це ж правда. Він — справжній ґрінгорн!

— Дурниці! Ми завдячуємо йому життям. Із сотні досвідчених вестменів, і навіть з-поміж нас, жоден не впорався б із тим, щó він зробив учора. Замість того, щоби ми його охороняли, він нас захистив. Затям собі! Якби не він, ми б не сиділи так спокійно тут, а разом із нами — ти зі своїм фальшивим скальпом!

— Щó ти сказав? Фальшивий скальп? Не повторюй цього ніколи! Це справжнісінька перука. Якщо ти досі цього не знаєш, то подивися сам!

Буйвол-Вожак (плем’я кроу) перетинає потік верхи. Монтана, прибл. 1905 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

І він зняв свою перуку і показав усім присутнім.

— Геть! Іди геть звідси з цими патлами! — засміявся Стоун.

Тоді мисливець одягнув перуку собі на голову і далі провадив з докором у голосі:

— Як тобі не соромно, Діку, називати окрасу моєї голови патлами! Я не сподівався цього від такого вірного друга, як ти! Ви всі не розумієте і не цінуєте свого старого Сема. Тож я покараю вас усіх зневагою і піду собі до своєї Мері. Треба ж подивитися, чи їй ведеться так само добре, як і мені.

Він зневажливо махнув рукою і пішов собі геть. А ми засміялися йому вслід, бо на нього неможливо було ображатися.

Наступного дня повернулися розвідники, які стежили за кайова. Вони повідомили, що кайова у повному складі пішли геть і не видно було жодних ворожих намірів з їхнього боку.

Таємниця серця

І ось настали спокійні часи, хоча для мене і тут знайшлося чимало роботи. Семові, Дікові та Віллу дуже подобалася гостинність апачів. Вони відпочивали. А єдине, чим займався Гоукенс, — це щодня виїздив на прогулянку з Мері, щоби вона, як він висловлювався, «навчилася ловити найтонші нюанси». Це означало, що тварина мала звикнути до його манери їзди.

Але я не розслаблявся. Віннету взявся вчити мене індіанської премудрості. Ми проводили разом цілі дні і від’їжджали доволі далеко, щоб я міг повправлятися в полюванні і військовій майстерності. Ми їздили довколишніми лісами, і там я отримував першокласні уроки з непомітного підкрадання. Віннету проводив зі мною справжні польові навчання. Здебільшого він ховався і ставив мені завдання знайти його. Він докладав усіх зусиль, аби замаскувати сліди, а я так само старанно намагався його відшукати. Йому, щоправда, часто доводилося сидіти у густих чагарях і спостерігати, як я його шукаю. Він звертав мою увагу на всі помилки і власним прикладом показував, щó я мав робити, а чого робити було не варто. Це були чудові уроки, я знаходив у тому велику приємність і захоплювався своїм учителем. До слова, він ніколи не хвалив мене, але ніколи й не критикував. Він був справжнім майстром у всьому, що слід знати і вміти для життя серед індіанців. А крім того, мав неабиякий педагогічний талант.

Я не раз повертався додому змучений і розбитий. Але й тоді не міг відпочити, бо постановив собі вивчити мову апачів, тож активно брав уроки в пуебло. Мене вчили двоє вчителів і одна вчителька: у Ншо-чі я переймав діалект мескалеро, в Інчу Чуни — льанеро, а у Віннету — навахо. Оскільки всі ці діалекти споріднені між собою і мають небагато відмінних слів, то й тут моє навчання просувалося доволі швидко.

Іноді Ншо-чі їхала разом з нами, якщо ми планували вправлятися не надто далеко від пуебло. І завжди дуже тішилася, якщо мені вдавалося добре виконати завдання.

Одного разу в лісі Віннету наказав мені піти геть і повернутися аж через п’ятнадцять хвилин. Вони зникли обоє зі Ншо-чі, і мені слід було шукати сестру Віннету, яка заховалася дуже добре. Тож я відійшов на доволі велику відстань, зачекав п’ятнадцять хвилин, а потім повернувся. Спершу сліди обох були дуже чіткими. А потім раптом відбитки ніг дівчини зникли взагалі. Я знав, що вона ступає дуже легко. Але земля була м’якою, тож обов’язково мав би залишитися принаймні нечіткий слід. Але я не міг знайти нічого, жодної прим’ятої чи зламаної квітки, хоча саме на цьому місці земля була вкрита дуже ніжним мохом. Чітко відбилися лише ступні Віннету. Та до них мені було байдуже, бо шукати я мав не його, а сестру. А він був десь поблизу і спостерігав, чи робитиму я якісь помилки.

Я знову і знову ходив по колу, але не знаходив жодної зачіпки. Це лякало мене. Тож я замислився: Ншо-чі мала б таки залишити хоч якийсь слід, бо неможливо безслідно пройти через цей м’який мох. Але якщо Ншо-чі взагалі не ступала тут?

Я уважно роздивився сліди Віннету. Вони були глибшими, ніж досі. Можливо, він переніс свою сестру на руках? Тоді завдання, яке він поставив мені і вважав дуже складним, перетворилося на дуже легке від моменту, коли я вгадав, що він ніс Ншо-чі на руках.

Через свою ношу він ступав важче, тому його сліди стали глибшими. Тепер залишалося знайти сліди індіанки. Але їх треба було шукати не внизу, на землі, а вище. Бо якби Віннету йшов лісом один, то йому було б нескладно розсувати гілки руками. Але оскільки він тримав на руках сестру, то робити цього не міг, а вона не подумала про зламані гілки. І ось, будь ласка! Досить мені було зосередити увагу не на землі, а на кущах, як я відразу побачив чимало зламаних гілочок і пошкоджених листків — слідів, які ніколи не залишив би Віннету, якби йшов тут один. Ті сліди вели прямісінько до галявини, а потім знову в ліс. Там, на другому боці галявини, вони обоє й сиділи, переконані, що мені не вдасться впоратися з завданням.

Я міг би просто пройти навпростець через галявину, але я хотів переплюнути їх. Тому обійшов галявину непомітно, ховаючись між кущів. А по той бік спершу пошукав слідів Віннету. Якби він пішов далі, то я знайшов би їх. А оскільки він не пішов, а заховався із Ншо-чі, то слідів не було. Тож я ліг на землю і нечутно проповз до них по землі, щоби мене не було видно за деревами і кущами. На землі не було жодного сліду. Отже, як я і передбачав, вони були на межі галявини, на тому місці, куди вів слід Віннету.

І я тихенько пробрався до того місця. Вони сиділи там тихо і уважно прислухáлися. Тож я мав бути дуже обережним. І це мені вдалося навіть краще, ніж я собі думав. І тут я побачив їх обох: вони сиділи поряд у зарослях диких слив, спинами до мене, бо очікували мене з протилежного боку. Вони розмовляли, але пошепки, тож я не чув їхніх слів.

Я дуже втішився, що вдасться зробити сюрприз, і обережно поповз до них. Ось я вже був так близько, що міг дотягнутися до них рукою. І я вже хотів було торкнутися спини Віннету, але почув слова, які мене зупинили:

— Сходити по нього? — прошепотів він.

— Ні, — заперечила Ншо-Чі. — Він сам прийде.

— Не прийде.

— Вбивча Рука прийде.

— Моя сестра помиляється. Він дуже швидко вчиться, але твій слід веде через повітря. Як він може знайти його?

— Знайде. Мій брат казав мені, що Вбивча Рука вже давно не дає себе ошукати. Чому тепер Віннету стверджує протилежне?

— Бо сьогодні я поставив перед ним найважче з тих завдань, які зміг придумати. Його око побачить будь-який слід. Але твій можна знайти лише подумки, а цього він ще не навчився.

— Але він однаково прийде, бо він може все, чого захоче.

Вона промовила ці слова пошепки, але в них прозвучала така впевненість, така довіра, що я аж запишався собою.

— Це правда, я не знаю нікого, хто би схоплював усе так швидко, — кивнув Віннету. — Є тільки одна річ, у якій він не може зорієнтуватися, і мені страшенно прикро через це.

— Щó це?

— Наше спільне бажання.

У цей момент я хотів уже дати знати про себе, але тут Віннету заговорив про якесь бажання. І це спонукало мене ще трохи зачекати. З якою насолодою я виконав би будь-яке бажання цих чудових людей! А в них було таки одне, про яке вони мені не казали, бо думали, що я його не виконаю. Можливо, зараз я почую, про що йдеться, і зможу несподівано зробити те, чого вони хочуть. Тому я мовчав далі і прислухався уважніше.

— Мій брат Віннету вже говорив із ним про це? — запитала Ншо-чі.

— Ні.

— А батько?

— Ні. Він хотів сказати йому, але я не дозволив.

— Чому? Ншо-чі дуже любить цього блідолицього, а вона донька верховного вождя апачів!

— Так, вона донька вождя і має ще чимало чеснот. Кожен червоношкірий воїн і кожен блідолиций були б щасливі, якби вона захотіла стати його скво, тільки Вбивча Рука не схоче.

— Звідки мій брат Віннету знає про це, якщо не говорив із ним?

— Я знаю це й так, бо добре розумію його. Він не такий, як інші білі, він прагне вищого, ніж вони. Він не візьме за дружину індіанку.

— Він так сказав?

— Ні.

— Можливо, його серце належить якійсь блідолицій?

— Також ні.

— Ти переконаний?

— Так. Ми говорили про білих жінок. І я зрозумів із його слів, що його серце ще не прокинулося.

— Але моє прокинулося!

— Нехай моя сестра не обманює себе! Вбивча Рука думає і відчуває по-іншому, ніж вона уявляє собі. Якщо він обере собі скво, то вона мусить бути серед жінок настільки ж видатною, як він серед чоловіків.

— А я не така?

— Серед червоношкірих дівчат — так. Моя чудова сестра краща за всіх. Але тут важливим є порівняння з блідолицими жінками. Щó ти бачила і чула? Чого ти навчилася? Ти знаєш життя червоношкірих жінок, але не знаєш нічого з того, що має знати біла жінка. Вбивча Рука не полює за блиском золота і за вродою. Його цікавлять інші речі, яких він не знайде у червоношкірій дівчині.

Тут вона схилила голову і замовкла. А він ніжно погладив її по щоці, намагаючись утішити.

— Мені дуже боляче, що я мушу ображати серце моєї найкращої у світі сестри, але Віннету звик завжди говорити правду, навіть якщо вона прикра. Можливо, він знає шлях, яким Ншо-чі може дістатися до своєї мети.

Тут вона різко підняла голову і запитала:

— Який це шлях?

— Шлях до міст блідолицих.

— Ти вважаєш, що мені слід поїхати туди?

— Так.

— Чому?

— Аби навчитися того, що ти повинна вміти і знати, якщо хочеш завоювати любов Убивчої Руки.

— Тоді я хочу туди! Скоріше туди! Брате Віннету, виконай, будь ласка, моє прохання. Поговори про це з нашим батьком Інчу Чуною! Попроси його відпустити мене подивитися великі міста блідолицих! Він дозволить, бо…

Далі я не почув, бо тихенько поповз назад. Мені здавалося несправедливим, що я підслухав цю розмову. Тільки б вони не зауважили мене! Бо якби вони почули, що я поряд, то це було б так соромно для них і для мене! Тепер, коли я відповзав, мені слід було бути ще обережнішим, аніж коли я наближався до них. Найменший звук, якась несподівана обставина могли зрадити те, що я довідався таємницю вродливої індіанки. І тоді я мусив би ще того ж дня покинути своїх червоношкірих друзів.

На щастя, мені вдалося непомітно відповзти. Коли я опинився далі, ніж можна було чути їх, то я підвівся і швидко обійшов галявину, щоби знову опинитися на стежці. А тоді відійшов ще на кілька кроків від того місця і крикнув:

— Нехай мій брат Віннету вийде до мене!

Ніщо не поворухнулося, тому я продовжив:

— Нехай мій брат вийде, бо я бачу його!

Знову ніщо не поворухнулося, тому я крикнув ще раз:

— Віннету сидить у кущах дикої сливи. Мені вивести його звідти?

Тут гілки ворухнулися, і Віннету вийшов із кущів, але сам. Він не міг більше залишатися у сховку, але все ще не збирався виказувати, де перебуває його сестра. Він запитав мене:

— Мій брат Вбивча Рука знайшов Ншо-чі?

— Так.

— Де?

— У кущах, куди веде її слід.

— Ти бачив її слід?

Це прозвучало дуже здивовано. Він не знав, що я задумав. Мабуть, вирішив, що я щось наплутав.

— Так, — відповів я. — Я бачив його.

— Але моя сестра так вдало заховала свій слід, що його точно неможливо побачити.

— Ти помиляєшся. Його можна побачити, хоча і не на землі, а в гілках. Ншо-чі не торкалася землі, бо ти ніс її, але вона зламала трохи гілок і пошкодила не один листок.

— Уфф! Я ніс її? Хто сказав тобі таке?

— Твої сліди. Вони раптом стали глибшими, бо ти поважчав. А оскільки ти не міг змінити свою вагу, то це означало, що ти ніс якусь ношу. Цією ношею була твоя сестра, чия нога, як я зауважив, не торкалася моху.

— Уфф! Ти помиляєшся. Піди ще раз назад і пошукай краще!

— Це буде зайве, у цьому немає потреби, бо Ншо-чі сидить там само, звідки ти щойно вийшов. Я приведу її.

І я пройшов крізь галявину. Але вона вже вийшла з кущів мені назустріч і задоволено сказала своєму братові:

— Я ж казала тобі, що він знайде мене, і мала рацію.

— Так, моя сестра мала рацію, а я помилявся. Мій брат Убивча Рука може читати людські сліди не лише очима, але й подумки. Ти вже знаєш майже все, чого я можу тебе навчити.

— Ні, ще далеко не все, — заперечив я. — Мій брат Віннету сказав мені похвалу, якої я ще не заслужив. Але я навчуся від нього і того, чого ще не вмію.

Це таки була перша похвала, яку я почув від нього, і мушу зізнатися, що я пишався нею не менше, ніж усіма похвалами своїх попередніх учителів.

Того ж вечора він приніс мені чудово скроєний і вишитий червоними нитками костюм з білої шкіри для полювання.

— Моя сестра Ншо-чі просить тебе носити цей одяг, — сказав він. — Твій стрій уже не достатньо добротний для Вбивчої Руки.

І він мав рацію. Мій одяг навіть для індіанських очей був уже надто поношеним. А якби я в такому вигляді з’явився у котромусь із європейських міст, то мене точно ув’язнили б як волоцюгу. Але хіба мав я право приймати такий подарунок від Ншо-чі? Здається, Віннету вгадав мої думки.

— Ти можеш спокійно взяти це вбрання, — сказав він. — Бо це я його замовив. Це подарунок врятованого тобою від смерті Віннету, а не його сестри. Блідолицим, здається, заборонено приймати подарунки від жінок?

— Якщо це не подарунок від власної дружини або родички, то заборонено.

— Ти — мій брат, отже, Ншо-чі — твоя родичка. Але однаково це подарунок від мене, а не від неї. Вона лише зробила його для тебе.

Наступного ранку я вдягнув подарований костюм, він сидів на мені як улитий. Найкращий нью-йоркський кравець не зміг би так точно вгадати мій розмір. Я показався моїй вродливій подрузі, яка дуже втішилася, що новий одяг підійшов мені. Трохи згодом до мене прийшли Дік Стоун і Вілл Паркер, які разом із Семом також отримали подарунки — люльки ручної роботи, виготовлені жінками племені. А потім я пішов тренуватися кидати томагавк. І тут до мене наблизилася чудернацька постать, убрана у новесенький шкіряний індіанський костюм, який унизу закінчувався парою старезних високих чобіт грандіозного розміру. На голові був ще древніший фетровий капелюх, криси якого сумовито обвисли, а з-під них визирала густа борода, велетенський ніс і двоє хитрющих очисьок. Я впізнав мого любого Сема Гоукенса. Він гордо став переді мною на своїх тоненьких кривих ніжках і запитав:

— Сер, можливо, ви знайомі з чоловіком, який зараз стоїть перед вами?

— Гм! — пробурмотів я. — Побачимо!

Я взяв його за лікоть, тричі повернув у різні боки, роздивився, а потім сказав:

— Мабуть, це Сем Гоукенс, качка б мене копнула!

— Так, мілорде! Ви не помилилися. Це я власного персоною і в повний зріст. Ви помітили щось незвичайне?

— Новісінький костюм!

— Саме це я й мав на увазі!

— Де ви його взяли?

— Виміняв на ведмежу шкуру, яку ви дали мені.

— Це я розумію, але мені цікаво знати, хто саме дав вам його.

— Особа? Гм! Он воно що! Ви хотіли знати особу, сер! Ну, це така справа. Зрештою, це ніяка не особа…

— А хто ж тоді?

— Ну, це представниця прекрасної статі.

— Навіть так?

— Ви ж знаєте вродливу Кліуну-ай?

— Ні. Кліуна-ай означає «місяць». Це дівчина чи жінка?

— І те, й інше, тобто ні одне, ні друге.

— Бабця?

— Дурниці! Якщо я говорю, що вона і скво, і дівчина, а точніше — ні одне, ні друге, то я маю на увазі, що вона вдова. Це дружина одного з апачів, який загинув в останньому бою.

— І ви хочете втішити її у горі?

— Так, сер, — відповів Сем. — Я дуже навіть не проти. Накинув на неї оком. Точніше — обома очима.

— Але ж, Семе, вона — індіанка!

— Ну і що? Я одружився б навіть із негритянкою, якби вони не були такі чорні. До речі, Кліуна-ай — чудова партія.

— Чому?

— Бо вона найкраще вичиняє шкури в цілому племені.

— Ви хочете свою також вичинити?

— Не жартуйте, сер! Я серйозно. Мати власну затишну домівку — ви мене розумієте? У неї таке гарне округле обличчя, наче місяць.

— Молодий місяць чи повний?

— Я ще раз прошу не жартувати на цю тему! Вона — як повний місяць, і я одружуся з нею, качка б мене копнула.

— Я сподіваюся, принаймні затемнення після цього не станеться. А як ви познайомилися?

— Саме завдяки шкурам. Я шукав, хто б міг вичинити мені шкуру ведмедя. І мені порадили її як найкращу чинбарку. Тож я відніс їй шкуру, та відразу ж зауважив симпатію з її боку.

— Симпатію до шкури?

— Дурниці! До мене, звичайно ж!

— Це свідчить про її добрий смак, любий Семе!

— Так, у неї чудовий смак! І вона зовсім не дурна! Про це свідчить хоча б той факт, що вона не просто вичинила шкуру для мене, а відразу ж пошила з неї костюм. Як мені в ньому?

— Ви просто зразок елегантності.

— Як справжній джентльмен, правда ж? Так, джентльмен! Вона мало не впала, коли побачила мене щойно у цьому костюмі. Можете бути певні, сер: я одружуся з нею!

— А куди подівся ваш старий одяг?

— Я викинув його геть.

— Он як! А колись ви казали мені, що ваш мисливський плащ безцінний!

— Так воно й було тоді. Бо я ще не знав Кліуни-ай. Але все міняється. Так воно вже складається у житті.

І після цих слів жевжикуватий продавець ведмежих шкур повернувся й гордо почимчикував геть. Його почуття до індіанки не стривожили мене і не насторожили. Досить було просто глянути на Сема, щоби мати з того приводу цілковитий спокій. Його непропорційно великі ступні, тонесенькі кривуваті ніжки, а лице, о Господи! Заросле бородою, мов у мавпи, а з бороди стирчав ніс, ніби дзьоб хижого птаха. Це могло відлякати навіть індіанку.

Він ще не відійшов далеко від мене, коли знову озирнувся і крикнув мені:

— Я себе зовсім інакше почуваю в цій новій шкірі, ніби заново народився, сер! Старої більше й бачити не хочу. Тепер Сем буде модником!

Наступного дня я зустрів його в пуебло. Але він мав стурбований вигляд.

— Про щó таке астрономічне думаєте, Семе? — запитав я.

— Астрономічне? Чому саме астрономічне?

— Бо у вас таке обличчя, ніби збираєтеся відшукати пляму на місяці.

— Майже так воно і є. Я сподівався, що це комета, але, здається, що це лише пляма на місяці.

— Хто?

— Кліуна-ай.

— Повний місяць сьогодні перетворився на пляму на місяці. Чому?

— Я запитав її, чи хоче вона знову вийти заміж, а вона сказала: «Ні».

— Але це не повинно викликати у вас зневіри. Рим теж не за день побудували.

— А мій новий костюм теж шився не одну годину. Ваша правда, сер, я все ще наречений.

І він пішов до своєї Кліуни-ай.

А через день, коли я сідлав коня, щоби разом із Віннету їхати полювати на бізонів, до нас підбіг Сем і запитав:

— Можна з вами?

— На бізонів? Ні. Ви, здається, планували полювання на кращих звірів.

— Зовсім ні.

— Справді?

— Мені не щастить. Вона ставить свої вимоги.

— Чому?

— Я був у неї ще раз. А вона сказала, що пошила мені костюм на замовлення Віннету, а тепер я маю їй за нього заплатити.

— Заплатити?

— Так. Хіба це знак закоханості?

— Не знаю. У мене немає досвіду в таких справах. Діти люблять своїх батьків, однак батьки повинні постійно платити за них. Можливо, це і є доказом взаємності з боку вашої пóвні.

— Пóвня? Гм! А може, все ж таки ще молодий місяць. Отже, берете мене зі собою?

— Віннету збирався поїхати лише зі мною.

— Він мені не заважатиме.

— А ви, любий Семе, вимастите свій новий одяг.

— Це правда. Плями крові не дуже добре виглядають на такому розкішному вбранні.

І він обернувся, щоб іти геть, але наостанок ще запитав:

— Як ви думаєте, сер, хіба мій старий плащ не був зручнішим?

— Можливо.

— Не лише можливо, але й дуже ймовірно.

На цьому ми й завершили нашу розмову. Але протягом кількох наступних днів Сем став іще мовчазнішим і понурішим. Виглядало, що його місяць усе молодшав. І ось одного разу я побачив, як він вийшов із дому… у старому одязі!

— Щó це таке, Семе? — запитав я. — Мені здавалося, що ви позбулися старого вбрання, викинули геть? Ви ж самі так сказали.

— Так і було.

— А потім знову знайшли?

— Так.

— Зі злості?

— Так. Я й справді лютий!

— На молодий місяць?

— Зовсім молодий. Я більше не хочу бачити цю Кліуну-ай!

— Тож я мав рацію?

— Так. Все сталося саме так, як ви й передбачали. Але є ще одна обставина, яка робить мене особливо лютим.

— Чи можу я довідатися, яка саме?

— Так, вам я можу це розповісти. Отже, вчора я знову прийшов до неї. Протягом кількох останніх днів вона поводилася зі мною дуже зле: майже не дивилася у мій бік і відповідала тільки «так» або «ні». Тож сиджу я вчора у неї, спираюся головою об дерев’яну балку. А там була якась тріщина, і туди потрапило моє волосся. І коли я встав з місця, то мене щось смикнуло, я озирнувся, і відгадайте, щó побачив?

— Підозрюю, що свою перуку.

— Так, моя перука зависла на дерев’яній скалці, а капелюх упав додолу.

— І тут, звичайно ж, колишній повний місяць раптом обернувся на молодий?

— Точно. Спершу вона стояла і дивилася на мене — ну, як дивляться на людину, в якої немає волосся на голові.

— А потім?

— Потім вона заверещала, ніби це в неї лиса голова.

— І чим усе закінчилося?

— Закінчилося? Закінчилося тим, що все перетворилося на молодий місяць, бо вона вибігла з дому, і більше я її не бачив.

— Можливо, незабаром ситуація покращиться?

— Ні: вона так і сказала.

— Щó сказала?

— Аби я більше не приходив до неї. Якщо вона знову вирішить вийти заміж, то хоче, щоби в її чоловіка було волосся на голові. Ну хіба це не дурощі?

— Гм!

— Нічого з цього не буде. Коли жінка виходить заміж, то їй має бути байдуже, що там на голові в її чоловіка — справжнє волосся чи перука, качка б мене копнула. Перука — навіть краще, бо вона коштує грошей, а своє волосся росте задарма!

— На вашому місці, Семе, я би знову відростив його!

— Шановний сер, качка б вас копнула! Я прийшов, аби ви втішили мене у моїх любовних невдачах, а ви лише глузуєте з мене. Як би ви самі почувалися, якби мали перуку, через яку червоношкіра вдова виставила вас за двері?

І, розлючений, він кинувся геть.

— Семе, — крикнув я йому навздогін. — Ще одне питання!

— Що таке? — зупинився він.

— А де він?

— Хто?

— Новий костюм.

— Я віддав його їй назад. Нічого не хочу знати про неї. Я збирався у ньому одружуватися. А тепер, якщо одружитися не вдасться, то й новий одяг мені ні до чого. Хуґ!

Так завершилося женихання мого друга Сема до Кліуни-ай, червоношкірого повного місяця, який постійно малів. Зрештою, Сем незабаром знову повеселішав і зізнався мені, що задоволений зі свого збереженого кавалерського статусу. І що ніколи не попрощається зі своїм старим одягом, бо він кращий, зручніший і приємніший, ніж усі можливі строї найкращих індіанських кравчинь. Отже, все завершилося саме так, як я і припускав. Уявити собі Сема одруженим чоловіком було просто неможливо.

Уперед на схід!

Того дня ми вечеряли, як завжди, з Інчу Чуною та Віннету. Поївши, мій юний друг пішов до себе, і я також збирався йти. Але тут Інчу Чуна почав розмову про пригоди Сема з Кліуною-ай і про стосунки між білими та індіанками. Я зауважив, що він хотів випитати в мене про дещо.

— Чи вважає мій юний брат Убивча Рука правильним такий шлюб? — запитав він.

— Якщо він освячений священиком, а індіанка прийняла християнство, то чому би й ні? — відповів я.

— Це означає, що мій юний брат ніколи не одружився би зі скво, яка не прийняла його віру?

— Ні.

— А стати християнкою важко?

— Зовсім ні.

— А після цього така жінка може поважати свого батька, навіть якщо він не християнин?

— Так. Наша релігія вимагає від кожної дитини поважати своїх батьків і дбати про них.

— Яку молоду дівчину обрав би собі мій юний брат — блідолицю чи червоношкіру?

Хіба міг я відповісти, що білу? Ні, тоді би я образив його. Тому я відповів:

— Я не можу відповісти на це питання. Все залежить від голосу серця. Якщо серце захоче, треба слухатися його, незалежно від того, якого кольору шкіра у дівчини. Перед Великим Духом всі люди рівні, і ті, які призначені одне для одного, обов’язково знайдуться.

— Хуґ! — кивнув вождь. — Отже, все вирішує голос серця. Мій брат сказав дуже правильно. Мій брат завжди говорить дуже правильно.

І на цьому тему було вичерпано. Як на мене, саме так, як я й хотів. Я спеціально зробив наголос на тому, що індіанка спершу має стати християнкою, якщо хоче вийти заміж за білого. Я бажав, щоби Ншо-чі знайшла собі найкращого і найблагороднішого воїна і вождя. Але я не для того приїхав на Дикий Захід, аби одружитися з індіанкою. Я не думав і про жодну білу дівчину, бо найближчим часом просто не збирався одружуватися.

Про те, які наслідки мала моя розмова з Інчу Чуною, я довідався вже наступного дня. Він привів мене на перший поверх будівлі, де я раніше не бував. Там, у спеціальному приміщенні, лежали наші вимірювальні прилади.

— Подивися на ці речі і перевір, чи нічого не пропало! — наказав він мені.

Я так і зробив: з’ясувалося, що все на місці. Жоден із предметів не було навіть пошкоджено, окрім кількох увігнутостей, які легко було виправити.

— Ми вирішили, що ці речі — амулети, — сказав він. — Тому берегли їх. Мій юний білий брат може взяти їх собі. Вони знову належать йому!

Я хотів подякувати за таку щедрість, але він перебив мене і сказав:

— Вони були твоїми, і ми взяли їх тільки томý, що вважали тебе нашим ворогом. Але оскільки тепер ми знаємо, що ти наш друг, то забери їх назад. І немає за що дякувати. Щó ти робитимеш із цими предметами?

— Коли я піду звідси геть, то віднесу їх тим людям, яким вони належать.

— Де живуть ці люди?

— У Сент-Луїсі.

— Інчу Чуна чув про таке місто і навіть знає, де воно. Мій син бував там і розповідав мені про нього. Отже, ти хочеш податися від нас геть?

— Так. Хоча і не дуже скоро.

— Нам прикро через це. Ти став воїном нашого племені, і я навіть наділив тебе почестями та владою вождя апачів. Ми думали, що ти залишишся з нами назавжди, як Клекі-Петра.

— У мене трохи інша життєва ситуація, ніж у нього.

— Ти знаєш про це?

— Так. Він розповів мені все.

— Це означає, що він мав до тебе велику довіру, хоч і бачив уперше.

— Мабуть, через те, що ми народилися в одній країні.

— Не тільки через це. Він говорив з тобою навіть про свою смерть. Інчу Чуна не розумів його слів, бо не знає мови, якою вони були сказані. Але ти переклав їх для нас. На бажання Клекі-Петри ти став братом Віннету, а тепер хочеш піти від нас. Хіба це не суперечить одне одному?

— Ні. Брати не мусять постійно бути разом. Часто вони йдуть різними шляхами, якщо мають виконати різні завдання.

— Але ж потім вони знову зустрічаються?

— Так. І ви також побачите мене знову, бо моє серце приведе мене знову до вас.

— Моя душа рада чути це. Інчу Чуні справді прикро, що ти говориш про якесь інше завдання. Хіба ти не міг би бути щасливим у нас?

— Цього я не знаю, я ще занадто мало був тут із вами, щоби відповісти на таке запитання. Мабуть, це буде, як у тій історії з двома птахами, які сидять у тіні одного дерева. Один із цих птахів харчується плодами дерева і залишається на місці. А другому необхідна ще й інша їжа, тож він мусить полетіти геть.

— Але повір мені, що ми здатні дати тобі все, що тобі потрібно.

— Я не сумніваюся в цьому ні на мить. Але коли я говорю про їжу, то не маю на увазі харчі для тіла.

— Так, я знаю, що блідолиці постійно говорять про поживу для духу. Я дізнався про це від Клекі-Петри. Йому бракувало у нас цієї вашої поживи: тому він іноді бував сумним, хоч і приховував це від нас. Ти молодший, ніж був він у той час, коли прийшов до нас, тож тебе ще більше тягнутиме кудись далеко. Тому ти мусиш дати собі волю. Але ми просимо тебе повернутися. Можливо, після цього у твоїх потребах щось зміниться, і ти зможеш почуватися добре і серед нас. Але я хотів би запитати тебе, що ти робитимеш, коли повернешся назад до міста блідолицих.

— Цього я ще не можу сказати.

— Ти повернешся до людей, які прокладають стежку для вогняного коня?

— Ні!

— Це правильне рішення. Ти став братом червоношкірих і не можеш працювати разом із тими, хто хоче вкрасти нашу землю. Але там, куди ти їдеш, ти не зможеш жити з мисливства, як тут. Тобі потрібні будуть гроші, а Віннету казав, що ти бідний. Ти міг би отримати гроші, якби ми не напали на вас. Тому мій син попросив мене запропонувати тобі якесь відшкодування. Хочеш золота?

Після цього запитання він подивився на мене так суворо і так уважно, що я не зміг би відповісти ствердно. Він хотів випробувати мене.

— Золота? — запитав я. — Ви не забирали у мене золота, тож я не маю права вимагати його від вас.

Це була обережна відповідь, не ствердна, але і не заперечна. Я знав, що деякі індіанці знають місця, де можна знайти золото, але вони нізащо не покажуть його білому. Інчу Чуна, мабуть, також знає такі місця, і от тепер він питає мене, чи хочу я золота. Який білий міг би дати заперечну відповідь на таке запитання? Я ніколи не прагнув мати власності, яка не приносила би жодної користі. Але золото, на мою думку, було хорошим засобом для досягнення мети. У цьому була його вартість. Хоча навряд чи вождь апачів міг зрозуміти таку позицію.

— Ні, ми не вкрали у тебе жодного золота, — пояснив він. — Але через нас ти не отримав те, що мав би отримати, тому заслуговуєш на відшкодування. Кажу тобі, у горах лежить багато золота. Червоношкірі знають, де його шукати. Потрібно просто піти і принести його. Ти хочеш, аби Інчу Чуна приніс тобі золота?

Інший на моєму місці погодився би на таку пропозицію — і нічого б не отримав. Це я побачив у погляді Інчу Чуни. А тому відмовився.

— Дякую тобі. Коли багатство дістається без зусиль, воно не дає радості. Тільки те, що людина заробила важкою працею, має справжню вартість. Навіть якщо я бідний, то це зовсім не означає, що після повернення до білих я помру від голоду.

І тут його обличчя проясніло. Він подав мені руку і сказав тоном, у якому чулося значно більше тепла і щирості, ніж досі:

— Твої слова підтверджують те, що ми не помилилися в тобі. Золотий пил, за яким ганяються блідолиці, — це смертельний пил. Той, хто знаходить його, здебільшого гине через це. Ніколи не прагни здобути його, бо він знищить не лише твоє тіло, але й душу. Інчу Чуна хотів перевірити тебе. Золота він би тобі не дав, але ти можеш отримати гроші. Стільки, скільки заробив.

— Це неможливо.

— Інчу Чуна так хоче, отже, це можливо. Ми поїдемо туди, де ти не завершив свою роботу. Ти закінчиш її та отримаєш обіцяну тобі платню.

Я здивовано подивився на нього. Невже він жартує? Ні. Індіанські вожді так не жартують. Чи це знову випробування? І це було малоймовірно.

— Мій юний білий брат нічого не каже, — продовжив він. — Йому не подобається моя пропозиція?

— Навіть дуже подобається! Але я не можу повірити, що ти говориш серйозно.

— Чому ні?

— Я маю завершити те, за що ти покарав моїх білих товаришів смертю? Я маю зробити те, що ти так різко засуджував під час нашої першої зустрічі?

— Тоді ти діяв без дозволу тих, кому належить ця земля. Але тепер у тебе є такий дозвіл. У цьому полягає різниця. А моя пропозиція походить не від мене, а від мого сина Віннету. Він сказав, що нам не зашкодить, якщо ти завершиш свою роботу.

— Це не зовсім так. Залізницю побудують, білі обов’язково прийдуть сюди!

Він похмуро подивився поперед себе, а потім сказав:

— Твоя правда. Нам не вдасться зупинити їх і завадити їм грабувати нас знову і знову. Спершу вони висилають уперед такі невеличкі групи, якою була ваша. Їх ми можемо знищити. Але це нічого нам не дає, бо згодом вони приходять цілими юрмищами, і тоді ми змушені відступити, бо не можемо подолати їх. Але й ти не можеш нічим тут зарадити. Чи ти справді думаєш, що будівельники не прийдуть, якщо відмовишся завершити вимірювання своєї ділянки?

— Ні, я так не думаю. Ми можемо робити що завгодно, але залізниця проляже як заплановано.

— Тоді приймай мою пропозицію! Ти допоможеш собі і не зашкодиш нам. Так постановили Віннету та Інчу Чуна. Ми обоє поїдемо з тобою, а нас охоронятимуть тридцять воїнів. Цього буде достатньо, щоби гарантувати твою безпеку під час роботи і допомогти в разі потреби. А потім воїни відпровадять нас так далеко на Схід, аж поки ми не знайдемо надійні стежки і не зможемо поплисти до Сент-Луїса у великому каное блідолицих, із якого йде дим.

— Що я чую? Я все правильно зрозумів? Мій червоношкірий брат хоче поїхати на Схід?

— Так, із тобою, Віннету і Ншо-чі.

— Ншо-чі також поїде з нами?

— Моя донька також поїде. Вона хоче побачити великі міста блідолицих і бути там так довго, аж поки не стане такою, як білі жінки.

Мабуть, на моєму обличчі був не надто тямущий вираз, коли я почув це, бо він засміявся і сказав:

— Мій юний білий брат, здається, здивований. Можливо, він має щось проти того, щоби ми його супроводжували? Нехай скаже чесно!

— Проти? Як я можу! Навпаки, я страшенно тішуся з цього. У вашому супроводі я зможу безпечно дістатися на Схід. Вже хоча б через це я маю тішитися з цієї пропозиції. А до того ж зі мною будуть ті, кого я вже встиг полюбити.

— Хуґ! — задоволено вигукнув він. — Ти завершиш свою роботу, а потім ми поїдемо на Схід. Ншо-чі знайде там людей, у яких вона могла б жити і вчитися?

— Так. Я охоче подбаю про це. Але вождь апачів мусить зважити на те, що білі люди не такі гостинні, як червоношкірі.

— Інчу Чуна знає про це. Якщо блідолиці не приходять до нас як вороги, то вони отримують усе, що їм потрібно, і ми нічого не вимагаємо від них за це. Але якщо ми приходимо до них, то мусимо за все платити, та ще й удвічі більше, ніж платять за те саме білі. А потім ще й отримуємо все гіршої якості, ніж білі. Ншо-чі також доведеться за все платити.

— Це, на жаль, правда. Але нехай тебе це не турбує. Завдяки твоїй шляхетній пропозиції у мене буде достатньо грошей, і ви будете моїми гостями.

— Уфф! Уфф! Нехай мій юний білий брат не думає погано про Віннету та Інчу Чуну, вождів апачів! Я ж сказав тобі перед тим, що червоношкірі знають багато місць, де можна знайти золото. Є гори, у яких всередині заховані золоті жили, а у долинах цих гір під тоненьким шаром землі ховається золотий пил. Коли ми вирушимо у міста блідолицих, у нас не буде грошей, зате буде золото, стільки золота, що навіть за кожен ковток води зможемо заплатити. А якщо Ншо-чі хоче залишитися там на кілька років, то я мушу дати їй із собою більше золота, ніж їй буде потрібно на весь цей довгий час. Тільки негостинність білих змушує нас шукати золоті жили, більше вони нам ні до чого. Коли мій білий брат буде готовий вирушити в дорогу?

— Коли вам буде зручно.

— Тоді не будемо відкладати, бо надворі вже пізня осінь і незабаром прийде зима. Червоношкірому воїнові не потрібно довго готуватися навіть до тривалої подорожі, тож ми можемо вирушити вже завтра, якщо тобі це буде зручно.

— Я готовий. Нам слід лише вирішити, що треба взяти зі собою, скільки коней і…

— Це зробить Віннету, — перервав він мене. — Він уже про все подумав, і моєму білому братові немає чим журитися.

Ми вийшли з першого поверху будівлі і піднялися вище. Коли я збирався зайти до свого помешкання, то звідти вийшов Сем Гоукенс.

— Я маю розповісти вам дещо новеньке, сер, — радісно сказав він. — Ви здивуєтеся, дуже здивуєтеся, качка б мене копнула.

— З чого здивуюся?

— З того, що я розповім. Чи ви вже про все знаєте?

— Спершу скажіть, що маєте на увазі, любий Семе!

— Ми їдемо звідси!

— А, ви про це. Це я вже знаю.

— Вже знаєте? Я хотів вас утішити, але прийшов занадто пізно.

— Я щойно довідався про це від Інчу Чуни. А хто сказав вам?

— Віннету. Я зустрів його внизу, біля річки, де він обирав коней. Навіть Ншо-чі їде з нами. Це ви теж уже знаєте?

— Так.

— Що за дивна ідея? Вона збирається оселитися на Сході в якомусь пансіонаті. Але навіщо — я не розумію, якщо не для того…

Він зупинився посеред речення і подивився на мене багатозначним поглядом. А потім продовжив:

— Якщо не для того… якщо не для того… гм! Можливо, Ншо-чі стане вашою Кліуною-ай? Вам так не здається, любий мій Убивча Рука?

— Моєю Кліуною-ай, тобто моїм місяцем? Такі історії я залишу для вас, Семе. Навіщо мені місяць, який постійно меншає, аж поки зовсім не зникне? Мені ніколи не спаде на думку загубити свою перуку через індіанку.

— Вашу перуку? Це був не дуже вдалий жарт. Не задирайте носа! Насправді дуже добре, що моє кохання до цього місяця, який постійно меншає, виявилося нещасливим.

— Чому?

— Бо ж не міг би я залишити її тут, а мусив би взяти зі собою. А хто любить їздити по прерії з молодим місяцем? Нема злого, щоб на добре не вийшло. Тільки одне мене в цьому дратує.

— Щó?

— Гарна шкура. Якби я сам пошив із неї одяг, то мав би зараз чудовий мисливський одяг. А так не маю ні шкури, ні костюма.

Зруб Едварда Киртіса в Арізоні. Прибл. 1908 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

— На жаль! Можливо, ще випаде нагода вбити ведмедя. Тоді я знову подарую вам його шкуру.

— Ви — мені? Або я вам, любий пане! Не думайте, що ґрізлі так і бігають довкола, щоби дати заколоти себе першому-ліпшому ґрінгорнові. Тоді вам просто пощастило, це була випадковість, і не задирайте носа через це. Я би хотів, аби там, де ми працюємо, взагалі не з’являлися ніякі ведмеді. А взагалі, це чудова ідея — дати вам закінчити вимірювання. Хіба ні?

— Шляхетно, дуже шляхетно!

— Так! Завдяки цьому ви отримаєте свої гроші, а ми — свої. Можливо, я навіть вгадав, і ви отримаєте більше, ніж сподівалися! Принаймні я хотів би, щоби так воно і трапилося!

— Щó ви вгадали?

— Що ви отримаєте всі гроші!

— Не розумію вас.

— Але це ж дуже просто. Якщо роботу зроблено, за неї слід заплатити. Інших немає. Вони померли, отже, їхні частки виплатять вам.

— І не думайте такого, Семе! Вони ніколи не зроблять того, про що ви собі так хитро подумали.

— Усе можливо, усе! Вам тільки слід правильно повестися і вимагати всю частку собі. Врешті-решт, ви і зробили більшість роботи. Ви б хотіли, щоби так трапилося?

— Ні. Я і не подумаю виставляти себе на посміховисько, вимагаючи того, що я не заробив.

— Ґрінгорн, ви знову поводитеся, як ґрінгорн! Кажу вам, що ваша німецька скромність у цій країні зовсім недоречна. Я бажаю вам тільки добра, тому слухайте уважно, що скажу: навіть не думайте стати вестменом, бо з вас ніколи не буде вестмена! Тому вам слід подбати про інший шлях для себе, а для цього потрібні гроші, і ще раз гроші. Зараз, якщо поведетеся розумно, то зможете забезпечити себе на певний час дуже непоганою сумою. А якщо мене не послухаєтеся, то не бачити вам вашої частки, як своїх вух.

— Зачекайте з висновками. Я не для того переплив Міссісіпі, щоби стати вестменом, тож якщо з мене його й не вийде, то нарікати й оплакувати втрачені надії не буду. Погано буде тільки вам.

— Мені? Чому мені?

— Бо ви доклали стільки зусиль, аби зробити з мене вестмена. Я вже зараз бачу, як люди говорять між собою, що в мене, мабуть, був не надто добрий учитель.

— Не надто добрий учитель? Це я не надто добрий учитель? Качка б мене копнула! Я знаю все, чуєте, все. Навіть знаю, як залишити вас тут, сер!

І він пішов, але через кілька кроків озирнувся і сказав:

— Запам’ятайте собі: якщо не вимагатимете всю суму собі, то я сам це зроблю і запхну її вам до кишені! Хуґ!

Після цих слів він пішов геть, намагаючись ступати гордовито, але виглядало це зовсім навпаки. Цей милий чоловічок бажав мені найкращого, навіть усі гроші нашої групи, але про це годі було й думати.

Те, що казав Інчу Чуна, було правдою — червоношкірому воїнові навіть для далекої подорожі не потрібно довго збиратися. Життя в пуебло не змінило свого спокійного ритму лише через те, що ми вирушали в далеку путь. Навіть Ншо-чі, яка, як завжди, подавала нам їжу, поводилася звично. А скільки біганини відбувається довкола білої дами, яка збирається у невеличку подорож! Ця індіанка вирушає у далеку й небезпечну мандрівку, щоби пізнати славнозвісні приваби цивілізації, але на ній не видно й тіні якоїсь зміни. Мене ні про що не питали й не радилися. Єдине, що мені доручили зробити, — це запакувати вимірювальні пристрої, і для цього Віннету дав мені багато м’яких вовняних ковдр. Ми, як завжди, сиділи разом протягом усього вечора, але про заплановану подорож не було сказано жодного слова. А коли я лягав спати, то зовсім не почувався так, ніби збираюся в далеку дорогу. Спокій і незворушність індіанців передалися й мені. Вранці мене розбудив Гоукенс, сказавши, що все готово і можна вирушати. День щойно почався, і холод осіннього ранку доводив, що з поїздкою не варто зволікати.

Після короткого сніданку всі ми у супроводі мешканців пуебло спустилися до річки, де мала відбутися ще не знана мені церемонія — шаман мав передбачити, чи вдало пройде наша подорож.

На цю церемонію зійшлися й апачі, які мешкали по сусідству з пуебло. Наш великий віз усе ще стояв на місці. Його ми не могли взяти зі собою, бо він був надто важким і завадив би нам швидко пересуватися. Та й віз той уже використовувався як «святилище» шамана, який обвішав його ковдрами і сам заховався всередині.

Глядачі оточили віз колом. І тут почалося «священнодійство» червоношкірих, яке я подумки охрестив «виставою». Під час цієї вистави з воза долинало голосне ричання і повискування, ніби там билася сотня котів із сотнею псів.

Я стояв поміж Віннету і його сестрою. В ту мить було особливо помітно, наскільки вони схожі, бо Ншо-чі була вбрана у чоловічий одяг. Її вбрання дуже нагадувало одяг брата. Вона не мала нічого на голові, а волосся було заплетене у тугу косу, як і його волосся. На поясі в неї висіли численні мішечки з різним умістом. Окрім того, з-за пояса стирчав ніж і пістолет, а за спиною висіла гвинтівка. Її стрій був новенький і прикрашений кольоровими китицями та вишивкою. Вона мала войовничий вигляд, але водночас настільки жіночний, що всі погляди були звернені тільки на неї. А оскільки я вбрався у подарований мені костюм, то ми всі втрьох виглядали майже однаково.

Я не намагався надати своєму обличчю урочистого виразу, коли почалася церемонія, бо Віннету прошепотів мені:

— Мій брат ще не знає цього звичаю, тож він потай сміятиметься з нас.

— Я ніколи не сміюся з релігійних обрядів, навіть якщо не розумію їх, — відповів я.

— «Релігійний» — це правильне слово. Те, що ти побачиш тут, — не просто поганське бурмотіння, кожен жест і кожне слово шамана мають сенс. Те, що ти зараз чуєш, — це голоси добра і зла, які розмовляють одне з одним.

Так само він пояснював мені значення танцю шамана.

Після ричання з воза почулося виття, яке то гучнішало, то затихало. Гучніше виття означало, що шаман бачив погане, а тихіше — що на зміну поганому приходило добре. Так тривало доволі довго, а після цього шаман раптом вискочив із воза і з лютими криками почав бігати по колу. Згодом його рухи ставали все повільнішими. Крики припинилися. Страх, який йому так добре вдавалося імітувати, перестав ганяти його по колу, і шаман почав повільний чудернацький танець, химерності якому додавала страшна маска на його обличчі, а також дивні, а часом і страшнуваті предмети, якими було обвішане все тіло шамана. Цей танець він супроводжував монотонним співом. І спів, і танець спершу були рухливими, але поволі ставали спокійнішими, аж поки цілком не втихли, тоді шаман сів на землю, опустив голову, низько схиливши її між колінами. Досить довго просидівши так цілком нерухомо, він раптом підскочив і оголосив підсумки свого провидницького ритуалу.

— Слухайте, слухайте уважно, сини і доньки апачів! Я розповім вам те, що показав мені Великий Дух Маніту. Інчу Чуна і Віннету, вожді апачів, а разом з ними і Вбивча Рука, наш білий вождь, їдуть геть зі своїми червоними й білими воїнами, щоби супроводжувати юну доньку нашого племені Ншо-чі до житла блідолицих. Добрий Маніту готовий захищати їх. З ними трапляться різні пригоди, але вони без втрат повернуться до нас цілими і здоровими. Ншо-чі, яка залишиться серед блідолицих на довший час, також щасливо повернеться додому, і тільки одного з них ми ніколи більше не побачимо.

Він зупинився і опустив голову, щоб продемонструвати свій сум із цього приводу.

— Уфф, уфф, уфф! — вигукнули червоношкірі, засмучені і зацікавлені, але ніхто не наважився запитати, кого ж він має на увазі.

Оскільки шаман довший час був зігнутий, мій друг Сем Гоукенс урешті не витримав.

— Хто це має не повернутися? — запитав він. — Нехай шаман скаже нам!

І той, до кого звернувся Сем, махнув на нього рукою, витримав ще одну тривалу паузу, а потім підняв голову і подивився на мене.

— Було б краще не питати про це, — вигукнув він. — Я не хотів називати імені. Але Сем Гоукенс, цей допитливий блідолиций, змусив мене. Вбивча Рука не повернеться до нас більше ніколи! Незабаром його спіткає смерть. Усі, кому я обіцяв щасливе повернення додому, нехай стережуться і тримаються не надто близько від Убивчої Руки, якщо не хочуть і самі піти з життя. Поряд із ним вони в небезпеці, а вже трохи оддалік їм нічого не загрожує. Так сказав Великий Дух. Хуґ!

Після цих слів він повернувся назад до воза. А червоношкірі ніяково дивилися на мене і знаками показували, що їм страшенно прикро. Відтепер я був для них чужаком, якого слід було уникати.

— Що таке сказав цей чоловік? — запитав Сем. — Ви маєте померти? Нікому, крім цієї баранячої голови, таке і на думку не спаде! Ця маячня могла народитися тільки в його затуманеній голові. І як він тільки додумався до такого?

— Ви краще запитайте, яку мету він переслідує, — відповів я. — Він просто боїться, що я вчитиму вождів або й ціле плем’я. Тому скористався нагодою запобігти цьому.

— Може, мені піти і дати йому кілька ляпасів, сер?

— Не робіть дурниць, Семе! Ця справа не варта того.

Інчу Чуна, Віннету і Ншо-чі, почувши передбачення шамана, вражено перезирнулися. З цього тяжко було зрозуміти, чи вірять вони у правдивість пророцтва. В усякому разі вони знали, яке враження це справить на їхніх підлеглих. З нами мали їхати тридцять воїнів. Якщо всі вони вважатимуть, що мене слід уникати, то це неминуче призведе до ускладнень. Але шаман уже висловив своє пророцтво, і нічого в ньому змінити не вдасться. Тож запобігти майбутнім проблемам могло тільки одне — те, що вождь і його родина стануть на мій бік, як вони і зробили. Батько з сином взяли мене за руки, а Інчу Чуна якомога голосніше сказав:

— Нехай мої брати і сестри послухають мої слова! Наш шаман має дар зазирати у майбутнє і часто те, що він говорить, справджується. Але ми пересвідчилися і в тому, що іноді він помиляється. У час великої посухи він обіцяв накликати дощ, але дощу так і не було. Перед нашим останнім походом на команчів він передбачав, що ми повернемося з великою здобиччю. Але хоч ми й перемогли, та отримали тільки кілька старих коней і три зламані рушниці. Позаминулої осені він велів нам піти до вод ріки Тоялі, щоб уполювати багато бізонів. Ми так і зробили. Але привезли так мало м’яса, що зимою мало не почався голод. Інчу Чуна міг би навести вам ще чимало прикладів, які доводять, що око нашого шамана іноді буває темним. Тож цілком можливо, що й зараз він помиляється щодо нашого брата Вбивчої Руки. Вождь апачів вважатиме, що шаман не казав своїх слів, і заохочує своїх братів і сестер зробити те саме. А потім побачимо, чия правда!

Тут наперед виступив Сем Гоукенс і крикнув:

— Ні, ми не будемо чекати. Нам не потрібно чекати, бо існує спосіб відразу довідатися, чи шаман сказав правду.

— Який спосіб має на увазі мій білий брат? — запитав вождь.

— Я розкажу вам. Не лише червоношкірі мають своїх шаманів, але й білі також. Я, Сем Гоукенс, — найвідоміший із білих шаманів, які вміють пророкувати майбутнє.

— Уфф, уфф! — здивовано вигукнули апачі.

— Так, ви здивовані! Досі ви вважали мене звичайним вестменом, бо не знаєте мене. Але ви ще пізнаєте мене краще, качка б мене копнула! Нехай кілька моїх червоношкірих братів візьмуть свої томагавки і вириють у землі глибоку яму.

— Мій білий брат збирається зазирнути всередину землі? — запитав Інчу Чуна.

— Так, бо майбутнє ховається в надрах землі, а іноді — у зорях. А оскільки зараз, при денному світлі, я не бачу зірок, у яких міг би запитати, то звернуся до землі.

Кілька індіанців послухалися наказу Сема і вирили своїми томагавками яму в землі.

— Не робіть дурниць, Семе! — прошепотів я йому. — Якщо червоношкірі зауважать, що ви потішаєтеся з них, це тільки погіршить справу замість того, щоби покращити.

— Дурниці? Потішатися? А що по-вашому робить цей шаман? Точно те саме! Те, що можна йому, те не заборонено і мені, качка б мене копнула, шановний пане. Я знаю, що роблю. Якщо зараз промовчати, то люди, які поїдуть із нами, будуть бунтуватися.

— Тут я з вами цілком згоден. Але дуже прошу, не виставляйте себе на посміховисько!

— О! Справа дуже серйозна! Не турбуйтеся!

Та, попри його обіцянки, мені було тривожно. Я добре знав Сема. Він — відомий жартівник. Тому хотів застерегти його ще раз, але він пішов від мене до індіанців, аби сказати їм, наскільки глибокою має бути яма.

Коли яма була готова, він відігнав усіх і зняв свій старий шкіряний мисливський костюм. Потім знову застебнув його і поставив на землю: старий одяг був таким цупким, що стояв, ніби дерев’яний чи бляшаний. Сем поставив над ямою схожий на високий циліндр плащ і вигукнув:

— Чоловіки, жінки і діти апачів побачать, як я про все довідаюся, і здивуються. Після того, як я вимовлю чарівні слова, земля відкриє мені свої таємниці, і я знатиму про все, що трапиться з нами найближчим часом.

Після цих слів він відійшов від дірки у землі і повільно, урочистим кроком, обійшов довкола свого плаща, промовляючи табличку множення до дев’яти, чим не міг не здивувати мене. На щастя, він робив це німецькою, тож червоношкірі не зрозуміли, що саме він говорить. Після того, як він дійшов до дев’яти, його кроки стали пришвидшуватися, аж поки він не почав стрибати довкола свого плаща галопом. Одночасно він голосно верещав і молотив у повітрі руками, ніби вітряк крильми. Врешті він задихався і захрип, тож підійшов до свого плаща, кілька разів низько йому вклонився і подивився крізь горловину у землю.

Мені було лячно думати, чим завершиться вся ця дитяча гра. Тож я озирнувся довкола і, на своє щастя, зауважив, що всі червоношкірі дуже зацікавлено і серйозно спостерігають за діями Сема. Навіть обличчя обох вождів не видали й тіні зневаги. Хоча я й був переконаний, що вони добре знали, що Сем просто блефує.

Голова Сема доволі довго стирчала в отворі його плаща. У цей час він робив руками рухи, які мали переконати присутніх, що він бачить важливі й дивовижні речі. Врешті він витягнув голову назовні. Його обличчя було серйозним. Він знову розстебнув плащ, одягнув його і сказав:

— Нехай мої червоношкірі брати закопають діру, бо, поки вона відкрита, я не маю права нічого сказати!

Після того, як його наказ було виконано, він глибоко вдихнув і з ображеною міною на обличчі промовив:

— Ваш червоношкірий шаман сказав неправду, бо все буде цілком не так, як він напророчив. Я довідався про все, що буде з нами протягом наступних кількох тижнів. Але мені заборонено говорити про це. Тільки одне я можу сказати. Я бачив у землі зброю і чув постріли. Це означає, що нам доведеться битися. Останній постріл був із карабіна Вбивчої Руки. А той, хто стріляє останнім, не може загинути, він повинен перемогти. Моїм червоношкірим братам загрожує небезпека. Вони можуть уникнути її тільки, якщо триматимуться поряд із Убивчою Рукою. Але якщо вони слухатимуться ради шамана, то загинуть. Я все сказав. Хуґ!

Це пророцтво справило саме таке враження, якого і добивався Сем. Принаймні так здавалося у перший момент. Червоношкірі повірили Семові, це було помітно, і очікувально подивилися на віз. Мабуть, сподівалися, що шаман вийде звідти, аби захищатися. Але він не з’явився, тож усі вирішили, що він почувається переможеним. Тож Сем Гоукенс підійшов до мене, і очі його хитро зблиснули.

— Ну як, сер, вам сподобалося?

— Ви були справжнім ілюзіоністом!

— Це означає, що я добре впорався, хіба ні?

— Так. Принаймні наразі здається, що ви досягли мети.

— Я точно досягнув мети. Шамана переможено. Він навіть не з’являється на люди.

Віннету ж дивився на нас спокійно, але багатозначно. Але його батько був не таким мовчазним. Він підійшов до нас і звернувся до Сема:

— Мій білий брат — мудрий чоловік. Він позбавив сили слова нашого шамана, і в нього є плащ, у якому криються важливі пророцтва. Цей цінний плащ прославиться на всій території від однієї великої води до іншої. Але Сем Гоукенс зайшов трохи задалеко своїми пророцтвами.

— Задалеко? Чому? — запитав Сем.

— Достатньо було сказати, що Вбивча Рука не зашкодить нам. Навіщо Сем Гоукенс сказав, що попереду в нас неприємності?

— Бо так я побачив у дірі.

На це Інчу Чуна лише зневажливо махнув рукою.

— Вождь апачів знає, про що йдеться, то нехай Сем Гоукенс повірить вождеві. Але не слід було казати про небезпеки попереду і сповнювати серця наших воїнів тривогою.

— Тривогою? Але ж воїни апачів — мужні і нічого не бояться.

— Вони справді не бояться. І вони доведуть це, якщо наша подорож, усупереч сподіванням, змусить нас зіткнутися з ворогами. Та зараз нам уже слід вирушати!

На час своєї відсутності Інчу Чуна передав владу над пуебло одному з вождів Енчару-Ко. Той, хоч лише на кілька років старший за Віннету, був уже достатньо випробуваним і досвідченим воїном, і я за останні дні встиг із ним трохи познайомитися.

Тут привели коней. Серед них було немало тяглових тварин, і деякі везли мої вимірювальні прилади. Решту навантажили продуктами та іншими потрібними речами.

Я пошукав очима свого рудого, але не побачив його. Зате мою увагу привернули двоє інших жеребців. Вони були просто розкішні і мали надзвичайно густі гриви, що в індіанців вважається ознакою добрих рис характеру. Сідла і збруя були індіанськими.

Віннету побачив мій погляд і підвів мене до цих жеребців.

— Вбивча Рука став кровним братом Віннету. Це має бути видно і ззовні, тому тепер ми їздитимемо на конях однакової масті, народжених однією матір’ю. Я попросив свого батька, Інчу Чуну, і він дозволив мені подарувати тобі цього жеребця. Завдяки своїй прудкості він отримав ім’я Гататітла, що означає «блискавка», і його навчали найкращі наші муштрувальники. Він ще дуже молодий і швидко звикне до тебе. Він любитиме тебе і ніколи не кине в біді.

Мені аж мову відняло від такого королівського дарунка. Цей жеребець був уп’ятеро кращим за мого, і це було помітно відразу. А коли я хотів подякувати, то Інчу Чуна спинив мене і подав сигнал вирушати.

Індіанці мають такий звичай: згідно з яким воїни, що залишаються, проводжають тих, хто вирушає в дорогу. Сьогодні від цього відмовилися. Так вирішив Інчу Чуна. Тож тридцятеро воїнів, які їхали з нами, навіть зі своїми рідними не попрощалися. Мабуть, вони зробили це вже раніше, бо в індіанських воїнів нема звичаю прощатися на людях.

Єдиним, хто прощався словесно, був Сем Гоукенс. Він побачив серед жінок Кліуну-ай, під’їхав до неї вже на коні і запитав:

— Кліуна-ай чула, що я бачив у землі?

— Ти сказав, і я чула це, — відповіла вона.

— Але я міг би сказати значно більше. Наприклад, про тебе.

— Про мене? Я теж була у землі?

— Так. Я бачив твоє майбутнє. Розповісти тобі?

— Так, будь ласка, — швидко і схвильовано попросила вона. — Щó принесе мені майбутнє?

— Воно не принесе тобі нічого, а, навпаки, забере дещо дуже важливе для тебе.

— Щó це? — злякано запитала вона.

— Твоє волосся. Через кілька місяців ти втратиш його, і твоя голова буде лисою, як повний місяць. І тоді я надішлю тобі свою перуку. Бувай здорова, ти, сумний місяцю!

Він засміявся і повернув свого мула від неї. А вона закрила обличчя руками від сорому, що дала осміяти себе.

Порядок, у якому ми їхали, встановився сам собою. Інчу Чуна, Віннету, Ншо-чі і я були на чолі. Потім їхали Гоукенс, Стоун і Паркер, а за ними — тридцять апачів, які змінювали одне одного на посту наглядача за тягловими кіньми.

Ншо-чі сиділа в сідлі по-чоловічому. Я вже знав, що вона чудово їздила верхи і була витривалою. Якби нам зустрівся хтось, хто не знав її, то подумав би, що це молодший брат Віннету. Але уважне око не могло не зауважити особливу ніжність і м’якість рис обличчя та тіла. Вона була гарною, справді гарною, попри чоловічий одяг.

Що стосується мого нового коня, то вже незабаром стало ясно, що я зробив дуже вдалий обмін. Він був незрівнянний під час галопу, спокійно і впевнено їхав клусом, невтомно рухався ступою. Його легені, здається, були безрозмірними. Кінь Віннету був таким же чудовим, як мій, і звали його Ілчі, що означає «вітер». Плем’я мескалеро вміло виводити породистих коней, а обидва ці жеребці були з найкращих. За час свого перебування у пуебло я жодного разу не бачив місця, де розводять цих жеребців. Усі ці тижні були зайняті моїм «навчанням», тож на огляд місцевості не залишалося часу.

Мої друзі розділяли зі мною мою радість, особливо Сем, який хоч і не пропускав жодної нагоди обізвати мене ґрінгорном, насправді був дуже гордий за свого колишнього учня і пишався моїми успіхами як своїми.

Початок нашої подорожі був спокійний, без жодних подій. Як уже згадувалося, апачам знадобилося п’ять днів, щоб переїхати від місця нападу до пуебло на річці Пекос. Те, що тоді треба було перевезти ще чимало поранених і полонених, сповільнило рух. А тепер ми вже через три дні доїхали до місця загибелі Клекі-Петри. Ми розташували свій табір на північно-східному боці цього терену. Апачі знесли каміння і поставили на місці злочину простенький пам’ятний знак. А Віннету, потрапивши сюди, став ще серйознішим, ніж завжди. Тут я переповів йому, його батькові і сестрі історію життя Клекі-Петри.

Наступного ранку ми рушили далі, але спершу повернулися на ту саму стежку, бо саме вздовж неї ми проводили виміри. Нарешті ми опинилися на місці, де нашу роботу так раптово обірвав напад. Віхи ще стирчали в землі, і я відразу міг би взятися до роботи, але спершу треба було залагодити кілька важливіших справ.

Після бою апачам не спало на думку поховати мертвих білих і кайова, і їхні тіла досі тут лежали. Роботу взяли на себе хижі тварини, ясна річ, виконавши її своєрідним чином: довкола були розкидані кості, деякі з них були цілком обгризені, а де-не-де ще догнивали шматки плоті. Це було жахливо — зібрати всі ці останки і поховати їх у спільній могилі. Це робили ми з Семом, Діком і Віллом. Апачі не брали участі в похованні.

За цим заняттям минув день, тож я почав свою роботу аж наступного ранку. Воїни апачів подавали мені необхідні прилади, але найбільше допомагав Віннету. Його сестра теж не відходила від мене ні на крок. Тепер це була цілком інша робота, ніж раніше, коли мене оточували неприємні люди. Ті червоношкірі, які не працювали з нами, вешталися довкола і приносили вечорами впольовану дичину.

Неважко здогадатися, що в таких умовах робота моя просувалася дуже швидко. Попри те, що ділянка була не найпростіша, я вже через три дні дійшов до місця, де закінчила свою роботу інша група, і тепер мені потрібен був ще тільки один день, аби впорядкувати всі записи. Відтак усе було готово, і це тішило, бо наближалася зима. Ночі були вже відчутно холодними, тож ми підтримували вогонь аж до ранку.

І хоча, як я вже казав, апачі допомагали мені, я не можу сказати, що робили вони це охоче. Просто виконували накази своїх керівників: інакше вони точно сторонилися б мене. Кожен, хто працював зі мною, щиро тішився, коли міг нарешті піти геть. А вечорами тридцятеро воїнів лягали спати значно далі від нас, ніж це годилося хоч би з поваги до вождів. А ті теж це помітили, але мовчали. Та Сем, зауваживши це, сказав мені:

— Вони зовсім не рвуться до роботи. Таки правду кажуть про червоношкірих, що вони добрі мисливці і сміливі воїни, але ледачі, як ведмеді. Вони не люблять працювати.

— Те, що вони роблять для мене, зовсім не важко, і я би взагалі не називав це роботою, — відповів я. — Їхнє небажання має цілком інші причини.

— Справді? Які ж?

— Здається, вони таки повірили в передбачення свого шамана більше, ніж у ваші, любий Семе.

— Можливо, але це якось по-дурному з їхнього боку.

— Моя робота їх також відлякує. Ця земля належить їм, а я міряю її для інших, для ворогів. Про це також не слід забувати, Семе.

— Але так хотіли їхні вожді.

— Це правда. Але звичайний воїн не зобов’язаний мати таку ж думку, як і його вождь. Потай вони проти. А коли я бачу, як вони розмовляють між собою, то з виразів їхніх облич розумію, що говорять про мене, хоч і не кажуть нічого, що могло б мені не сподобатися.

— Мені, до речі, теж так здається. Але ми не повинні цим перейматися. Щó б вони не думали чи не говорили, це нам не зашкодить. Ми маємо справу з Віннету, Інчу Чуною і Ншо-чі, а на цих трьох нарікати гріх.

Тут він мав рацію. Віннету і його батько допомагали мені в усьому, а індіанка схоплювала мої бажання на льоту, не встигав я ще навіть висловити їх. Іноді вона вгадувала ці бажання раніше, ніж я сам встигав про це подумати, і йшлося здебільшого про такі дрібниці, на які мало хто звертає увагу. З кожним днем я відчував до неї все більше вдячності. Вона була уважною, спостережливою і вміла слухати. Окрім того, я помітив, що вона вчилася від мене, і я дуже втішився, що свідомо чи несвідомо став її учителем. Коли я говорив, то вона не зводила очей із моїх губ, а коли я робив щось, то вона зараз же робила те саме, навіть якщо це суперечило законам її племені. Здавалося, що вона живе тільки для мене, для моєї зручності, для того, щоб я почувався добре, і турбується про це більше, ніж я сам, бо мені навіть не спадало на думку намагатися мати більше комфорту, ніж інші.

Прокляття золота

Увечері четвертого дня робота була завершена, і я запакував вимірювальні прилади у ковдри. Потім ми зібрали решту речей, і наступного ж ранку вирушили в дорогу. Вожді вирішили їхати тим же шляхом, яким Сем привіз мене сюди.

На третій день подорожі ми виїхали на порослу травою рівнину, на якій де-не-де виднілися чагарники. Звідси добре було видно околиці. А це завжди є неабиякою перевагою на Дикому Заході. Ніколи не знаєш, кого можеш зустріти, і тому краще довідатися про присутність інших людей завчасу. Аж раптом ми зауважили чотирьох вершників, які їхали нам назустріч. Це були білі. Вони також нас помітили й зупинилися, не впевнені, наближатися до нас чи, навпаки, — намагатися уникнути зустрічі. Тридцять індіанців на дорозі — не велика приємність для білих, якщо їх тільки четверо, а до того ж вони не знають, до якого племені ті належать. Але, мабуть, їх заспокоїла присутність білих, бо вони врешті зрушили з місця й поїхали в нашому напрямку.

Вони були вбрані як ковбої та озброєні револьверами, ножами і гвинтівками. Коли вони наблизилися до нас на відстань двадцяти кроків, то зупинили коней, задля порядку взяли в руки готову до пострілу зброю і крикнули нам:

— Добрий день, мсьє! Нам тримати пальці на курках, чи у цьому немає потреби?

— Добрий день, джентльмени! — відповів Сем. — Забирайте геть свої пукавки, ми вас не з’їмо. Чи можна довідатися, звідки ви прямуєте?

— Від старенької Міссісіпі.

— А куди?

— В гори, до Нью-Мексико, а звідти — до Каліфорнії. Ми чули, що там потрібні пастухи і платять їм краще, ніж там, звідки їдемо.

— Може, це й правда, сер, але перед вами ще неблизький шлях до омріяних посад. А ми спускаємося з гір і хочемо потрапити до Сент-Луїса. Скажіть, будь ласка, дорога зараз вільна?

— Так. В усякому разі ми не чули про жодні перешкоди. Але навіть як вони є, то вам нема чого боятися, адже вас багато. Чи, можливо, червоношкірі джентльмени не їдуть з вами?

— Тільки ці двоє воїнів із їхньою донькою та сестрою. Інчу Чуна, вождь апачів, та його син Віннету.

— Що ви таке кажете, сер? Червоношкіра леді, яка їде в Сент-Луїс? А чи можна довідатися ваші імена?

— Чому б і ні? Ми чесні люди, нам нічого приховувати. Мене звати Сем Гоукенс. Це мої товариші Дік Стоун і Вілл Паркер, а поряд зі мною хлопець, що зветься Вбивча Рука, бо він одним ножем заколов ведмедя ґрізлі й кулаком може повалити додолу найсильнішу в світі людину. Але у вас, мабуть, теж є імена?

— Звичайно. Про Сема Гоукенса ми чули, про інших джентльменів ще ні. Мене звати Сантер, і я зовсім не такий знаменитий вестмен, як ви, а звичайний собі ковбой.

Він назвав імена своїх трьох товаришів, які я не запам’ятав, запитав щось про дорогу, і вони поїхали собі далі. Коли вони зникли з поля зору, Віннету запитав у Сема:

— Навіщо мій брат так багато розповів про нас цим блідолицим?

— Не слід було цього робити?

— Ні.

— Не розумію чому. Нас ввічливо запитали, і ми так само відповіли. Сем Гоукенс завжди так робить.

— Я не вірю цим блідолицим. Вони були ввічливими лише тому, що нас було у дев’ять разів більше. І мені не подобається, що ти сказав їм, хто ми такі.

— Чому? Думаєш, це може зашкодити нам?

— Так.

— Як?

— По-різному буває. Мені не подобаються ці блідолиці. У того, хто говорив із нами, були недобрі очі.

— Я не зауважив. Але навіть якщо це правда, то вони нічого нам не зроблять. Вони поїхали геть, у протилежний від нас бік. Їм не спаде на думку повернутися і напасти на нас.

— Але я хочу точно знати, щó саме вони робитимуть. Нехай мої брати поволі їдуть далі, а ми з Убивчою Рукою про всяк випадок проїдемо ще трохи за ними. Я мушу впевнитися, що вони й справді не переслідуватимуть нас.

І поки всі рухалися вперед, я з Віннету повернулися назад слідами чотирьох незнайомців. Мушу зізнатися, що мені також не сподобався ні цей Сантер, ні троє його супутників. Але мені важко було уявити, щó саме вони могли б нам заподіяти. Навіть якби вони належали до тих людей, які люблять плутати свою власність із чужою, то навряд чи в них могло скластися враження, що в нас є чим поживитися. А якби таке і спало їм на думку, то вони вчотирьох не наважилися б напасти на тридцятьох сімох повністю озброєних осіб. Але коли я сказав про це Віннету, він пояснив мені свої сумніви.

— Якщо вони злодії, то їх не лякає наша кількість, бо вони не нападатимуть на нас відкрито. Вони будуть потай переслідувати нас, вичікуючи момент, поки той, на кого вони націлилися, не відокремиться від товариства.

— Але на кого вони можуть націлитися? Вони ж не знають нас.

— На того, у кого запідозрять наявність золота.

— Золота? Звідки вони можуть знати, що воно у нас є, і як визначать особу, яка має його при собі?

— Їм достатньо буде просто подумати трохи, і вони знатимуть це напевно. Сем Гоукенс дуже необережно розповів їм, що Інчу Чуна — вождь, який разом із дітьми збирається до Сент-Луїса. Більше їм і не треба знати.

— Тепер я збагнув, що має на увазі мій червоношкірий брат! Коли індіанці їдуть на Схід, їм потрібні гроші. А оскільки в них немає монет, то вони беруть зі собою золото, бо знають, де його родовища. А вожді й поготів знають, де шукати золото, і візьмуть його зі собою багато.

— Мій брат Убивча Рука зрозумів усе правильно. Якщо ці четверо надумають пограбувати нас, то полюватимуть на нас із батьком. Але вони нічого не знайдуть у нас.

— Нічого? Але ж ви збиралися взяти зі собою золото!

— Ми ще встигнемо це зробити. Навіщо возити його зі собою там, де воно не потрібне? Досі нам не було за що платити. Золото буде потрібне нам аж тоді, коли доїдемо до міста. Тому ми ще тільки збираємося заїхати по золото. Можливо, завтра.

— Отже, родовище лежить на нашому шляху?

— Так. Це гора, яку ми називаємо Наґґет-Ціль. Люди, які не знають, що там є золото, називають цю гору інакше. Сьогодні ввечері ми під’їдемо до неї близько і візьмемо все, що нам потрібно.

Мушу визнати, що відчув здивування і трохи позаздрив. Ці люди знали, де можна знайти велику кількість коштовного металу, але замість того, щоби використати це, вели дуже просте спартанське життя. У них не було зі собою чекових книг і гаманців, зате всюди, куди б вони не приїхали, вони мали приховані родовища скарбів, куди треба було лише зазирнути, щоби наповнити кишені золотом. Хто б не хотів так жити!

Нам слід було поводитися обережно, щоби Сантер не зауважив, що ми стежимо за ним. Тож ми використовували для сховку кожен кущ і кожен горбик. Приблизно через п’ятнадцять хвилин ми побачили всю четвірку, яка продовжувала свій шлях. Здається, вони прагнули чимшвидше дістатися вперед і навіть не думали про повернення. Ми зупинилися. Віннету подивився їм услід, аж поки вони не зникли з нашого поля зору.

— У них немає поганих намірів, — сказав він. — Ми можемо бути спокійні.

Але він, як і я, не знав, що дуже помилився. Ці четверо таки задумали недобре, і нам судилося вже незабаром довідатися про це. Вони здогадалися, що ми простежимо за ними, тому лише вдали, ніби поспішають. Але потім повернулися і взялися переслідувати нас.

Та ми розвернули коней і наздогнали своїх товаришів, а ввечері зупинилися біля води. Привчений до обережності Віннету довго шукав місця для табору, перш ніж Інчу Чуна дав наказ зупинитися. Ми розташувалися біля чистого джерела, з якого можна було пити, довкола росло вдосталь трави для коней, а галявину оточили чагарники і дерева, тож ми могли спокійно палити вогнище, не турбуючись, що його хтось побачить здалеку. До того ж Інчу Чуна виставив двох вартових, а тому, здавалося, нам не було за що хвилюватися.

Тридцять апачів традиційно розташувалися трохи оддалік і їли своє в’ялене м’ясо. А ми, семеро, сиділи посеред кущів біля вогню. Ці кущі захищали нас від холодного вечірнього вітру.

Після вечері ми здебільшого ще трохи розмовляли. Так було й цього разу. У розмові Інчу Чуна сказав, що завтра ми вирушимо лише в обід. Коли Сем Гоукенс запитав про причину такої затримки, вождь відверто йому відповів, про що я згодом дуже шкодував:

— Це мало би бути таємницею, але я хочу довіритися своїм білим братам, якщо вони пообіцяють нікому нічого не казати.

Коли ми пообіцяли, він продовжив:

— Нам потрібні гроші, тому Інчу Чуна зі своїми дітьми піде вранці звідси, щоби принести золота. Ми повернемося до обіду.

Стоун із Паркером здивовано скрикнули, а Сем Гоукенс, який був не менше здивований, запитав:

— Тут неподалік є золото?

— Так, — підтвердив Інчу Чуна. — Ніхто про це нічого не знає, навіть мої воїни. Інчу Чуна довідався про це від свого батька, а той — від свого. Такі таємниці передаються лише від батька до сина, і їх дуже бережуть. Ними не діляться навіть із найближчими друзями. І хоча вождь зараз сказав про це, він нікому не відкриє місце, не покаже його і застрелить кожного, хто піде туди вслід за ним.

— І нас ти теж уб’єш?

— І вас також. Інчу Чуна довірився вам. Якщо ви не виправдаєте його довіри, то заслуговуєте на смерть. Але Інчу Чуна знає, що ви не зрушитеся з цього місця, поки він не повернеться завтра назад до табору.

На цьому він змінив тему розмови. Але незабаром Сем різко обірвав спілкування. Віннету, Інчу Чуна, Ншо-чі та я сиділи спинами до кущів. А Сем, Дік і Вілл розташувалися навпроти нас, і кущі були в них перед очима. Раптом посеред розмови Сем скрикнув, схопився за рушницю і вистрілив у кущі. Цей постріл зворохобив увесь табір. Індіанці схопилися і підбігли до нас. Ми теж зірвалися на ноги і розпитували Сема, чому він вистрелив.

— Я бачив два ока, які визирнули з кущів за спиною Інчу Чуни, — пояснив він.

Тож червоношкірі миттю витягли палаючі гілки з вогню і кинулися в хащі. Але марно, тож згодом усі заспокоїлися і повсідалися.

— Сем Гоукенс, мабуть, помилився, — сказав Інчу Чуна. — Біля вогнища таке трапляється.

— Це було би дивно. Мені здалося, що я дуже чітко побачив очі.

— Мабуть, вітер перевернув листочки, і мій білий брат побачив їхній зворотний, світліший бік. І вирішив, що це чиїсь очі.

— Таке можливо. Отже, я пристрелив листки!

І він засміявся у своїй звичній манері. Але Віннету не сприйняв це за жарт. Він серйозно подивився на Сема і сказав:

— Але все ж мій брат вчинив помилку, і в майбутньому слід такого уникати!

— Помилку? Я? Чому?

— Не можна було стріляти.

— Ні? Чому я не можу вистрелити, якщо бачу шпигуна у кущах, качка б мене копнула.

— А звідки ви знаєте, чи шпигун має ворожі наміри? Можливо, він побачив нас і прокрався сюди, щоби довідатися, хто ми такі. А потім він міг би вийти з кущів і привітатися з нами.

— Гм, це правда, — погодився Сем.

— Постріл був небезпечним для нас, — продовжив Віннету. — Або Сем Гоукенс помилився і не бачив нічиїх очей. Тоді постріл був зайвим, адже може привабити до нас ворогів, які перебувають неподалік. Або ж у кущах і справді хтось був. Але тоді в нього не треба було стріляти, бо куля швидше за все не влучила.

— Ого! Кулі старого Сема завжди влучають. Я би хотів познайомитися з кимось, хто доведе мені, що я промахнувся!

— Віннету також уміє стріляти, але тут теж швидше за все не влучив би. Шпигун бачить, що у нього ціляться. З цього він робить висновок, що його помітили, і швидко міняє позу, щоби куля не влучила. Куля пролітає повз, а шпигун зникає у пітьмі.

— Добре, але щó зробив би на моєму місці мій червоношкірий брат?

— Або стріляв би з коліна, або ж відійшов би зі свого місця, щоби потім влучити шпигунові у спину.

Постріл із коліна найважчий із можливих. Чимало вестменів, які добре стріляють, не можуть із ним дати собі раду. Раніше я не знав про це, але після того, як Віннету звернув на це мою увагу, то довго тренувався.

Я уявляю собі ситуацію, коли сиджу, сам чи разом з іншими, біля вогнища. Готовий до пострілу карабін, як завжди, лежить праворуч. І тут я зауважую два ока, які дивляться на мене з кущів. Обличчя шпигуна не видно, бо воно ховається у пітьмі. Але очі можна роздивитися, якщо цей чоловік не дуже обережний і не дивиться крізь вії. Очі мають матовий блиск, який стає все помітнішим, якщо напружено вдивлятися кудись. Але не подумайте, що це так просто — розгледіти два ока в кущах серед ночі. Цього неможливо навчитися, потрібно мати вроджений гострий зір.

І якщо я переконаний, що це ворожий шпигун, мені слід, аби врятуватися, знешкодити його, вбити, і то кулею, яка влучить йому межи очі. Я мушу цілитися в очі, бо це єдине, що я бачу. Але якщо я триматиму зброю, як завжди, біля щоки, то він помітить, що я в нього цілюся, і миттєво зникне. Отже, мені слід прицілитися непомітно. Так і відбувається, якщо стріляєш з коліна. Для цього треба зігнути праву ногу так, аби зігнуте коліно і стегно стали однією лінією, продовження якої вцілило б точно поміж очі шпигуна. Тоді мені потрібно з підкресленою байдужістю, ніби без конкретної мети і завиграшки, підняти з землі зброю, поставити її біля свого правого коліна так, аби дуло цілилося куди слід, і вистрелити. Це надзвичайно складно, тим більше, що використовувати можна лише праву руку, бо якщо орудувати обома, то все вже не буде виглядати так безневинно й ненароком, як мало б. Втримати зброю однією рукою біля стегна й непомітно вистрелити вдається лише одиницям. Я вже не кажу про те, як важко в такій позиції влучити, адже немає можливості прикласти око до прицілу. А сама ціль складається лише з двох ледь помітних крапок посеред маси листя, яке колишеться вітром і мерехтить у мінливому полум’ї багаття!

Саме це й мав на увазі Віннету, коли говорив про постріл із коліна, який іноді називають ще пострілом від стегна. Сам він був дуже майстерний у цьому. Мені було особливо складно здійснити такий постріл, оскільки мій карабін надзвичайно важкий і втримати його однією рукою практично неможливо. Але наполегливі тренування таки дали мені бажаний результат, навіть коли ціль була ледь помітна.

Якщо інші задовольнилися безрезультатними пошуками, то Віннету через якийсь час знову підвівся й пішов у чагарі, щоби подивитися. Його не було понад годину.

— Там нікого немає, — сказав він. — Мабуть, Сем Гоукенс таки помилився.

Але, попри це, він подвоїв охорону й наказав вартовим бути дуже уважними та якомога частіше обходити табір. Аж тоді ми полягали спати.

Мій сон був неспокійний. Я раз у раз прокидався, а снилися мені короткі і неприємні сни про Сантера з його трьома друзями. Це було зрозумілим наслідком нашої з ними зустрічі, але коли ми вранці повставали, то після цих снів його особа набула для мене особливого значення, і позбутися цього відчуття ніяк не вдавалося.

Поснідавши м’ясом і борошняною кашею на воді, Інчу Чуна зі своїми дітьми вирушив у дорогу. Перш ніж вони пішли, я попросив дозволу супроводжувати їх принаймні якусь частину шляху. Щоби вони не думали, ніби я хочу довідатися місце розташування золота, я розповів їм, що не можу позбутися думок про Сантера. Я сам собі дивувався, бо ще вранці переконав себе, що все гаразд і підстав для хвилювання немає. Мабуть, сни таки впливали на мене більше, ніж я собі думав.

— Мій брат не повинен турбуватися про нас, — відповів мені Віннету. — Але щоби заспокоїти його, ми ще раз пошукаємо сліди. Ми знаємо, що Вбивча Рука не прагне золота. Але якщо він пройде з нами хоч трохи, то може здогадатися, де сáме шукати золото, і потім його вже не відпустить лихоманка, яка змушує блідолицих жертвувати душею і тілом у гонитві за цим смертоносним пилом. Тож ми просимо тебе не йти з нами не через недовіру, а з любові.

І я був змушений задовольнитися такою відповіддю. А Віннету ще раз оглянув довколишні кущі, не знайшов жодного сліду, і вони пішли. З того, що вони пішли пішки, я зробив висновок, що родовище золота розташоване неподалік.

Я ліг у траву, запалив люльку і розмовляв із Семом, Діком та Віллом, намагаючись заглушити в собі безпідставні, на мою думку, тривоги. Але заспокоїтися все одно не вдавалося. І незабаром я підвівся з трави. Щось змушувало мене рухатися. Тож я закинув рушницю через плече і пішов собі. Можливо, я натраплю на якусь звірину, і це відірве мене від тривог.

Пуебло племені гопі в Арізоні. 1906 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

Інчу Чуна вийшов із табору у південному напрямку. Тому я пішов на північ, аби не складалося враження, ніби я вистежую їх.

Приблизно через п’ятнадцять хвилин я, на своє здивування, побачив сліди трьох осіб. Вони були взуті у мокасини. Я зміг розрізнити пару великих ніг, пару середніх і третю — меншого розміру. Сліди були свіжі. Мабуть, це були Віннету, Інчу Чуна та Ншо-чі. Вони спершу пішли на південь, а потім таки повернули на північ, аби збити нас із пантелику. Ми мали б думати, що золота жила знаходиться на півдні.

Чи мав я право йти далі? Повертаючись назад, вони побачать мій слід, а я не хотів би, щоби вони запідозрили мене у недобрих намірах. Але й повертатися до табору я теж не хотів, а тому пішов на схід.

Та вже незабаром я зупинився, бо зауважив ще один слід. Роздивившись, зрозумів, що це сліди чотирьох чоловіків у чоботах зі шпорами. Я відразу ж подумав про Сантера і трьох його супутників. Слід вів туди ж, куди пішли обоє вождів, і починався із чагарів, серед яких росли ще вкриті листям дуби. Саме туди я і подався.

Все було правильно: слід вів із цих кущів, і коли я продерся всередину, то побачив чотирьох прив’язаних коней, на яких їхали Сантер і його люди. Отже, вони таки повернулися! Навіщо? Ясна річ, через нас. Без сумніву, вони подумали саме так, як і припускав Віннету. Отже, Сем Гоукенс учора ввечері не помилився, він справді бачив два ока, але прогнав шпигуна своєю гарячковою поведінкою ще до того, як вистрелив. Це означає, що нас підслуховували. Так Сантер намагався з’ясувати, коли настане сприятливий момент для здійснення задуманого. Але ж це місце було занадто далеко від табору. Цікаво, як саме він міг стежити звідси за нами.

Я уважно оглянув дерева — високі, але не надто товсті, по них можна було легко видряпатися догори. На корі одного дерева були подряпини, які можна залишити тільки шпорами. Це означало, що хтось виліз на дерево і вже звідти точно міг бачити якщо не весь табір, то напевно тих, хто виходив із нього.

Боже! І тут мені сяйнула страшна думка: про що ми говорили вчора ввечері перед тим, як Сем побачив очі? Про те, що Інчу Чуна збирається сьогодні по золото! І шпигун почув це. Сьогодні вранці він виліз на дерево і побачив звідти трьох подорожніх. А потім разом зі своїми трьома супутниками пішов услід за ними. Тепер Віннету в небезпеці! Ншо-чі та її батько також! Мені треба було бігти, якомога швидше бігти за переслідувачами. У мене не було часу, щоби перед тим зайти до табору і здійняти тривогу. Я миттю відв’язав одного з чотирьох коней, вивів його з кущів і галопом помчав слідом чотирьох злочинців, який незабаром об’єднався зі слідом вождя апачів та його дітей.

Щоби не загубити слід, я час від часу озирався і намагався знайти собі орієнтири на випадок, якщо ці сліди взагалі зникнуть. Віннету говорив про гору, яку називав Наґґет-Ціль. Наґґетси — це золоті піщинки різного розміру, а Ціль — слово з мови апачів і означає гору. В усякому разі це місце слід було шукати десь високо. Я оглянув місцевість, якою мчав. На північ від мене стояли доволі високі гори, порослі лісом. Однією з них мала бути гора Наґґет. У той момент мені це здавалося незаперечним.

Стара кляча, яку я схопив, коли квапився, була для мене занадто повільною. Я на ходу вирвав прут із куща і підганяв ним коня. І той біг зі всіх ніг. Я наблизився до гір. Сліди вели туди, але через якийсь час я перестав їх бачити. Гірські води нанесли сюди чимало дрібного каміння. Але я їхав у тому ж напрямку, бо було зрозуміло, що ті, кого я шукаю, імовірно, пішли вперед у долину.

Та згодом праворуч з’явилася ще одна бічна долина, ґрунт якої також був кам’янистим. І тепер треба було з’ясувати — пішли вони прямо чи повернули праворуч. Я вистрибнув із сідла й уважно оглянув каміння. Знайти слід було непросто, але я таки побачив його. Він вів у долину. Тож я знову сів у сідло і поїхав. Незабаром дорога знову розділилася, і я змушений був ще раз зупинитися. Можливо, так трапиться ще раз, тож кінь лише заважатиме мені. Тому я прив’язав його до дерева і далі пішов пішки, попередньо з’ясувавши, куди саме веде слід.

Я просувався вперед пересохлим кам’янистим річищем. Від страху я поспішав так, що аж задихався. На краю одного з урвищ мені довелося зупинитися, щоби відновити дихання. А потім я пішов донизу, аж поки слід раптово не повернув до лісу. Я біг попід кронами дерев так швидко, як тільки міг. Дерева спершу стояли тісно одне біля одного, а потім порідшали, далі я побачив просвіт між деревами і подумав, що наближаюся до галявини. Але ще до того, як я добіг до неї, почув кілька пострілів. Через секунду до мене долинув крик. Це був клич смерті апачів.

Тепер я вже не біг, а мчав, долав відстань велетенськими стрибками, наче хижий звір, який збирається накинутися на свою здобич. Ще один постріл, а за ним — наступний. Це була гвинтівка Віннету. Я упізнав її звук. Слава Богу! Тож він ще живий! Мені залишилося ще кілька стрибків, і я опинився на краю галявини. І те, що я побачив, змусило мене застигнути на місці.

Галявина була невелика. Посередині лежали Інчу Чуна і його донька. Спершу я не роздивився, чи були вони ще живі. Неподалік від них була скеля, за якою засів Віннету. Він саме перезаряджав гвинтівку. Ліворуч від мене стояли готові до пострілу двоє чоловіків з гвинтівками. А праворуч обережно скрадався третій, який збирався обійти Віннету ззаду. Четвертий лежав переді мною мертвий, із кулею в голові. Двоє переслідувачів були зараз небезпечнішими для Віннету, ніж третій. Я миттю взяв карабін і застрелив обох. А потім, не перезарядивши зброї, кинувся за третім. Він почув мої постріли і озирнувся. Побачивши, що я наздоганяю його, він вистрелив. Я відскочив убік, і куля не влучила. Тож він зрозумів, що програв, і кинувся до лісу. Я побіг за ним. Це був Сантер. Я хотів упіймати його. Але відстань між нами була такою, що хоч я ще й міг бачити його на краю галявини, утім за якусь мить утратив із поля зору. Довелося орієнтуватися за його слідами. Це сповільнювало біг. Я зрозумів, що не наздожену його, і повернувся, подумавши, що можу бути потрібний зараз Віннету.

Коли я вибіг на галявину, він стояв навколішки біля свого батька і сестри, намагаючись збагнути, чи вони ще живі. Коли він побачив мене, то на мить підвівся. Я ніколи не забуду його вираз обличчя в той момент. У його очах було майже безумство — лють і біль.

— Мій брат Убивча Рука бачить, що трапилося. Ншо-чі, найвродливіша і найкраща з жінок апачів, уже ніколи не побачить міст блідолицих. Вона ще жива, але більше не зможе розплющити очей.

Я втратив дар мови. Не міг ні сказати нічого, ні запитати. Але про щó було питати? Я все бачив сам. Вони лежали одне біля одного у глибокій калюжі крові. В Інчу Чуни була рана в голові, а у Ншо-чі — в грудях. Батько помер відразу. А вона ще дихала, важко здіймалися її груди, а вродливе обличчя поволі втрачало колір. Щоки западали, і смертельна блідість вкривала шкіру.

І тут Ншо-чі поворухнулася. Повернула голову до батька і повільно розплющила очі. Вона побачила Інчу Чуну в крові і перелякалася. Потім їй стало зрозуміло, що сталося, вона піднесла праву руку до серця, відчула теплу кров і глибоко зітхнула.

— Ншо-чі, моя чудова, єдина сестро! — простогнав Віннету голосом, який неможливо описати.

— Віннету, брате мій! — прошепотіла дівчина. — Помстися за мене!

Її погляд зупинився на мені, і вона посміхнулася, радісно, але слабо.

— Вбивча Рука! — прошепотіла вона. — Ти тут! А я помираю…

Договорити далі їй не дала смерть, і її вуста замкнулися назавжди. Моє серце мало не вирвалося з грудей. Я різко підвівся з колін і з усієї сили крикнув. Луна відбилася від сусідніх гір.

Віннету також підвівся, повільно, ніби на плечах у нього була важка ноша. Він обійняв мене обома руками і сказав:

— Тепер вони мертві! Великий благородний вождь апачів і Ншо-чі, моя сестра, яка віддала тобі свою душу. Вона померла з твоїм іменем на вустах, любий брате!

— Я ніколи цього не забуду, — запевнив його я.

А потім його обличчя різко змінилося. Його голос став схожим на далекий удар грому. Він запитав мене:

— Ти чув, якими були її останні слова?

— Так.

— Помста! Я мушу помститися за неї. І я помщуся, як ще не мстилися за жодну смерть! Ти знаєш, ким були вбивці? Ти їх бачив? Це були блідолиці, яким ми нічого не зробили. Так було завжди і так завжди буде, аж поки не загине останній червоношкірий. Бо навіть якщо він помре своєю смертю, це однаково буде вбивство. Вбивство мого народу. Ми збиралися до міст цих клятих блідолицих. Ншо-чі хотіла стати такою, як білі жінки, бо вона була закохана в тебе і мріяла здобути твоє серце тим, що навчиться звичаїв білих. За це вона заплатила життям. Не має значення, любимо ми вас чи ненавидимо, все завершується однаково: куди б не ступала нога блідолицих, це приносить нам загибель. Плач стоятиме в усіх селах апачів, ненависть і жадоба помсти оволодіє всіма, хто належить до нашого племені. Всі очі скеровані зараз на Віннету, щоби подивитися, як він мститиметься за смерть свого батька і своєї сестри. Нехай мій брат Убивча Рука почує, як я присягаюся тут, біля обох мертвих тіл! Я присягаюся перед лицем Великого Духа і всіх моїх хоробрих предків, які зібралися у Країні вічного полювання, що віднині буду стріляти з гвинтівки, яка випала з рук мого батька, у кожного білого, що зустрінеться на моєму шляху, або…

— Зачекай! — перебив я його, бо знав, що цю клятву він неодмінно виконає. — Зачекай! Нехай мій брат Віннету не клянеться зараз. Не зараз!

— Чому не зараз? — запитав він майже розлючено.

— Бо клятву треба вимовляти зі спокійною душею.

— Уфф! Моя душа зараз така ж спокійна, як і могила, у яку я покладу цих мерців. Так само, як уже не повернути їх назад, так і я ніколи не зможу взяти назад жодне слово з тих, які вимовлю зараз…

— Тому і не продовжуй! — знову перервав його я.

І тут в його очах зблиснуло щось на зразок погрози.

— Вбивча Рука хоче завадити мені виконати мій обов’язок? Аби старі жінки плювали у мій бік і щоби мене вигнали з мого племені, бо мені забракло мужності помститися.

— Не мені просити тебе про таке. Я також караю убивць. Троє із них уже мертві. А четвертий утік, але він не сховається від нас.

— Як він може втекти? — продовжив Віннету. — Але я маю справу не лише з ним. Він діяв як син білої раси, яка несе нам знищення. Вона відповідає за те, чого навчила його, і я змушу її відповісти!

Він стояв переді мною гордий і випростаний, воїн, який, попри свій юний вік, почувається королем! Так, він справді був здатен виконати обіцяне. Йому вдалося б об’єднати довкола себе воїнів усіх червоношкірих племен і почати війну з білими, війну відчаю, результат якої передбачуваний, але яка принесе сотні тисяч жертв. Цей момент мав вирішити, чи лютуватиме тут незабаром безжально і затято томагавк смерті.

Я взяв його за руку і сказав:

— Ти повинен і ти будеш робити все, що схочеш, але перед тим вислухай моє прохання, можливо, останнє моє прохання до тебе! Якщо ти його не виконаєш, то ніколи вже не почуєш голосу свого білого друга. Перед нами лежить Ншо-чі. Ти сам сказав, що вона кохала мене й померла з моїм іменем на вустах. Тебе вона також любила, вона хотіла, щоби ти був її братом, а я — другом, і ти віддячував їй любов’ю сповна. Тож перед лицем цього кохання, яке належало нам обом, я прошу тебе, не присягайся зараз, а вимови присягу аж тоді, коли камінь накриє останнє місце спочинку найшляхетнішої доньки апачів!

Він подивився на мене серйозно і понуро, а потім опустив очі на мертвих. Я побачив, як риси його обличчя пом’якшали, і врешті він знову глянув на мене.

— Мій білий брат Убивча Рука має велику владу над серцями тих, із ким спілкується. Ншо-чі виконала би прохання Вбивчої Руки, тож і я виконаю його. Аж після того, як моє око не зможе більше побачити цих мертвих, я вирішу, чи хочу я перетворити Міссісіпі разом із усіма її притоками на море крові білих і червоних. Я все сказав. Хуґ!

Дякувати Богу, мені вдалося запобігти страшній катастрофі — принаймні на якийсь час. Я вдячно потиснув йому руку.

— Мій червоношкірий брат відразу ж переконається, що в моєму серці немає співчуття до винного. Я хочу покарати його так суворо й жорстоко, як він того заслуговує. Слід подбати про те, щоб у нього не залишилося часу втекти. Ми не можемо дозволити цього. Нехай Віннету скаже мені, що слід зробити!

— Мої ноги зв’язані, — сказав він, знову посмутнішавши. — Звичай мого народу наказує мені залишатися біля мертвих, аж поки вони не будуть поховані. Лише тоді я можу стати на шлях помсти.

— А коли відбудеться поховання?

— Про це я мушу порадитися з моїми воїнами. Або ми поховаємо мертвих там, де вони загинули, або ж відвеземо до пуебло, де вони жили. Але навіть якщо вони будуть поховані тут, мине чимало днів, поки будуть виконані всі необхідні для поховання такого великого вождя ритуали.

— Але тоді вбивця точно втече!

— Ні. Бо навіть якщо Віннету не дозволено переслідувати його, це може робити хтось інший, якщо потрібно. Нехай мій білий брат коротко розповість мені, як сталося, що він опинився тут!

Тепер, коли йшлося про суто побутові речі, він знову став таким же спокійним, як завжди. Я розповів йому все, що він хотів знати, і він на мить замислився. У цей момент ми почули важкий стогін. Він долинув від місця, де лежали обоє злочинців. Ми побігли туди. Одному моя куля влучила просто в серце, а другого поранила, як Ншо-чі. Він був ще живий і тепер отямився. Поранений дивився на нас затуманеним поглядом і вимовляв нечіткі слова. Я нахилився до нього і крикнув:

— Чоловіче! Ви впізнаєте мене? Хто я?

Він докладав усіх зусиль, щоб отямитися. Його очі трохи прояснилися, і він тихо запитав:

— Де Сантер?

— Утік, — відповів я.

— Куди?

— Не знаю. Але сподіваюся, ви мені підкажете, куди би він міг податися. Усі ваші друзі мертві, а вам залишилося жити ще кілька хвилин, не більше. Сподіваюся, опинившись однією ногою в могилі, ви будете поводитися краще, ніж до того! Звідки походить Сантер?

— Не знаю.

— Він справді називається Сантер?

— У нього багато імен.

— Хто він такий?

— Я не знаю.

— У вас є знайомі десь поблизу, можливо, у місті?

— Ні.

— Куди ви збиралися?

— Нікуди. Туди, де золото, здобич!

— Отже, ви були злодіями! Жахливо! Як вам спало на думку напасти на апачів і дівчину?

— Наґ… Наґґетс.

— Але ж ви не могли знати нічого про Наґґетс.

— Ми хотіли… хотіли…

Він зупинився. Йому було важко говорити. Та я здогадався, щó саме він хотів сказати, і запитав:

— Ви почули, що апачі збираються на схід, і вирішили, що вони можуть мати при собі золото?

Вмирущий кивнув. — І тоді ви вирішили пограбувати їх? Але оскільки ви здогадалися, що ми будемо обережні і простежимо за вами, то спершу проїхали трохи вперед і повернули аж тоді, коли вирішили, що ми вже заспокоїлися?

Він знову кивнув.

— Після цього ви повернулися і поїхали вслід за нами. Ви підслуховували нас?

— Так… Сантер.

— Тож це був сам Сантер! Він розповів вам, що почув?

— Апачі… Наґґет-Ціль… золото… вранці…

— Так я й подумав. Потім ви сховалися в кущах і стежили за нами з дерев. Ви хотіли побачити місце, де апачі братимуть золото?

Він заплющив очі і не відповідав.

— Чи хотіли просто напасти на них на зворотному шляху, щоб…

І тут мене перебив Віннету:

— Мій брат нічого більше не довідається, бо цей блідолиций більше не може відповідати: він помер. Ці білі пси хотіли вивідати нашу таємницю, але прийшли занадто пізно. Ми були вже на зворотному шляху, коли вони наздогнали нас. Тоді вони сховалися за деревами і вистрелили у нас. Інчу Чуна і Ншо-чі впали під кулями, а мені куля лише зачепила рукав. Тоді я вистрелив в одного, але він устиг відскочити за дерево. І я не влучив. Але моя друга куля поклала іншого. Тоді я сховався за цим каменем, але якби не нагодився мій брат Убивча Рука, це би мене не врятувало. Бо двоє цілилися у мене з одного боку, а третій підкрадався ззаду, де в мене не було прикриття. Його куля точно вбила б мене. І тут я почув могутній голос карабіна Вбивчої Руки і був урятований. Тепер мій брат знає все і повинен довідатися, як упіймати Сантера.

— Кому буде доручено це завдання?

— Це зробить Убивча Рука. Він знайде слід утікача.

— Знайду. Але поки я шукатиму, мине багато часу.

— Мій брат не мусить шукати, бо слід точно вестиме до їхніх коней. Саме туди треба йти насамперед. Там, де вони ночували, є трава, і Вбивча Рука бачитиме, куди Сантер поїхав далі.

— А потім?

— Потім мій брат візьме десятьох воїнів, аби вистежити і схопити його. Решту двадцять воїнів він пришле сюди до мене, щоби вони разом зі мною здійснили обряд поховання.

— Нехай усе буде так, і я сподіваюся, що виправдаю довіру свого червоношкірого брата.

— Я знаю, що Вбивча Рука діятиме точно так, як діяв би я сам на його місці. Хуґ!

Він подав мені руку. Я потиснув її, ще раз нахилився над обличчями обох мертвих і пішов геть. Перед тим, як зайти до лісу, я ще раз озирнувся. Віннету накривав голови покійних і видавав поховальні крики, якими індіанці завжди супроводжують своїх мертвих. Як мені було боляче, як боляче! Але я повинен був діяти, тож пішов назад, туди, звідки прийшов.

Я думав, що все виявиться так, як і передбачав Віннету. Але поки я дерся крізь гірське каміння, мене охопили сумніви.

Сантер буде намагатися якомога швидше втекти подалі від нас. Але якщо він повертатиметься аж до табору, то це сильно сповільнить втечу. Тож він може податися до табору тільки з метою взяти коня. Але якщо він знайде ту клячу, на якій я приїхав сюди? Мабуть, Сантер тікав тією ж дорогою, якою я прийшов сюди. Тоді він точно побачив коня.

Ця думка змусила мене рухатися ще швидше. Я побіг униз із гори, злякано думаючи про те, чи побачу коня на своєму місці. І як же я розізлився, коли не побачив його біля дерева, до якого прив’язав! Я зупинився лише на коротку мить, а потім помчав далі долиною. Наразі я ще міг квапитися, бо посеред каміння марно було шукати сліди. Але коли я знову опинився на землі, то намагався роздивитися сліди якомога уважніше. Але це мені вдалося не відразу, бо спершу земля була занадто твердою. Через десять хвилин вона вже пом’якшала. І відразу стало легше розпізнавати сліди на землі.

На мене чекало велике розчарування. Я міг шукати й аналізувати, скільки завгодно, напружувати розум і очі, але від цього нічого не мінялося — Сантер тут не проїздив. Це означало, що він виїхав із долини десь вище, там, де на камені не залишилося сліду. По-іншому це було б неможливо.

Тож я зупинився! Щó тепер робити? Чи слід мені повернутися і шукати його сліди вище? Це може зайняти кілька годин, а я не маю права втратити стільки часу. Краще податися до табору і повернутися з підмогою.

Так я і зробив. Я пробіг таку відстань, як ніколи раніше, але витримав це, бо Віннету навчив мене, як правильно дихати і поводитися, щоби не втомитися. Потрібно переносити всю свою вагу на одну ногу, а коли вона втомиться, міняти на іншу. Так можна пробігти кілька годин поспіль і не надто виснажитися. Але для цього слід мати здорові та міцні легені.

Коли я вже наблизився до своєї мети, то подався насамперед до табору Сантера. Троє коней усе ще стояли у кущах. Я розв’язав їх, сів на одного, взяв обох інших за вуздечки і помчав до нашого табору. Обідня пора давно минула, і Сем крикнув, побачивши мене:

— Де ви пропадали, сер? Ви пропустили обід… і я… — він зупинився і здивовано подивився на коней, а потім продовжив: — Дивно, ви пішли пішки, а повертаєтеся на коні! Ви записалися до конокрадів?

— Ні. Ці коні — моя здобич.

— Де ви їх узяли?

— Неподалік.

— Чиї вони?

— Подивіться на них уважно! Я відразу ж упізнав їх, а у вас ще краще око.

— Я також упізнав. Відразу впізнав, тільки не повірив власним очам. Це коні Сантера і його супутників, але одного бракує.

— Його ми й пошукаємо, а також вершника, який на ньому їде.

— Але як сталося…

— Спокійно, любий Семе! — перебив я його. — Трапилася жахлива річ. Нам треба миттю вирушати звідси.

— Звідси? Чому?

Замість відповідати йому, я зібрав апачів, які стояли осторонь, і повідомив їм про смерть Інчу Чуни і Ншо-чі. Після моїх слів запала мертва мовчанка. Люди не могли повірити в те, що я сказав. Це було надто страшно. Тоді я детальніше переказав усе, що трапилося, і додав:

— Нехай тепер мої червоношкірі брати скажуть, хто краще передбачив майбутнє, Сем Гоукенс чи шаман! Інчу Чуна і Ншо-чі знайшли смерть, бо пішли від мене геть, а Віннету я врятував. Тож що приносить моя присутність — смерть чи життя?

Тепер у них не залишалося вже сумнівів, і в таборі здійнявся лемент, який було чути далеко звідти. Червоношкірі зі скривленими обличчями люто бігали туди-сюди, розмахували зброєю, щоби дати волю своїм почуттям. Лише через якийсь час я зміг перекричати їхній галас.

— Нехай воїни апачів послухають мене і замовкнуть! — наказав я їм. — Крики не допоможуть. Ми повинні їхати шукати убивцю.

— Поїхали! Поїхали! — закричали вони і кинулися до своїх коней.

— Спокійно! — знову наказав я. — Мої червоношкірі брати ще не знають, щó їм слід робити. Я скажу їм усе.

І вони обступили мене зусібіч, штовхаючись, — так, що мені доводилося бути обережним, аби не впасти. Якби Сантер був тоді там, то його моментально затоптали б. Гоукенс, Стоун і Паркер тихо стояли один біля одного. Новина приголомшила їх. Вони підійшли до мене, і Сем промовив:

— Я почуваюся так, ніби мене вдарили по голові, і не можу отямитися. Це страшно і жахливо! Чудова, люба, прекрасна червоношкіра міс! Вона завжди була така добра до нас, і ось її вбили! Знаєте, сер, у мене таке відчуття…

— Зараз не час, любий Семе! — перервав я його. — Ми повинні наздогнати убивцю. Розмови нічого не дадуть.

— Гаразд! Я згоден. Але чи знаєте ви, куди він подався?

— Ще не знаю.

— Так я й думав. Ви не бачили його слідів. А як ми їх знайдемо? Це неможливо або дуже складно.

— Ні, не складно.

— Ви так вважаєте? Гм! Хочете сказати, що ми повинні піднятися вгору, до долини, звідки він утік? Це будуть тривалі пошуки.

— Ні, ми не підемо в долину.

— Ні? Тоді мені цікаво, що ви запропонуєте. Іноді і ґрінгорн може мати непогані ідеї…

— Дайте мені спокій зі своїм ґрінгорном! Мені зараз не до того, щоби вислуховувати таке. Моє серце стікає кров’ю. Тому тримайте свої жарти при собі!

— Жарти? Гей! Хто там вважає, що я не сприймаю ситуацію серйозно, тому я дам такого стусана вбік, що він долетить до самої Каліфорнії! Я тільки не можу збагнути, як ви збираєтеся шукати Сантера, якщо ми не рушимо навздогін із того місця, з якого пропадає його слід.

— Тоді, як ви й казали, нам доведеться довго шукати. А коли ми знайдемо слід, то нам доведеться йти ним через гори, долину і густий ліс, а це буде дуже довго. Тому я й хочу почати по-іншому. Коли я дивлюся на гори уважніше, то можу сказати, що вони стоять по одній, а не групами.

— Це правда. Я трохи тут орієнтуюся. З обох боків гори є рівнини. Ці гори не вишиковуються у пасмо, а стоять поодинці посеред прерії.

— Прерія? Отже, там є трава?

— Так, довкола кожної гори. Як і тут.

— Ось на це я і сподіваюся. Сантер може підійматися на гору або спускатися донизу, як собі хоче. Це нас не обходить. Але щойно він спуститься з гори, він опиниться у прерії, і мусить залишити слід у траві.

— Так воно і є, любий пане!

— Тепер слухайте далі! Ми розділимося на дві групи і об’їдемо кожну з гір, ми, четверо білих, з правого боку, а десятеро апачів, яких мені дав Віннету, — з лівого. Потім ми зустрінемося й будемо знати, чи хтось натрапив на слід. Я переконаний, що слід таки знайдеться, і тоді ми підемо ним.

Сем подивився на мене збоку, і на його обличчі був написаний неабиякий подив.

— Це ж треба! І як я сам до цього не додумався! Це ж найпростіше і найпевнíше, що тільки можна зробити. Це ж кожній дитині ясно, качка б мене копнула!

— То ви згодні, Семе?

— Цілковито, цілковито, сер! Швиденько беріть десятеро червоношкірих!

— Я виберу тих, хто найкраще їздить верхи. Не відомо, скільки часу нам доведеться гнатися за Сантером. Тому ми запасемося харчами. Якщо ви орієнтуєтеся на місцевості, то підкажіть, будь ласка, скільки часу потрібно, щоби звідси дістатися до протилежного боку гори?

— Навіть якщо ми будемо дуже поспішати, то дві години точно.

— Тоді не барімося.

Я вибрав десяток апачів, які втішилися з мого вибору, бо їм більше подобалося шукати вбивцю, ніж співати похоронних пісень біля мертвих тіл. Решті двадцятьом я докладно пояснив шлях, яким слід було йти до Віннету. І вони вирушили.

Слід вказує дорогу

Через якийсь час мої десятеро апачів вирушили ліворуч в обхід гори: вони рухалися на захід, а ми, — навпаки, на схід. Коли ми вчотирьох уже сиділи в сідлах, я вирішив спершу поїхати до табору Сантера, де знайшов сліди коня, на якому я їхав у гори. Я вибрав собі один, який особливо глибоко врізався у землю, і намалював собі цей відбиток на папері, намагаючись якомога детальніше передати всі дрібниці. Сем Гоукенс тільки похитав головою і засміявся:

— Це одне з умінь, необхідних землемірові, — копіювати сліди кінських копит?

— Ні, але вестменові це б знадобилося.

— Навіщо?

— Бо іноді це може стати у пригоді.

— Як?

— Побачите згодом. Коли ми знайдемо кінські сліди, то я порівнюватиму їх із цим малюнком.

— А! Дійсно! Правильно! Це справді не так уже й безглуздо! Це ви також вичитали у своїх книгах?

— Ні.

— А звідки знаєте?

— Це самó спало мені на думку.

— Отже, й справді існують ідеї, які завдають собі клопоту спадати вам на гадку? Ніколи б не подумав.

— Справді, Семе. У мене в голові їм, мабуть, приємніше, ніж під вашою перукою!

— Так йому! Так йому! — вигукнув Вілл Паркер. — Не дозволяйте йому більше сміятися з вас. Це ж усі бачать, що ви давно його переплюнули, сер.

— Замовкни! — крикнув на нього Сем із удаваною люттю. — Щó ти розумієш у плюванні і перепльовуванні! Повсякчасні нагадування про мою перуку — образливі. Я не можу цього далі терпіти.

— А щó ти можеш із цим зробити?

— Я подарую цю перуку тобі і так позбудуся її, а ти тоді довідаєшся, які думки під нею ховаються. До речі, я ж погодився, що ідея нашого ґрінгорна не така вже й погана. Тільки він мав би намалювати такий же гарний кінський слід і для тих десяти апачів, які поїхали у протилежному напрямку довкола гори.

— Я не зробив цього, бо не вважав за потрібне, — пояснив я.

— Не потрібно? Чому?

— Бо я не вірю, що вони зможуть порівнювати слід на землі із малюнком. Вони ніколи такого не робили, тож навряд чи малюнок якось їм допоможе. А крім того, я переконаний, що вони не натраплять на слід Сантера.

— А я стверджую протилежне. Не ми, а вони знайдуть слід, бо Сантер точно поїде на захід.

— Я не певний у цьому.

— Не певний? Коли ми зустріли його, то він збирався на захід, тож і тепер поїде туди.

— Навряд. З його безслідного зникнення випливає, що він доволі спритний чоловік. Тож він подумає собі те саме, про що ми зараз говорили, і поїде якраз у протилежному напрямку. Мабуть, на схід. Це ж не так складно передбачити.

— Ваші слова не без логіки. Сподіваємося, що це таки правда.

Ми пришпорили коней і поскакали через прерію, а гори залишалися ліворуч від нас. Ми намагалися обирати дорогу так, аби їхати по м’якій землі, де Сантер міг би залишити чіткий слід, якби проїздив тут. Наші очі в цей час були постійно опущені додолу. Бо що швидше ми їхали, то уважніше треба було дивитися, щоби не пропустити слід.

Так минула година, потім ще тридцять хвилин, і ми вже майже завершили своє півколо біля гори, коли нарешті зауважили темну смугу, яка криво тягнулася по траві. Це був слід, і до того ж слід лише одного вершника, — тож, мабуть, саме той, який ми шукали. Ми спішилися, і я пройшов кілька кроків, аби знайти чіткий відбиток. А коли знайшов його й порівняв з малюнком, то побачив, що обидва відбитки майже ідентичні: тож це точно мав бути слід Сантера.

— Такий малюнок і справді дуже зручно мати при собі, — сказав Сем. — Запам’ятаю це.

— Так, запам’ятай! — сказав Паркер. — І ще одне на додачу!

— Щó?

— Дійшло до того, що колишній вчитель вчиться у свого учня!

— Ти хочеш подратувати мене, старий Вілле? Це тобі не вдасться, качка б мене копнула, — засміявся Сем. — Це ж справжня честь для вчителя, коли учневі вдасться перевершити його. Щодо тебе, на жаль, від такої надії доводиться відмовлятися зі самого початку. Скільки років я не намагався зробити з тебе справжнього вестмена, але марно! На старості років ти вже точно не навчишся того, чого не зміг навчитися замолоду.

— Сам знаю! Називай мене ґрінгорном, якщо ти не можеш жити без цього слова, але Вбивчій Руці це слово вже не личить.

— Та ти і є ґрінгорн, ще й який! Старий ґрінгорн, якому слід соромитися перед цим юнаком, бо він уже пішов значно далі за тебе, качка б мене копнула.

Попри цю пересварку, всі ми погодилися на тому, що слід Сантера не давніший, ніж дві години. Ми б із радістю відразу помчали за ним, але треба було зачекати на апачів. Це тривало, на жаль, хвилин сорок п’ять. Я відразу ж відрядив одного з апачів до Віннету з повідомленням, що ми знайшли слід. Посланець мав залишитися біля вождя, а ми вирушили на схід.

У нас залишалося не більше, ніж дві години дня, тож варто було поквапитися. Ми повинні були якомога далі заїхати, поки було світло, бо потім нам доведеться чекати аж до ранку. Ми ж не можемо їхати, не бачачи сліду.

А тим часом Сантер, певна річ, якраз використає вечір, а можливо, й ніч, аби втекти якомога далі. Бо навряд чи він сумнівався в тому, що за ним гнатимуться. Завтра буде тривалий і виснажливий переїзд, який сповільнюється тим, що ми постійно мусимо зважати на слід, тоді як утікача нічого не стримує. Але якщо він проїде верхи всю ніч, то до ранку втомиться і буде змушений надовго зупинитися, щоби перепочити самому і дати відпочити коневі. Це, як ми сподівалися, дозволить нам надолужити згаяне.

Ми швидко пересувалися гірським масивом, який Віннету і його батько називали горами Наґґет. Перед нами простягався трав’янистий масив прерії, на якому спершу ще росли чагарники, а згодом уже тільки трава, почасти ще зелена, але здебільшого вже суха. Слід було дуже чітко видно, бо Сантер переважно гнав галопом, тож копита його коня глибоко втискалися в землю.

Коли почало темніти, ми зійшли з коней і йшли пішки слідом, аж поки вже зовсім споночіло. Тут ми й зупинилися, на щастя, на галявині, де трава була ще доволі соковитою. Коні могли вволю попастися. А ми загорнулися в ковдри і лягли спати там, де стояли.

Ніч була дуже холодною, і я зауважив, що мої супутники через це часто прокидалися. Я також не міг спати. Раптова смерть Інчу Чуни та його доньки не давала мені спокою, і щоразу, заплющивши очі, я бачив перед собою їхні тіла у калюжі крові і чув останні слова Ншо-чі. Тепер я докоряв собі, що не поводився з нею привітніше і що не висловився точніше у розмові з її батьком. Мені здавалося, що через це я звів її в могилу.

Під ранок стало ще холодніше, і я піднявся на ноги, щоби зігрітися під час руху. Сем Гоукенс зауважив це і сказав:

— Вам холодно, сер? Треба було взяти зі собою грілку. Ґрінгорни люблять бавитися такими штучками. Через це я й люблю свій старий плащ. Він не пропускає ні індіанських стріл, ні холоду. Позичити вам його?

Через холод ми прокинулися ще до світанку і щойно могли роздивитися слід у траві, рушили далі. Наші коні відпочили, і вночі їм теж було холодно. Тож на ранок вони рухалися швидко, і нам навіть не потрібно було їх пришпорювати.

Ми їхали по прерії, але поволі місцевість ставала дедалі горбистішою. На горбах трава була сухою і твердою, у долинах зеленішою і м’якшою. Час від часу ми зупинялися біля води, щоби напоїти коней. Якщо досі слід дуже чітко вів у східному напрямку, то десь із обіду він повернув південніше. Коли Гоукенс зауважив це, то на його обличчі з’явився стурбований вираз. А коли я запитав про причину, він відповів:

— Якщо мої побоювання правдиві, то наші старання можуть виявитися марними.

— Чому?

— Цей хлопець непростий. Здається, він їде до кайова.

— Він не зробить цього!

— Чому ні? А щó ви думали — він сидітиме посеред прерії і з любові до вас чекатиме, аж його наздоженуть і схоплять? Він намагається врятуватися всіма можливими способами. Він же не дурень і побачив, що наші коні кращі за його. Тож йому нескладно було здогадатися, що незабаром ми його наздоженемо: так йому і спала на думку непогана ідея шукати захисту в кайова.

— Але чи вони зустрінуть його з розкритими обіймами?

— Навіть не сумнівайтесь. Достатньо йому буде розповісти, що він застрелив Інчу Чуну і Ншо-чі, і кайова стрибатимуть від радощів. Нам треба намагатися схопити його ще до нинішнього вечора.

— Як ви вважаєте, чи давно він тут проїздив?

— Це не має жодного значення. Тут він їхав уночі. Нам слід дістатися до місця, де він ночував. Там ми побачимо, коли він вирушив у дорогу сьогодні. Що довше він спав, то швидше ми його наздоженемо.

Приблизно в обід ми таки знайшли місце, де Сантер зупинявся. Було видно, де лежав його кінь. Тварина мала бути дуже втомлена, це ми помітили вже зі сліду. Мабуть, вершник був не менш виснажений, бо його слід був не давнішим ніж дві години. Здається, він проспав довше, ніж збирався. Це означало, що відстань, яку він проїхав уночі, ми вже подолали. Тепер ми були до нього навіть на півгодини ближче, ніж учора, на початку переслідування.

Його слід вів ще південніше, до Ред-Рівер. Ми лише вкрай рідко давали можливість перевести подих своїм коням, бо були рішуче налаштовані наздогнати Сантера ще до вечора.

Після обіду довкола нас знову була зелена прерія, а потім з’явилися навіть кущі. Уважно розглянувши слід, ми зробили висновок, що відстаємо від Сантера лише на півгодини. Тут на горизонті з’явилася темна смуга.

— Це ліс, — сказав Сем. — Думаю, що ми виїдемо на одну з північних приток Ред-Рівер. Але краще б ми далі їхали по прерії — так було б зручніше.

І так справді було б зручніше для нас, бо в савані все видно, а в лісі доволі легко заблукати і збитися на манівці. Тим більше, що ми страшенно поспішали і не мали змоги уважно обстежити терен, перш ніж заглибитися у нього.

Сем мав рацію. Ми виїхали до невеличкої, майже пересохлої річки, лише де-не-де виднілися калюжі. На берегах стояли дерева і кущі, але це не був справжній ліс, а лише більші та менші групки дерев, розташовані на різній відстані від берега.

Коли ж почало сутеніти, ми опинилися вже так близько від переслідуваного, що в будь-який момент могли його наздогнати. Це спонукало нас поспішати ще більше. Тож я помчав уперед, бо мій Гататітла був у найкращій формі і ще мав силу. Крім того, мене гнали вперед мої думки. Я усе ще бачив перед очима убитих і хотів схопити вбивцю якнайшвидше. Мною керувала не лють і не жадоба помсти, а глибоке внутрішнє бажання покарати вбивцю.

Ми саме їхали через порослу поодинокими деревами ділянку на лівому березі річки. Коли ж я раніше, ніж решта групи, доїхав до останнього дерева, то побачив, що слід повертає праворуч і заходить у річку, а далі веде позбавленим води руслом. На мить я зупинився, щоби повідомити своїх супутників про це, але, придивившись уважніше до сліду, зауважив дещо, що змусило мене миттю заховатися у лісі.

Якщо пройти пішки уздовж цього русла приблизно п’ятсот кроків, то можна знову потрапити у лісок, але цього разу на правому березі річки. А перед цим ліском поставили табір індіанці. Я помітив убиті в землю кілки, на яких висіло м’ясо. Якби я просунувся далі ще хоч на кілька кроків, індіанці побачили б мене. Тож я зійшов з коня і показав своїм людям це місце.

— Це кайова, — сказав один із апачів.

— Так, кайова, — погодився Сем. — Мабуть, чорт дуже любить цього Сантера, якщо дозволяє йому в останню мить таки знайти допомогу. Я вже було простягнув за ним усі десять пальців. Але він таки втік від нас.

— Але це не дуже чисельна група кайова, — зауважив я.

— Гм. Ми бачимо тільки тих, хто стоїть перед лісом. А за деревами точно є ще інші. Вони були на полюванні і тепер сушать м’ясо.

— Що робити, Семе? Повертатися і заховатися?

— Нізащо! Залишаймося тут.

— Але це небезпечно!

— Зовсім ні.

— Хтось із червоношкірих може прийти сюди!

— Вони про це й не подумають. По-перше, вони там, на тому березі, а по-друге, незабаром стане темно. І вони вже не будуть відходити далеко від свого табору.

— Але обережність ніколи не завадить!

— А страх не завадить залишатися ґрінгорном! Я ж кажу вам, що ми в такій самій безпеці від цих кайова, як були б у Нью-Йорку. Вони нізащо не підуть сюди, але зате ми можемо піти до них. Я мушу добути цього Сантера, навіть якщо мені доведеться витягати його з-під тисячі кайова!

— Ви сьогодні сáме такий, яким не любите бачити мене, Семе, ви — необережний!

— Що? Чому? Чому необережний? Сем Гоукенс необережний? Ви насмішили мене! Такого мені ще ніхто не казав. Сер, ви ж зазвичай нічого не боїтеся і кидаєтеся з ножем навіть на ґрізлі. Чому ви нині такий боягуз?

— Це не боягузтво, а обачність. Ми надто близько від ворогів.

— Надто близько? Не смішіть мене! Я навіть думаю, що ми можемо підійти ближче. Тільки зачекайте, аж стемніє!

Він був нині не таким, як завжди. Смерть «чудової, любої, прекрасної міс» так обурила його, що він рвався до помсти. Апачі погодилися з ним. Стоун і Паркер також були на боці Сема, тож я нічого не міг вдіяти. Ми прив’язали своїх коней і сіли на землю чекати сутінків.

Мушу визнати, що кайова й справді поводилися так, ніби почувалися у повній безпеці. Вони їздили й ходили по відкритій місцевості, навіть не озираючись довкола, голосно гукали щось одне до одного, тобто поводилися так, ніби були у своєму надійному й захищеному індіанському селищі.

— Ви бачите, наскільки вони безпечні? — спитав мене Сем. — Сьогодні вони ні про що погане не думають.

— Я дуже хочу, щоби ви не помилилися!

— Сем Гоукенс ніколи не помиляється!

— Хотів би я в це вірити, але, на жаль, можу довести вам супротивне. У мене є передчуття, що вони лише прикидаються.

— Передчуття! — пробурмотів Сем. — Це в старих бабів бувають передчуття, і більше ні в кого. Запам’ятайте це собі, сер! Навіщо червоношкірим прикидатися?

— Аби заманити нас у пастку, — пояснив я.

— У цьому немає потреби, бо ми й без пастки прийдемо.

— Ви ж розумієте, що Сантер уже в них? — запитав я.

— Так! Коли він прийшов сюди, то побачив їх і кинувся на той берег!

— І ви усвідомлюєте, що він уже розповів їм усе. Вони вже знають, щó трапилося і чому він шукає в них прихистку?

Люсіл із племені дакота. Мінесота, 1907 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

— Ясна річ! Які ж можуть бути сумніви?

— Тоді він мав розповісти їм і про те, що його переслідувачі мають бути вже близько.

— Ну навіть якщо й так.

— Тоді мене дивує, чому кайова не вжили жодних заходів безпеки.

— Нічого дивного. Вони не чекають нас уже зараз. Мабуть, сподіваються на нашу появу аж завтра. Щойно стемніє, я проберуся до них і розвідаю ситуацію. Тоді стане зрозуміло, щó нам робити далі. Я мушу добути цього Сантера!

— Тоді я з вами!

— У цьому немає потреби.

— Але в мене є така потреба.

— Коли Сем Гоукенс іде на розвідку, то йому не потрібні помічники. Я не візьму вас зі собою. Я знаю вас і вашу так звану «людяність». Імовірно, що ви захочете зберегти життя цьому вбивці.

— Таке мені не примариться навіть у нічному кошмарі!

— Не прикидайтеся!

— Я говорю те, що думаю, — запевнив його я. — Я теж хочу спіймати Сантера, і то живого, щоби привезти його до Віннету. Але коли я побачу, що живим його не спіймати, то пущу йому кулю в лоба. Будьте певні цього.

— Ось це я й маю на увазі: кулю в лоба! Ви не захочете, щоби його мучили. Я також не шанувальник таких акцій. Але цьому негідникові я бажаю якомога повільнішої та сповненої мук смерті. Бажаю від щирого серця. Ми впіймаємо його і привеземо до Віннету. Мені лише слід розвідати, скільки там кайова.

Я вирішив промовчати, бо побачив, що слова Сема спровокували недовіру в апачів. Вони пам’ятали, як я заступався за Раттлєра, тож тепер цілком могли повірити, що я поводитимуся подібно. Тому я вдав, що погодився із Семом, і ліг на траву біля свого коня.

Сонце давно сховалося за обрій, і поволі западала темрява. На протилежному березі у кайова загорілися численні вогнища. Полум’я здіймалося високо вгору. Це зовсім не типово для обережних червоношкірих, і в мене лише посилилася підозра, що таким чином вони хочуть приспати нашу пильність і заманити у пастку. Ми мали повірити, що вони не підозрюють про нашу присутність, і напасти на них. Якби ми так і зробили, то потрапили б просто їм у зуби.

Поки я розмірковував про це, то почув дивний звук. Він долинав у мене з-за спини, де ніхто з наших не лежав, бо я обрав собі місце трохи осторонь від усіх. Я прислухався, і звук повторився. Це було ледь чутне шелестіння листя і гілок, які розсували. На гілках були колючки, і саме вони шурхотіли й потріскували.

Я відразу ж збагнув, звідки долинає цей звук. За мною, поблизу трьох дерев, що стояли тісно одне біля одного, був ожиновий кущ. Звідти й долинав шурхіт. Це могла бути тварина: у такому разі жодної небезпеки не було. Але наша ситуація вимагала пильності.

Високі вогнища, які горіли у таборі кайова, освітлювали і нас — не надто яскраво, але контури предметів можна було розрізнити. Тож я вирішив спробувати роздивитися, щó ж шарудить у кущах. Для цього обійшов галявину з протилежного боку і непомітно підкрався до куща ззаду. Підійшовши ближче, я ліг на землю і далі вже поповз. Мого відходу і появи не зауважили навіть мої супутники. Тож я підповз до куща на відстань витягнутої руки. З протилежного берега світили вогні, але кущ був надто густим, аби побачити, щó у ньому всередині. Аж тут знову почулося шелестіння, але цього разу вже не зсередини, а збоку куща. Тому я підкрався туди і побачив те, на що й сподівався.

У кущі сиділа людина, індіанець, який сáме збирався податися геть. Це він видавав дивний звук, але діяв майстерно, бо замість суцільного гучного шелестіння час від часу чулися лише поодинокі тихенькі звуки, ніби ламалися соломинки, а не гілки. Я ж почув його лише тому, що був дуже близько. Тіло індіанця вже було зовні, у кущі залишалася тільки одна рука, плече і голова.

Я підповз до нього ще ближче. У цю мить він обережно вибирався з гілок. Його плечі, шия і голова уже були назовні, залишалося витягти лише руку. Тут я став на коліна, схопив його лівою рукою за шию і вдарив кулаком у голову. Він затих.

— Щó це таке? — запитав у цю мить Сем. — Ви нічого не чули?

— Це, напевно, кінь Убивчої Руки, — припустив Дік.

— Його самого немає. Цікаво, куди ж він подівся? Сподіваюся, він не наробить дурниць! — пробурмотів Гоукенс.

— Дурниць? Він? — запитав Вілл Паркер. — Він ще не зробив жодної дурниці і, мабуть, ніколи вже не зробить.

— Не думаю! Цей хлопець здатний потай пробратися до кайова, щоби зберегти життя цьому негіднику!

— Ні, він такого не зробить. Він радше задушить убивцю, ніж дасть йому втекти. Доля обох убитих надто сильно зачепила його. Це ти мусиш визнати.

— Можливо. Але я однаково не візьму його зі собою згодом, коли піду до кайова. Він мені не допоможе. Я хочу тільки порахувати їх і роздивитися місцевість, а там вирішимо, як саме нам напасти. Іноді він непогано справується як на ґрінгорна, але наблизитися до табору кайова, який так яскраво освітлений, — цього йому точно не вдасться. Червоношкірі знають, що ми приїдемо. Тож вони будуть обережні і прислухатимуться так уважно, що тільки старий вестмен зможе підкрастися непомітно.

Тут я підвівся з колін, швидко підійшов до нього і сказав:

— Ви помиляєтеся, любий Семе. Ви думали, що мене немає, але я тут. Отже, я таки вмію непомітно підкрастися, правда ж?

— Чорт забирай! — здивувався він. — Ви й справді тут? Вас було зовсім не видно!

— Це тільки доводить, що це вам бракує того, чого, на вашу думку, бракувало мені. До того ж тут є ще інші люди, про чию присутність ви не здогадуєтеся.

— Хто? Кого ви маєте на увазі?

— Підійдіть туди, до ожинового куща, і самі все побачите, любий Семе!

Він підвівся з місця і виконав моє прохання. Інші ж пішли вслід за ним.

— Ого! — вигукнув він. — Тут лежить індіанець! Як він сюди потрапив?

— Запитайте його самого!

— Але ж він мертвий!

— Ні, я просто оглушив його.

— Де? Невже прямо тут?

— Саме так! Він заховався в кущі ожини, а я його помітив. Коли він вибирався назовні, щоб утекти, я вдарив його. Ви навіть почули цей удар, бо запитали, що це таке, але вирішили, що це кінь.

— Чорт забирай, це правда. Отже, червоношкірий справді був тут, сидів у кущі і чув усе, про що ми говорили. Як добре, що ви знешкодили його! Зв’яжіть його і заткніть йому рота кляпом, качка б мене копнула! Але чому він не на тому боці, біля своїх? Що він тут шукав? Може, він прийшов сюди раніше, ніж ми?

— Семе, ви говорите такі речі, а інших називаєте ґрінгорнами? Він і справді був тут раніше за нас. Кайова знали, що ми прийдемо. Вони припустили, що ми переслідуватимемо Сантера і, рано чи пізно з’явимося тут. Вони хотіли зустріти нас і, щоби не проґавити момент, прислали сюди вартового, який мав повідомити їх. Але оскільки ми їхали занадто швидко або через те, що він тільки прийшов сюди, коли ми з’явилися, то ми застали його зненацька, і він змушений був сховатися в ожиновому кущі.

— Але ж він міг утекти до своїх!

— Мабуть, не встиг, бо ми могли побачити його і здогадатися, що кайова знають про нас і попереджені. Але може бути, що він від самого початку збирався залишитися тут і підслуховувати нас.

— Це дуже ймовірно, — сказав Сем. — Але як би воно там не було, сер, це просто щастя, що ви його впіймали. Тепер він змушений буде все нам розповісти.

— Не думаю, що він зізнається. Швидше за все мовчатиме.

— Можливо. Але нам і не потрібно витрачати на нього сили. Ми і так знаємо що до чого, а те, чого я ще не знаю, я довідаюся, бо зараз іду до кайова.

— І, мабуть, не повернетеся назад.

— Чому?

— Бо кайова візьмуть вас у полон. Ви ж самі казали, що при такому яскравому освітленні від їхніх вогнищ дуже складно підповзти до табору непомітно.

— Так, для вас. Але не для мене. Тому все буде так, як я й казав: я піду на розвідку, а ви залишитеся тут!

Він сказав це таким владним і безапеляційним тоном, що я не витримав:

— Сьогодні вас наче підмінили, Семе. Сподіваюся, що ви не збираєтеся віддавати нам наказів?

— Звичайно, збираюся!

— Послухайте, Семе, — пояснив я йому. — Усе це непорозуміння! Не перечу, ви були моїм першим учителем мудрощів Дикого Заходу. Але відтоді я просунувся далеко вперед, не кажучи вже про те, що навіть під час першої розвідки я вже зміг продемонструвати вам, що й новачок може застосувати свою голову як слід. А зараз Віннету відрядив мене на пошуки Сантера, мене, а не вас. Це я відповідаю за успіх усієї справи, і в разі невдачі докорятимуть мені. А тому вирішальними будуть моє рішення і моє слово.

— Не будьте смішним, сер! — зіронізував він. — Ви є і завжди залишитеся ґрінгорном, а я — досвідчений вестмен. З цим ви мусите погодитися, якщо не хочете бути невдячним. Усіма своїми розмовами ви не зміните мого рішення: я зараз же піду в розвідку, а ви залишитеся тут!

І він й справді пішов. Апачі ж бурчали на нього, і навіть Стоун роздратовано сказав:

— Він сьогодні зовсім не такий, як завжди. Говорить вам про невдячність! Це ми повинні бути вдячні вам, бо якби не ви, то нас давно вже не було б на світі. Хіба він колись урятував вам життя?

— Дайте йому спокій! — відповів я. — Він чудова людина, і якраз сьогоднішня поведінка свідчить на його користь. Він дуже злий через смерть Інчу Чуни і Ншо-чі, тому й так рветься вперед. Але збудження, у якому він зараз перебуває, може призвести до проблем, яких він у нормальному стані уникає. Залишайтеся тут, поки я не повернуся. І навіть якщо почуєте постріли, то нікуди не йдіть! Тільки в одному випадку прийдете мені на допомогу: якщо почуєте мій голос!

Я залишив свій карабін на землі і пішов. Сем також не взяв із собою свою Лідді. Я зауважив, як Гоукенс перейшов русло річки. Отже, він збирався підкрадатися до табору вже на протилежному березі. Я вважав, що це неправильно, і вирішив зробити інакше. Кайова знали, що нас слід шукати вище по ріці, і тому звертатимуть на це місце особливу увагу. Тож Гоукенс робив немудро, наближаючись саме з цього боку. Я ж вирішив підійти з протилежного.

Спершу я подався донизу вздовж нашого берега річки і зайшов так далеко, щоби мене не міг освітити вогонь із табору. Я дійшов аж до кінця лісу на протилежному березі. Унизу вогнища не розпалили, і за деревами полум’я не було видно. Таким чином тут було достатньо темно, щоби я міг непомітно спуститися до гирла річки, а потім знову піднятися вгору. Я перебував під захистом дерев і, лігши на землю, поповз уперед. Горіло вісім вогнищ. Їх було явно забагато, бо я нарахував усього сорок індіанців. Отже, вогнища мали тільки показати нам, де саме розташувалися індіанці.

Червоношкірі сиділи групами біля своїх багать під деревами і тримали зброю біля себе. Нам було б скрутно, якби ми необачно потрапили в цю пастку! Хоча вона була виставлена так невміло, що тільки вкрай неуважні люди могли б у неї вскочити. Коні червоношкірих паслися у прерії.

Я б радо підслухав одну з груп, а найкраще ту, в якій був їхній керівник, бо там точно говорили про те, що мене цікавило. Але як знайти того, хто є головним у цій групі? Мабуть, саме там мав бути й Сантер, — подумав я. Тож я пересувався від дерева до дерева, щоб знайти втікача.

Через якийсь час я таки побачив його. Він сидів разом із чотирма індіанцями, жоден із яких не мав на собі відзнак вождя. Але в цьому і не було потреби, бо за звичаями червоношкірих головним завжди вважається найстарший. На жаль, я не міг підібратися так близько, як хотів би, бо не було де заховатися. Тільки кілька дерев стояли поряд і відкидали хоч і ненадійну, але тінь, у якій можна було б причаїтися. Від восьми вогнищ кожне дерево відкидало відразу кілька тіней і півтіней, чиє мигтіння робило ліс якимсь химерним.

На щастя, червоношкірі говорили між собою доволі голосно: вони не вважали за потрібне критися. Ми мали не лише побачити їх, але й почути. Я підповз до згаданого дерева і причаївся у тіні. Група індіанців із Сантером була від мене на відстані приблизно дванадцяти кроків. Це було доволі необережно, бо мене могли помітити як індіанці з цієї групи, так і з інших. Тут я почув, що Сантер виголошує промову. Він розповідав про гору Наґґет і заохочував червоношкірих піти туди разом із ним, аби добути золото апачів.

— Мій білий брат точно знає місце, де можна знайти золото? — запитав найстарший із чотирьох індіанців.

— Ні. Але ми легко його знайдемо, бо апачі повернулися назад дуже швидко. Ми сподівалися, що встигнемо підслухати їх у сховку, але не встигли.

— Тоді пошуки марні. Можна ходити туди десять разів підряд і шукати, але нічого не знайдемо. Але оскільки наш білий брат зробив нам послугу тим, що убив найбільшого нашого ворога і його доньку, то ми також зробимо йому приємність і поїдемо разом із ним, аби допомогти у пошуках. Але перед тим потрібно ще упіймати твоїх переслідувачів і вбити Віннету.

— Віннету? Але ж він точно буде серед переслідувачів!

— Ні. Йому не можна відходити від мертвих, а біля нього залишиться і більшість його воїнів. Менша група, мабуть, поїхала вслід за тобою, і нею точно керуватиме Вбивча Рука, цей смердючий пес, який прострелив коліна нашому вождеві. Цю банду ми й візьмемо сьогодні в полон!

— А потім поїдемо до гори Наґґет, аби вбити Віннету та забрати собі золото!

— Але це трапиться не так швидко, як собі думає наш білий брат. Віннету має поховати свого батька і сестру, і не можна йому заважати, бо такого не пробачить нам Великий Дух. А коли він завершить церемонію, ми нападемо на нього. Адже тепер він не піде до міста блідолицих, а повернеться додому. Дорогою ми влаштуємо засідку або заманимо його в пастку так, як ми зробили це сьогодні з Убивчою Рукою. Я тільки чекаю на розвідника, який заховався на протилежному боці ріки, і на повідомлення вартових, які стоять тут далі, біля нас.

Почувши це, я злякався. Отже, перед лісом стояли вартові. Сем Гоукенс може не помітити їх, і його схоплять! Тільки подумавши про це, я почув крик відразу кількох голосів. Керівник групи зірвався на ноги і прислухався. Всі решта кайова також затихли і вслухалися.

Тут з боку лісу надійшла група чоловіків. Це були четверо червоношкірих, які вели одного білого. Той боронився, але марно. Його не зв’язали, але тримали йому біля горла ножі. І цим білим був мій необережний Сем! Моє рішення було миттєвим — я не можу залишити його в біді, навіть якщо ризикуватиму власним життям.

— Сем Гоукенс! — вигукнув Сантер, який відразу ж упізнав мисливця. — Добрий вечір, сер! Ви вже, мабуть, і не думали знову мене побачити?

— Негідник! Злодій! Убивця! — крикнув безстрашний Сем і вхопив свого ворога за горло. — Добре, що я дістався до тебе. Тепер ти дістанеш, качка б мене копнула!

Сантер намагався боронитися. Але тут повставали зі своїх місць червоношкірі і відтягнули від нього Сема. Я миттю скористався цією метушнею: вихопив два револьвери і одним стрибком опинився серед індіанців.

— Убивча Рука! — крикнув Сантер і злякано відскочив убік.

Я послав йому навздогін дві кулі, які, напевно, не влучили, а потім кілька разів вистрелив по індіанцях, аби ті від несподіванки відступили назад, і крикнув Семові:

— За мною, бігом!

Здавалося, що від здивування червоношкірі цілком утратили здатність рухатися. Вони стояли як укопані навіть тоді, коли я по них стріляв. Але я намагався поцілити так, аби поранення не загрожувало життю. Схопивши Сема за рукав, я потягнув його за собою геть, до лісу, а потім — через русло річки. Все відбулося так швидко, що від моменту мого нападу і до втечі минуло менше ніж хвилина.

— Чорт забирай, як це було вчасно! — витиснув зі себе Сем, коли ми вже опинилися поза небезпекою. — Ці негідники…

— Потім розкажете, а зараз — за мною! — перервав його я і потягнув його за рукав; ми побігли вниз руслом річки, щоб якомога швидше зникнути з поля зору червоношкірих і щоби стати недосяжними для їхніх куль.

Урешті здивовані кайова отямилися. За нами почулися їхні крики, що цілком заглушили кроки Сема. Потім залунали постріли. Це був якийсь пекельний гармидер.

Чому я не втікав вгору руслом ріки, до нашого табору? З однієї дуже вагомої причини: індіанці у темряві не могли нас бачити, бо внизу було темно, тож вони кинулися догори, бо вирішили, що ми подалися у тому напрямку. Тому, рухаючись вниз, ми могли почуватися у цілковитій безпеці і спокійно повертатися до табору, зробивши невеликий гак.

Коли я вирішив, що ми вже пройшли достатньо далеко, то лише тоді зупинився. Крики червоношкірих все ще долинали десь здалеку. Але там, де я стояв, усе було спокійно.

— Семе! — крикнув я здушеним голосом.

Жодної відповіді.

— Семе, ви чуєте мене? — запитав я уже голосніше.

Він знову не відповів. Куди ж він подівся? Адже він мав іти за мною! Може, він упав і поранився? Бо я, тікаючи, пробігав через багнюку й калюжі з водою. Тому, зарядивши свій револьвер, я повільним кроком повернувся назад, аби знайти Сема.

Галас кайова наближався до мене з кожним моїм кроком. Так я повернувся аж до місця, де наказав Сему бігти за мною. Але не знайшов його там. Мабуть, він, не погодившись зі мною, пішов відразу на протилежний берег. А там його зустріли постріли кайова, і, можливо, вони схопили його вдруге. Яка необережність з боку цього, такого впертого нині мисливця! Мені стало страшно за нього. І я, відійшовши від лісу на безпечну відстань, з якої мене вже не могли помітити, пішов до нашого табору.

Там усі були страшенно перелякані. Червоношкірі і білі друзі кинулися до мене, а Дік Стоун сказав із докорами:

— Сер, чому ви заборонили нам іти за вами, навіть якщо ми почуємо постріли? Ми чекали на ваш крик. Але добре, що хоч ви повернулися. І до того ж цілий і неушкоджений, як я бачу!

— А де Сем? Його тут немає? — запитав я.

— Тут? Що ви таке питаєте? Хіба не бачили, що з ним трапилося?

— Щó?

— Коли вас не було, ми чекали. А потім почули крики червоношкірих. Тоді все знову затихло! І тут раптом ми почули постріли револьвера. Після цього знову жахливі крики. Потім знову постріли, цього разу з рушниці, і ми побачили Сема.

— Де?

— Внизу, біля лісу, на цьому березі.

— Так я і думав! Сем сьогодні необережний, як ніколи! Далі, кажіть далі!

— Він біг у нашому напрямку, але за ним кинулося багато кайова, які й схопили його та забрали зі собою. Ми бачили все у світлі вогнищ і хотіли було прийти йому на допомогу, та, поки добігли до цього місця, вони вже перейшли русло назад і зникли між деревами. Нам дуже хотілося піти за ними і звільнити Сема. Але ми пам’ятали про вашу заборону і не пішли.

— Ви зробили дуже правильно, бо вас лише одинадцять, і ви не змогли б їм нічого заподіяти, а вас усіх просто перестріляли б.

— Але щó нам тепер робити, сер? Сема схопили!

— На жаль, і до того ж удруге!

— Удруге?

— Так! Після першого разу я його вже був визволив. Якби він зробив так, як я йому казав, і пішов за мною, то стояв би зараз тут. Але він проявив упертість.

І я розповів їм усе, що трапилося. Коли ж закінчив, то Вілл Паркер сказав:

— Тут ви ні в чому не винні, сер. Навпаки, зробили більше, ніж будь-хто відважився б на вашому місці. Сем сам напоровся на ці ж граблі. Але ми не можемо залишити його в біді!

— Ні. Мусимо його визволити, хоч це буде значно важче, ніж уперше. Самі подумайте: дванадцять чоловік проти сорока, які тільки й чекають, аби їх атакували! А тепер, коли у них Сем, то вони ще більше впевнені, що ми таки нападемо. Та я не бачу іншого виходу, бо вдень у нас ще менше шансів на успіх.

— Гаразд. Тоді нападаймо ще цієї ночі!

— Не поспішайте! Треба все обдумати!

— Обдумуйте, сер! Але поки ви розмірковуєте, дозвольте мені пробратися до них і подивитися, яка там ситуація!

— Можете підкрастися, але трохи згодом, коли мине якийсь час і кайова заспокояться. Але підете не сам, а зі мною, а можливо, й усі разом підемо.

— Добре, сер! Це мені подобається. Взяти зі собою усіх — це вже звучить майже як напасти. Ми виконаємо свій обов’язок. Я беру на себе шістьох або й вісьмох кайова, Дік Стоун також захоче взяти на себе не менше. Правда ж, Діку?

— Правда, Вілле! — погодився Дік. — Мені байдуже на кількість, якщо йдеться про визволення Сема. Він узагалі-то завжди спритний, просто нині в нього невдалий день.

Це правда, того дня Сем був навдивовижу слабким. І я мовчки радився сам зі собою, як найкраще визволити його. Я міг ризикнути задля нього своїм життям, але чи мав я право ризикувати життям апачів? Можливо, за дня ми зможемо досягнути своєї мети легше і з меншою небезпекою? Це вирішиться, коли ми підкрадемося до ворожого табору ближче. Про всяк випадок я хотів узяти апачів із собою. Можливо, з’ясується, що нам вигідніше раптово атакувати їх, бо так буде менш небезпечно.

Тепер нам слід було зачекати, бо в таборі кайова ще було надто шумно. Потім усе заспокоїлося, і цю тишу переривали лише сильні удари томагавків об дерево. Червоношкірі рубали дрова. Мабуть, вони збиралися підтримувати сильне полум’я у вогнищах аж до ранку.

Потім стихли й ці удари. Зірки показували північ, і я подумав, що сáме час вирушати. Насамперед ми подбали про те, щоби добре прив’язати коней, яких ми повинні були залишити, — щоби вони не змогли втекти. Потім я ще раз перевірив міцність пут полоненого кайова. Аж тоді ми покинули табір і пішли через річку тим самим шляхом, яким я прийшов.

Коли ж ми дійшли до перших дерев лісу, то я наказав апачам залишатися на місці під керівництвом Діка Стоуна і поводитися якомога тихіше. А ми з Віллом Паркером тихо рушили далі. Діставшись до берега, ми залягли і прислýхалися. Довкола було тихо, і ми почали поволі прокрадатися вперед. Вісім вогнищ яскраво палахкотіли. Було видно, що в них підкинули багато гілляк. Це мене здивувало. Ми просунулися далі і не побачили жодної живої душі. Ми діяли дуже обережно, але, попри старанні пошуки, змушені були визнати, що ліс цілком порожній. Там більше не було жодного кайова.

— Вони втекли, потай втекли! — здивувався Паркер. — А перед тим розпалили сильніше вогонь!

— Аби приховати свій відхід. Поки горить вогонь, ми мали би вважати, що вони ще тут.

— Але куди вони поділися?

— Думаю, пішли геть. Сем є для них непоганою здобиччю, яку вони хочуть заховати у надійному місці. Але, можливо, вони задумали якусь чортівню.

— Яку чортівню?

— Наприклад, напасти на наш табір так само, як ми зараз проникли у їхній.

— Чорт, це й справді можливо! Тоді нам треба чимшвидше туди, сер!

— Так, ми повинні перейти на той бік річки і сховати наших коней у надійному місці, навіть якщо потім виявиться, що цього не потрібно було робити. Береженого Бог береже.

Тож ми спустилися до своїх і поспішили назад до табору, але там усе було спокійно. А втім, кайова могли прийти згодом. Тому ми осідлали своїх коней і виїхали далі у прерію, і вже там розклали свій табір. Якщо кайова прийдуть і не знайдуть нас на старому місці, то змушені будуть чекати до світанку, щоби знайти нове місце стоянки. Полоненого ми взяли зі собою.

Тепер і нам не залишалося нічого, хіба як чекати до ранку. Коли зійшло сонце, ми посідали на коней і спочатку поїхали до місця свого попереднього табору. Там нікого не було. Тоді ми перебрели через русло річки до лісу. Вогонь погас, і на його місці залишилася лише товста верства попелу, що було єдиним свідченням того, що вчора тут вирувало життя.

Ми роздивилися слід. Від того місця, де я бачив коней, слід кайова вів на південний схід. Стало ясно, що вони вирішили не вступати з нами у бій, бо це не принесло б їм жодної користі, тим більше, що напасти на нас зненацька тепер уже було неможливо.

Сема вони забрали зі собою, і це страшенно обурило Діка Стоуна і Вілла Паркера. Мені також було шкода бідного мисливця, і я хотів зробити все можливе, щоб визволити його.

— Якщо ми не вирятуємо Сема, то вони посадять його на пáлю, — стурбувався Дік Стоун.

— Ні, — втішав я його. — У нас також є полонений, ми обміняємо одного на другого.

— Але чи вони про це знають?

— Знають. Сем достатньо мудрий, аби повідомити їм про це. І вони також знають, що ми будемо поводитися з нашим полоненим так само, як вони зі своїм.

— Але ми повинні наздогнати їх якомога швидше!

— Ні. Я не дам цим червоношкірим водити себе за носа.

— За носа? Я вас не розумію.

— Як ви гадаєте, куди вони поїхали?

— До свого пуебло.

— Неправильно! Вони хочуть до гори Наґґет.

— До Наґґет? Чорт забирай, ви певні в цьому?

— Це правда. Я вчора чув розмову Сантера з червоношкірими. Вони збираються повернутися до Наґґет-Ціль. Сантер хоче знайти золото, а кайова — упіймати Віннету.

— Але ж вони не мають права перешкоджати похованню!

— Вони й не збираються цього робити. Вони зачекають, поки все закінчиться. Але спершу спробують переконати нас, ніби поїхали до свого пуебло. І це мало б, на їхню думку, стримати нас від переслідування. Кайова припускають, що ми повернемося назад до Віннету. Самі ж якийсь час рухатимуться у південно-східному напрямку, потім візьмуть собі ще більше воїнів, а вже тоді повернуть до Наґґет-Ціль, аби несподівано напасти на нас і всіх перебити.

— Чудовий план! Але ми потурбуємося про те, щоби все відбувалося не так.

— Так, ми потурбуємося. То що, ви й далі хочете переслідувати кайова?

— І не подумаю. Нам треба негайно їхати звідси, щоби вчасно попередити Віннету. Ви згодні, сер?

— Так.

— А полоненого ми беремо зі собою?

— Так. Ми прив’яжемо його до Мері. І щойно ви з Віллом Паркером упораєтеся з цим, вирушаємо. Але перед тим пошукаємо в руслі ріки калюжу з водою, щоби напоїти наших коней.

Через півгодини ми вже були в дорозі, зовсім незадоволені результатами своєї виправи.

Переслідуючи Сантера, ми змушені були триматися його сліду і поїхали в обхід, бо він несподівано змінив напрямок руху і поскакав під тупим кутом до попередньої лінії руху. Тепер я вирішив їхати навпростець, а тому вже по обіді наступного дня ми зупинилися біля каньйону, що вів до галявини, на якій сталися страшні вбивства.

Ми піднялися, залишивши коней і полоненого під наглядом одного з апачів унизу, в долині. На краю галявини стояв вартовий, який привітався з нами лише порухом руки. Нам відразу ж упало в очі, як старанно двадцять апачів готувалися до поховання вождя і його доньки. Я побачив високу гору тонких дерев, які були зрубані томагавком і з яких мали скласти поміст. Поряд лежала велика купа каміння, яке й далі сюди зносили. Апачі, які були з нами у поході, відразу ж приєдналися до цієї роботи. Я довідався, що поховання відбудеться наступного дня.

Трохи осторонь спорудили хижу, у якій тримали обидва тіла. Там був і Віннету. Йому сказали, що ми повернулися, і він вийшов надвір. Я аж злякався, побачивши його.

Він завжди був серйозним, і лише зрідка на його обличчі з’являлася усмішка. Я ніколи не бачив, аби він голосно сміявся. Але, попри цю поважність, його вродливі риси обличчя світилися добротою і зичливістю, а карі очі бували дуже привітними. Як часто він саме так привітно дивився на мене! Але тоді я не побачив і сліду приязні. Його обличчя було мов закам’яніле, а погляд — суворим. Його рухи були повільні і важкі. Він підійшов до мене, подивився довкола холодним уважним поглядом, похмуро потиснув мені руку і заглянув у саму душу своїми сумними очима. Потім запитав:

— Коли мій брат повернувся?

— Щойно.

— Де вбивця?

— Утік.

Мушу зізнатися, що я опустив очі додолу, коли говорив про це. Віннету також опустив очі додолу. А я би так хотів зазирнути йому в душу в ту мить. Аж після тривалої паузи він запитав:

— Мій брат втратив слід?

— Ні. Ми тримаємося сліду. Убивця прийде сюди.

— Нехай Убивча Рука розповість!

Він сів на камінь, я зробив те саме і детально описав йому все, що трапилося. Він мовчки вислухав мою розповідь аж до кінця, потім помовчав і запитав:

— Тож мій брат точно не знає, чи кулі з його револьвера влучили в убивцю?

— Ні. Але мені здається, що я не поранив його.

Він кивнув і потиснув мені руку.

— Нехай мій брат пробачить мені моє попереднє питання про те, чи Вбивча Рука не втратив сліду! Мій брат зробив усе можливе. Сем Гоукенс пошкодує, що був таким необережним. Але незабаром ми визволимо його. Віннету згоден зі своїм братом: кайова прийдуть, але вони знайдуть нас не такими, як сподіваються. Завтра поховають Інчу Чуну і Ншо-чі, мій брат буде при цьому?

— Мені було би дуже боляче, якби Віннету не дозволив мені цього.

— Я не лише дозволяю, але й прошу про це. Твоя присутність, можливо, врятує життя кільком блідолицим. Закон кровної помсти вимагає від мене смерті багатьох білих людей. Але твоє око — як сонце, чиє тепло примушує розтопитися твердий лід і перетворює його на воду. Ти знаєш, кого я втратив. Тепер будь мені водночас і батьком, і сестрою. Я прошу тебе про це, Чарлі!

У нього виступили сльози на очі. Він соромився цього і нікому іншому не дав би побачити себе в такому стані. А потім відійшов від мене і зник у хижі. Того дня він уперше назвав мене на ім’я, а опісля завжди так і кликав мене — Чарлі[42].

Тепер було б доречно розповісти про поховання, яке провели з усіма найбільшими індіанськими урочистостями. Церемонія варта детального опису, але коли я згадую про це, то мені й нині так боляче, ніби це було вчора. Тому я дозволю собі випустити якісь моменти.

Тіло Інчу Чуни було прив’язане до його коня, довкола якого насипали землю, аж поки тварина не втратила здатність рухатися. Після цього їй вистрелили в голову. Далі земляний насип зробили ще вищим, аж поки земля не накрила й вершника, а наприкінці на могилу поклали кілька шарів каменю. Мерцеві залишили його ліки і зброю, а Віннету залишив собі лише його срібну табакерку.

На моє прохання, Ншо-чі поховали інакше. Я не хотів, аби її тіло просто засипали землею. Ми посадили її спиною до дерева і збудували довкола тіла високу піраміду з каменю: цю піраміду увінчувала верхівка дерева.

Згодом ми з Віннету не раз бували на горі Наґґет, аби провідати могили, і щоразу знаходили їх цілими та неушкодженими.

На горі Наґґет

Під час похорону Віннету ще мав право виказувати свою скорботу за батьком і сестрою. Але згодом він мусив тримати її глибоко в серці. Цього вимагали від нього індіанські звичаї, а також теперішня ситуація, бо слід було готуватися до приходу кайова. Тепер він був уже не пригнічений тяжкою втратою син і брат, а вождь, який зі своїми воїнами готовий відбити напад ворога і схопити вбивцю, Сантера. Здається, план сформувався в нього раніше, бо відразу після поховання він наказав апачам готуватися в дорогу і привести коней із долини.

— Чому мій брат віддає такий наказ? — запитав я. — Тут важкий підйом, і вивести коней аж сюди забере багато зусиль.

— Я знаю, — погодився він. — Але так треба, цим маневром я хочу перехитрити кайова. Вони взяли до себе вбивцю, тож змушені будуть померти — усі!

Його обличчя, коли він вимовляв ці слова, набуло загрозливого і рішучого вигляду. Якщо він виконає задумане, то це означатиме кінець кайова. Я ж думав про цю справу інакше. Хоч кайова і вороги нам, але ж вони не були винні у смерті Інчу Чуни і його доньки. Та чи мав я право переконувати Віннету? Цим я міг запросто викликати його гнів і на себе. Але якраз була зручна нагода для такого прохання, бо ми залишилися на галявині сам на сам: апачі миттю послухалися його наказу і пішли геть, а Стоун і Паркер пішли з ними. Тож ніхто не міг би почути, якби він дав мені у гніві таку відповідь, яка у присутності інших образила б мене. Я розповів Віннету про свою думку з цього приводу, але, на мій подив, реакції, якої побоювався, не було. Хоча він і глянув на мене великими лютими очима, але відповів спокійно:

— Цього я мав би сподіватися від мого білого брата. Він не вважає слабкістю поступатися ворогові.

— Я не мав на увазі сáме це, — пояснив я. — Не йдеться про те, щоби поступатися. Я вже навіть думав про те, як ми захопимо їх усіх. Але вони не винні в тому, що тут трапилося, тож не повинні бути покарані за це.

— Вони взяли до себе вбивцю і прийдуть сюди, щоби напасти на нас. Хіба це не достатня причина, щоби поставитися до них нещадно?

— Ні, це не причина, в усякому разі не для мене. Мені дуже прикро, що мій брат Віннету збирається зробити помилку, яка стане причиною загибелі всіх індіанських племен.

— Яку сáме помилку має на увазі Вбивча Рука?

— Червоношкірі постійно винищують одне одного замість того, щоби протистояти спільному ворогові їхньої раси. Повір, я говорю щиро! Хто зазвичай хитріший і спритніший — червоношкірий чи блідолиций?

— Блідолиций. Я кажу так, бо це правда. Білі мають більше знань і вмінь, ніж ми. Вони майже в усьому мають перевагу перед нами.

— Це правда. Ми маємо перевагу перед вами. Але ти не який-небудь індіанець. Великий Дух дав тобі здібності, які рідко трапляються навіть серед білих, тому я й хотів би, щоби ти думав не так, як усі інші червоношкірі. Твоя думка гостра, а погляд сягає далеко, набагато далі, ніж думка й духовне око звичайного воїна. Ваші племена постійно викопують томагавки війни одне проти одного! Ти мусиш погодитися, що це повільне і жахливе самогубство червоношкірих. Інчу Чуну і Ншо-чі вбили не червоношкірі, а білі. Один із цих білих утік до кайова і переконав їх напасти на вас. Це достатньо вагома причина, щоби чекати на них тут і захищатися, але це не виправдовує бажання вигубити їх усіх, як скажених псів. Вони — сини твоєї раси, подумай про це!

Він слухав мене мовчки. Потім подав мені руку і сказав:

— Мій брат Чарлі — справжній друг червоношкірих, і він говорить правду, коли каже про самогубство. Я зроблю так, як він каже. Візьму кайова у полон, а потім відпущу і залишу тільки вбивцю.

— У полон? Це буде непросто, бо їх прийде більше, ніж нас. Хіба що твій план збігається з моїм.

— Який план?

— Заманити кайова у таке місце, де вони не зможуть захищатися.

— Так, це і є мій план.

— Мій також. Ти знаєш цю місцевість, і я хотів запитати тебе, чи тут є таке місце.

— Є одне таке, розташоване неподалік, це невеличка ущелина поміж гір, схожа на каньйон. Туди я і хочу заманити ворогів.

— Думаєш, це тобі вдасться?

— Так. І коли вони опиняться у цій ущелині, з обох боків оточеній прямовисними скелями, ми нападемо на них спереду і ззаду. Тоді вони змушені будуть здатися, якщо не захочуть, аби їх знищили без бою. Я подарую їм життя, мені буде достатньо, якщо в мої руки потрапить Сантер.

— Дякую тобі! Мій брат Віннету має відкрите серце для доброго слова. Можливо, він буде таким же милосердним і щодо інших.

— Що має на увазі мій брат Чарлі?

— Ти хотів присягтися, що мститимеш усім білим, а я хотів попросити тебе, не робити цього відразу, а зачекати аж до похорону. Чи можу я тепер довідатися про твоє рішення?

Він на мить опустив голову, а потім подивився мені в очі і показав на хижу, де лежали раніше тіла загиблих.

— Минулу ніч я провів біля мерців і боровся сам зі собою. Помста здавалася мені великою і сміливою ідеєю. Я хотів зібрати воїнів усіх червоношкірих племен і виступити проти білих. Мабуть, мене б перемогли. Та я переміг у битві зі самим собою цієї ночі.

— І ти відмовився від такої великої і сміливої ідеї?

— Так. Я запитав трьох людей, яких найбільше люблю. Двох мертвих і одного живого. Вони порадили мені відмовитися від цього плану, і я вирішив послухатися їхньої поради.

Я висловив запитання, але не словами, а самим лише поглядом. І він продовжив:

— Мій брат Чарлі знає, про кого я говорю? Я маю на увазі Клекі-Петру, Ншо-чі і тебе. Я питав подумки вас трьох і тричі отримав ту саму відповідь.

— Так, якби вони обоє ще жили і ти запитав їх, то вони точно сказали б те саме, що й я. Твій план був справді величним, і ти — єдина людина, яка могла б утілити його в життя, але…

— Нехай мій брат думає і говорить про мене скромніше, — перебив мене Віннету. — Якби якомусь червоношкірому вождеві справді вдалося об’єднати довкола себе воїнів усіх племен, то це трапилося б не враз, а протягом довгого і складного процесу, який тривав би ціле людське життя. А наприкінці такого життя уже було б занадто пізно починати боротьбу. Один, навіть дуже великий і знаменитий червоношкірий не зможе виконати цього завдання, а після його смерті бракуватиме наступника, здатного продовжити і завершити його справу.

— Це добре, що мій брат Віннету дійшов такого висновку. Це дуже правильний висновок. Тривалості життя одного вождя не вистачить, а наступника він може не знайти. Але навіть якби такий наступник знайшовся, то війна червоношкірих із білими закінчиться для вас трагічно.

— Віннету знає. Це тільки прискорить наш кінець. І навіть якби ми вийшли переможцями з усіх воєн, блідолицих усе одно настільки більше, що вони могли б посилати проти нас все нові і нові війська, а ми не мали б як поповнити свої втрати. Тож наші перемоги закінчаться для нас так само сумно, як і поразки. Так сказав я собі, коли сидів уночі поряд зі своїми мерцями, і так вирішив відмовитися від свого наміру. Я постановив обмежитися тим, аби схопити вбивцю і помститися всім тим, хто допоміг йому і прийшов із ним, аби напасти на нас. Але й від цього мій брат Чарлі відмовив мене. Моя помста буде полягати тільки в тому, що я впіймаю і покараю Сантера. А кайова ми відпустимо.

— Твої слова спонукають мене знову пишатися нашою дружбою. Я ніколи цього не забуду. Ми обоє переконані, що кайова таки прийдуть. Тепер ідеться лише про те, щоби довідатися момент цього їхнього приходу.

— Вони прийдуть сюди сьогодні, — сказав Віннету настільки впевнено, ніби йшлося про доконаний факт.

— Чому ти так у цьому впевнений? — запитав я.

— Я роблю висновки з того, що ти розповів мені про вашу останню поїздку. Кайова лише вдали, ніби пішли назад, до свого пуебло, але насправді хотіли заманити вас сюди. Вони поїхали в обхід, бо інакше з’явилися б іще вчора. Ще дещо затримало їх.

— Щó саме?

— Сем Гоукенс. Вони не взяли його зі собою сюди, а переправили до свого селища. Для цього потрібно було дочекатися відповідної нагоди. А разом із Семом вони відправили й гінця, який повідомить про напад на нас.

— Тобто ти вважаєш, що на нас підуть усі мешканці селища кайова?

— Так, ті вороги, з якими ви мали справу біля русла висохлої ріки, хотіли заманити вас за собою, але оскільки вони збиралися сюди, то вже не залишилося часу на вас. Тож вони точно послали гінця до своїх, аби ті підтягнулися з пуебло. І з цим посланцем передали також Сема Гоукенса. Потім кайова збочили зі свого шляху і рушили до Наґґет-Ціль. Але ви не мали зауважити цього. Тому вони рушили шляхом, на якому не видно буде слідів. Таких ділянок є небагато. Вони здебільшого розташовані не по дорозі, і їх треба спеціально шукати. Це також означає додаткову втрату часу. Тому кайова й не встигли приїхати сюди вчора. Вони й зараз ще не приїхали, але точно прибудуть сьогодні.

— Звідки ти знаєш, що вони ще не тут?

У відповідь він вказав на найближче гірське пасмо. Посеред лісу, яким воно було вкрите, височіло одне-єдине дерево. Це була найвища точка гори Наґґет, і той, хто сидів на горі і мав гострий зір, міг бачити далеко довкола.

— Віннету послав туди воїна, який має стежити і помітить появу кайова, бо в нього соколине око. Щойно він побачить їх, то спуститься донизу, щоби повідомити мені про це.

— Це чудово, і ти думаєш, що вони прибудуть ще сьогодні?

— Так, бо якщо вони хочуть напасти на нас тут, то їм не можна зволікати.

— Але кайова не збиралися йти аж до гори Наґґет, а хотіли влаштувати засідку поблизу, щоби напасти на вас, коли ви будете повертатися додому.

— І це, можливо, вдалося б їм, якби ти не підслухав цю розмову. Але оскільки я знаю про це, то із засідкою нічого не вийде, і їм доведеться прийти сюди. Я б повертався додому у південному напрямку, і вони саме там мали б улаштувати засідку. Але тепер я вдам, ніби вирушаю на північ, і таким чином поведу їх за собою.

— Але чому ти думаєш, що вони підуть за тобою?

— Підуть. Вони так чи інак мусять вислати шпигуна, щоби довідатися, чи ми ще тут. І цього шпигуна ми відпустимо назад, не хапаючи його. Це для нього я віддав наказ сідлати коней. У нас їх приблизно тридцять. Навіть на камені шпигун мусить побачити їхні сліди і простежити напрямок. Звідси ми підемо до ущелини, де й влаштуємо засідку. Він не поїде за нами аж туди, а лише простежить наші сліди на короткому відрізку шляху: пересвідчившись, що нас уже немає, він помчить чимдуж назад, аби повідомити своїх, що ми поїхали на північ, а не на південь. Мій брат згоден зі мною?

— Так. Кайова змушені будуть відмовитися від ідеї заманити нас у пастку, і можна буде майже гарантовано очікувати, що вони приїдуть сюди, а потім подадуться вслід за нами.

— Так вони і зроблять. Я в цьому переконаний. Я мушу упіймати Сантера, він ще нині опиниться в моїх руках.

— Щó ти зробиш із ним?

— Я прошу мого брата Чарлі не питати про це. Він помре. Цього достатньо.

— Де? Тут? Чи ти привезеш його до пуебло?

— Це ще не вирішено. Сподіваємося, що він не такий самий боягуз, як Раттлєр, якому нам довелося забезпечити тхорячу швидку смерть. Зараз ми поїдемо звідси, а потім повернемося разом із нашим полоненим.

Тут привели коней. Мій Гататітла і Мері нашого Сема були серед них. Ми не могли їхати верхи, для цього ґрунт тут був надто кам’янистий. Кожен повинен був вести свого коня за вуздечку.

Індіанці племені кроу курять люльку миру. Монтана, 1905 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

Віннету йшов попереду всіх. Він привів нас на північ, до лісу, який спускався вздовж прямовисної скелі у долину. Тут ми сіли на коней і проїхали зеленою галявиною до гори, яка височіла перед нами, ніби висока гладка скеля. Її розбивала навпіл вузенька ущелина. Віннету вказав на неї зі словами:

— Це і є та пастка, про яку я говорив! Зараз ми проїдемо через неї.

Вираз «пастка» дуже добре характеризував вузький прохід, через який ми вели коней. Скелі з обох боків тягнулися до неба майже під прямим кутом, і в жодному з місць не існувало можливості видертися вгору. Якщо кайова будуть настільки необережними, що заїдуть сюди, а ми закриємо вхід і вихід, то з їхнього боку буде безумством боронитися.

Дорога вела не прямо, а постійно повертала то праворуч, то ліворуч, і поки ми дісталися до виходу, минуло добрих півгодини. Там ми зупинилися і спішилися. А щойно ми зупинилися, то побачили вартового, який зліз із дерева і біг до нас.

— Вони прийшли, — повідомив він. — Я хотів їх порахувати, але не зміг, бо вони їхали не по одному і були ще дуже далеко від мене.

— Вони прямують до долини? — запитав Віннету.

— Ні. Вони зупинилися у прерії і поставили табір у кущах. Потім від них відокремився один воїн і пішки пробрався в долину.

— Це шпигун. У нас залишився час хіба що на те, аби підготувати пастку. Нехай мій брат Чарлі разом зі Стоуном, Паркером і дванадцятьма воїнами обходить гору зліва. Щойно він побачить високу березу, то нехай заходить до лісу, що поволі підіймається вгору, а по той бік гори знову опускається. Там мій брат опиниться в долині, яка продовжує ту, з якої ми виходили до Наґґет-Ціль. Якщо Вбивча Рука спуститься цією долиною аж вниз, то опиниться у місці, де ми залишали своїх коней. Там буде шпигун, але не потрібно перешкоджати йому. Подальший шлях мій брат знає. А потім з’являться вороги, і треба буде дозволити їм зайти в долину.

— Отже, це і є твій план, — продовжив я його слова. — Ти залишаєшся тут, аби закрити вихід з долини. А я піду в обхід, як ти зараз описав мені, — пішки назад до Наґґет-Ціль, аби там чекати на ворогів і потай іти за ними, аж поки вони втраплять до пастки?

— Саме так. Якщо мій брат Чарлі залишиться непоміченим, то нам точно вдасться впіймати ворогів.

— Я буду обережний. Віннету має ще якісь вказівки для мене?

— Ні. Все інше я залишаю на твій розсуд.

— Хто розмовлятиме з кайова, якщо нам вдасться замкнути їх тут?

— Віннету. Вбивча Рука не повинен робити нічого більше, окрім як не випускати їх із долини, коли вони помітять мене й моїх воїнів та захочуть повернутися. Але покваптеся. Уже незабаром звечоріє. А кайова не чекатимуть до ранку, а підуть нашими слідами ще нині.

Сонце й справді вже заходило, і найпізніше за годину слід було сподіватися настання вечора. Тож я разом із Діком, Віллом та апачами, яких дав мені Віннету, рушив у дорогу.

Приблизно через п’ятнадцять хвилин ми побачили березу і зайшли до лісу. Там усе було точнісінько так, як описав Віннету. Ми дійшли до місця, де раніше залишали своїх коней. Навпроти була ущелина, з якої вів прохід до обох могил на галявині.

Ми сіли під деревами у такому місці, з якого могли бачити наближення кайова, якщо вони взагалі прийдуть, але звідки вони не побачили б нас: адже, як неважко було здогадатися, вони не підніматимуться аж до нашого сховку, а підуть через сусідню ущелину.

Апачі сиділи мовчки, а Стоун і Паркер тихо розмовляли між собою. Вони не мали й найменшого сумніву, що кайова, а з ними і Сантер, потраплять до наших рук. Я ж був не так упевнений у цьому. У нас залишалося щонайбільше двадцять хвилин до настання сутінків, а кайова все ще не з’явилися. Тож я вирішив, що все відкладеться до ранку — тим більше, що і шпигуна, якого вороги послали в долину, теж не було видно. Під деревами уже смеркало.

Стоун і Паркер більше не перешіптувалися. Вітер шелестів над верхівками дерев і чувся рівномірний, схожий на дихання звук, на тлі якого можна було чітко відрізнити будь-який інший, навіть не надто важливий шурхіт. І тут мені здалося, що за мною по м’якій землі щось рухається. Щó ж це таке? Чотиринога тварина не наважилася б підповзти так близько. Змія? Також ні. Тому я швидко обернувся і ліг додолу, щоби роздивитися краще. Цього виявилося достатньо, щоби зауважити щось темне: воно спершу лежало за мною, а тепер поповзло поміж дерева. Я скочив на ноги і поспішив услід за ним. Але встиг побачити лише тінь перед собою і схопитися за щось.

— Let’s go![43] — злякано крикнув людський голос, і те, що я встиг схопити, вирвалося мені з рук. Тінь зникла. А я стояв і прислухáвся. Але мої товариші помітили мої рухи і почули крик. Тому підвелися й запитали мене, що це було.

— Тихо! — цитьнув я на них і знову прислухався, але марно.

За нами стежив білий, про що свідчив вигук англійською. Мабуть, це був сам Сантер, бо, крім нього, серед кайова, здається, не було білих. Тож тепер я змушений був наздогнати його попри темряву.

— Сідайте і чекайте, поки я повернуся! — наказав я своїм людям і побіг геть.

Я не мав жодного сумніву, куди саме бігти: у прерію, до табору кайова. Шпигун точно побіг туди. Тепер потрібно було сповільнити його втечу. Якщо я хотів досягнути цього, то мав налякати його. Тому я гукнув.

— Стоп! Зупинися! Стріляю!

Через секунду я кілька разів вистрелив із револьвера, щоби підсилити погрозу. Це не було помилкою, бо наша присутність уже перестала бути таємницею. Тепер я міг сподіватися, що від страху втікач забіжить далі в ліс, і це сповільнить його біг, бо в лісі було вже цілком темно. А я тим часом, аби випередити його, побіг узліссям, де ще було трохи видно. Так я хотів пробігти через усю долину і сховатися у прерії. Якщо втікач добіжить туди, то не пройде повз мене непоміченим і я зможу його схопити.

Цей план був цілком добрим, але я не зміг його здійснити, бо щойно оббіг чагарники попереду себе, як побачив на дорозі групу людей і коней. Тож я ледь устиг вчасно сховатися під деревами.

Саме тут, за кущами, кайова облаштували собі табір. І не важко було здогадатися, чому саме тут. Спершу вони зупинилися далі у прерії і послали розвідника. Цей розвідник, як я довідався згодом, не мав якогось особливо складного завдання. Сантер поїхав попереду індіанців, бо краще орієнтувався на місцевості. Він мав знайти Віннету і розповісти про все кайова, як тільки вони прибудуть. Але Сантер не встиг повернутися до їхнього приїзду, тому вони відрядили вслід за ним ще одного воїна, який мав лише пройти слідом Сантера і якому не загрожувала жодна небезпека, бо Сантер і так незабаром повернеться і попередить про все індіанців. Тож цей розвідник пройшов у глиб долини, наскільки вважав за потрібне, не знайшов ворогів і повернувся, щоби повідомити про це. А оскільки у долині було зручніше заночувати, ніж у прерії, то кайова вирішили пройти туди. Адже Сантер і тут без проблем їх знайде. Він побачить їх, коли повертатиметься назад, хоча з обережності вони все ж не розпалюватимуть вогню.

Тепер було точно відомо, що того дня вони не потраплять нам до рук. А можливо, не потраплять і завтра, якщо Сантер розповість їм про наш план. То що тепер робити? Повертатися назад, до своїх, і чекати там, чи кайова вранці часом не втраплять таки до пастки? Чи краще знайти Віннету, розповісти йому, що я довідався, і запитати про подальші дії? Була ще й третя, хоч і небезпечна для мене можливість: залишитися тут. Для нас важливо було довідатися, що ж надумають робити кайова після того, як Сантер поінформує їх про все. Якби я тільки міг підслухати їх! Але це страшенно ризиковано. Сантер точно знає, що я його переслідую, і це може викрити мене. Але я все ж таки зважився спробувати, навіть якщо надія на успіх невелика.

Як я вже говорив, червоношкірі не запалювали вогню, щоб їх не знайшли. Ця обставина, що захищала їх, мала захистити й мене. Під деревами лежали великі камені, порослі мохом, а довкола них колосилася висока трава. Можливо, мені вдасться сховатися за одним із таких каменів.

Більшість індіанців наразі прив’язували коней, щоби ті не могли відійти геть і видати місце нашого табору. Решта посідали або полягали на галявині попід лісом. З одного боку галявини долинав приглушений голос, який віддавав команди. Мабуть, це був вождь, і слід було сподіватися, що він так і залишиться на своєму місці на ніч. Я мав якось підкрастися до нього ближче.

Тож я ліг на землю і поповз у тому напрямку. Мені не потрібне було прикриття, бо вже стало темно, а червоношкірі порозташовувалися трохи осторонь того місця, до якого я хотів добратися. Мене могли зауважити, тільки якби хтось випадково перечепився об мене. На щастя, такого не трапилося, і я щасливо дістався до мети. Там лежали два камені — довгий і високий, а поряд іще один — нижчий. Тут точно не будуть шукати шпигуна. Тому я видерся з нижчого на вищий камінь і розпластався на ньому. Так я опинився на висоті приблизно двох метрів над землею і почувався у повній безпеці, бо не уявляв собі, що могло б змусити когось із червоношкірих вилізти сюди.

Індіанці нарешті поприв’язували своїх коней і теж полягали або посідали. Там, де, як мені здавалося, був вождь, далі півголосом віддавали накази, але я не розумів їх, бо не знав мови кайова. Після одного з наказів частина червоношкірих кудись пішла. Це вартові, які стали на свої пости. Я зауважив, що пости виставили тільки з боку галявини, а з боку лісу не було нікого, і це втішило мене, бо давало можливість згодом утекти, не наштовхнувшись на варту.

Ті, хто залишився у таборі, розмовляли між собою, і хоча голоси їхні були приглушені, я міг чути кожне слово. Але, на жаль, я не розумів їх. Як було б корисно довідатися, про що вони говорять! Саме тому згодом для мене було дуже важливо завжди вивчити мову людей, із якими я мав справу. Віннету знав шістнадцять індіанських діалектів, тож і в цьому він став мені чудовим учителем. Згодом зі мною більше не траплялося такого, що я проникав до чийогось табору і не розумів, про щó говорять між собою індіанці.

Приблизно через десять хвилин я почув якийсь звук, що долинув з боку одного з постів. Після цього пролунала відповідь, якої я так чекав:

— Це я, Сантер. А ви таки прийшли у долину?

— Так. Нехай мій білий брат пройде трохи далі. Він побачить червоношкірих воїнів!

Ці слова я зміг зрозуміти, бо зі Сантером вони говорили сумішшю англійської та своєї мов.

Він підійшов ближче. Тоді вождь покликав його до себе і сказав:

— Мій білий брат був відсутній значно довше, ніж ми домовлялися. Мабуть, у нього були на це вагомі причини.

— Вагоміші, ніж ви думаєте. Відколи ви тут?

— Менше, ніж той відрізок часу, на який блідолиці кажуть «півгодини».

— Вам слід було залишатися у прерії, тут небезпечно.

— Ми не залишилися там, бо тут краще поставити табір, а також томý, що тут ми не побачили жодної небезпеки. Інакше б ти б швидше повернувся і попередив нас.

— Насправді все навпаки. Мене не було так довго, бо тут ми перебуваємо у великій небезпеці і мені знадобилося більше часу, щоби розвідати всі деталі. Але тепер я знаю: десь тут є Вбивча Рука.

— Так я і думав. Мій брат бачив його?

— Так.

— Ми зловимо його і відвеземо до нашого вождя, якому він перебив ноги. Це гарантуватиме йому смерть на пáлі. Де він?

Це означало, що кайова не збиралися заманювати нас до свого пуебло, а таки вирішили, що ми повернемося до Віннету.

— Чи зможете ви зловити його, наразі не відомо, — сказав Сантер. — Вороги знають, що ми збираємося прийти. Можливо, вони навіть уже знають, що ми прийшли. Бо вони послали шпигуна нам назустріч.

— Уфф! Вони знають? — здивувався кайова. — Тоді ми не зможемо напасти на них зненацька.

— Не зможемо, — підтвердив Сантер.

— Це означатиме, що коли ми нападемо на них, то буде бій і кровопролиття, а що Віннету, що Вбивча Рука — кожен вартий десятьох воїнів.

— Я сподіваюся, що навіть попри це не трапиться відкритого бою і великого кровопролиття. Я знаю, як нам взяти гору над ними.

— Якщо знаєш, то скажи нам!

— Треба буде розумно скористатися з тієї пастки, яку вони розставили нам.

— Вони приготували нам пастку? Яку?

— Вони хочуть заманити нас у вузьку ущелину, де ми не зможемо боронитися, і там взяти нас у полон.

— Уфф! Мій білий брат Сантер упевнений у цьому?

— Так.

— Він знає цю ущелину?

— Я був там.

— Розкажи мені, як ти про все довідався!

— Я дуже ризикував, — почав свою розповідь Сантер. — Якби мене помітили, то я б помер страшною смертю. Тож я дуже радий, що мене не схопили. Але це тільки тому, що одного разу я вже був на Наґґет-Ціль і знаю місцевість, на якій стоять могили нагорі.

— Могили? Тож Віннету, як ми й думали, поховав своїх мерців тут?

— Так, і це було мені на користь, бо через це увага апачів була прикута до інших речей. Я припускав, що всі вони будуть угорі, на галявині, і був дуже обережним. Тому тримався не на відкритій місцевості, а ближче до лісу. Там, де дорога веде праворуч, до ущелини, вони тримали своїх коней. Це було не дуже легко — підкрастися до них так, аби не йти через ущелину, але мені таки вдалося. А коли я досягнув мети, то змушений був ще подвоїти обережність і скористатися всією своєю хитрістю. Мені здавалося, що неможливо підкрастися непоміченим так близько, але всі думки апачів були зайняті похованням, тож я заховався за великим каменем біля галявини і спостерігав за всім звідти.

— Мій білий брат був дуже сміливим.

— Я теж так думаю. Але слухайте далі! Коли поховання завершилося, Віннету послав своїх людей по коней.

— Щоби вони привели їх на гору? Для цього мала бути якась дуже особлива причина!

— Так і було. Вони хотіли, щоби ми побачили їх разом із кіньми нагорі і вилізли туди зі своїми кіньми. Потім аби ми пішли їхнім слідом, що заведе нас у пастку.

— Чому ти так думаєш?

— Я не думаю, а знаю, бо я чув про це.

— Від кого?

— Від Віннету. Коли він відправив своїх людей по коней, то залишився сам на сам із Убивчою Рукою. Вони стояли неподалік від мого сховку, тож я міг почути кожне слово.

— Уфф! Віннету підслухали, а він навіть не зауважив цього! Це стало можливим тільки тому, що всі його думки були про батька й сестру.

— Не тільки. Він думав і про нас! Він послав спостерігача на найвищу гору, і той мав видивлятися нас із найвищого дерева на цій горі.

— І він нас помітив?

— Очевидно, що так. Тепер ти бачиш, як добре я зробив, що поїхав сам наперед. Оскільки я був один, то він мене не зауважив.

— Так. Ти зробив дуже розумно. Розповідай далі!

— Коли апачі привели коней, то далі все відбувалося дуже швидко. Вони пішли геть із галявини і спустилися в долину по той бік гори. За цією долиною і є ущелина, з якої нема виходу. Туди вони й хочуть нас заманити.

— Тоді Віннету мав би подбати про те, щоби перекрити як вхід, так і вихід звідти.

— Так і є.

— Для цього йому доведеться розділити своїх людей. Половина проїде через ущелину і чекатиме на нас у кінці, а друга сховається на початку. Цей план не надто добрий. Він не подумав, що ми про все здогадаємося зі слідів тих, хто залишиться, і не підемо в пастку.

— О, ці хлопці хитріші, ніж ти думаєш! Друга частина не залишилася на початку ущелини, а поїхала до кінця разом із першою.

— Уфф! І як вони тоді збираються нас оточити з обох частин?

— Це питання я також ставив собі. І на нього була тільки одна відповідь, а саме, що частина апачів, яка має перекрити нам вхід до ущелини, повернеться туди іншою дорогою.

— І ти знайшов цю дорогу? — запитав кайова.

— Так, — відповів Сантер. — Спершу я й сам проник до ущелини, хоч це було небезпечно. Але я ж мусив оглянути її. Я не міг пройти крізь неї, бо тоді напоровся б на ворогів, які перекрили вихід. І незабаром я вже повернув назад, але ще не встиг вийти звідти, коли почув за собою поспішні кроки. На щастя, біля дороги лежало чимало великих каменюк, і я встиг швидко сховатися за однією з них. Повз мене пройшов один із апачів, але не зауважив мене.

— Мабуть, це був спостерігач із високої гори?

— Мабуть.

— Це означає, що він нас побачив і побіг розповісти про це Віннету. Як добре, що ти встиг сховатися! І щó ти робив далі?

— Я подумав, — розповідав Сантер. — Якщо вороги хотіли напасти на нас ззаду, то найкраще б їм для цього було зачаїтися в якомусь непомітному місці, повз яке ми змушені будемо пройти. Яке б це могло бути місце? Ідеальною є долина, у якій ми зараз стоїмо, а точніше — задня її частина, де ущелина підіймається догори. Якщо апачі там сховаються за деревами, то вони обов’язково побачать, як ми проходимо повз них, а потім непомітно прокрадуться вслід за нами до входу в ущелину і закриють її. Так я сказав собі і тому пробрався сюди і дійшов аж до місця, в якому сподівався їх побачити.

— І знайшов?

— Не відразу, бо я прийшов туди раніше за них. Але я трохи зачекав, і вони прийшли.

— Хто? Ти добре їх побачив і порахував?

— Це був Убивча Рука з обома білими і ще близько десяти апачів.

— Отже, Віннету наказав цьому загонові перекрити вхід до ущелини, — зробив висновок кайова.

— Так і є, — підтвердив Сантер. — Вони розташувалися на постій. Я вже стільки ризикував сьогодні, і мені щоразу щастило, що наважився і підкрастися до них зовсім близько та підслухати їхню розмову.

— І про щó вони розмовляли?

— Ні про що! Обоє білих супутників Убивчої Руки про щось перешіптувалися. Але коли я підкрався достатньо близько, щоби чути їх, то вони замовкли. Апачі мовчали, Вбивча Рука також. Я лежав просто за ним і майже міг торкнутися його рукою. Як би він розізлився, якби довідався про це!

Тут Сантер мав рацію. Я був злий, ще й як! Він лежав просто біля мене, навіть більше — я вхопив його за полу, та все ж він утік від мене! Це була поразка, страшна поразка! Якби мені вдалося втримати його, тепер я це знаю, все склалося б зовсім інакше. Можливо, від цього взагалі змінилося б усе моє життя. Життя людини може залежати від однієї-єдиної миті, від якогось, на перший погляд, несуттєвого вчинку, необережності чи випадковості. Але так лише здається, бо над кожною живою істотою стоїть Бог, і без його волі нічого не діється — сонце не сходить і метелики не перелітають із квітки на квітку.

Тож хоч був я страшенно лютий, мене тішила думка, що мені вдалося підслухати так багато, а Сантерові біля нас нічого довідатися не вдалося.

— Ти був так близько від цього пса? — здивувався кайова. — Кажи швидко… Вбивча Рука і далі на тому ж місці, де ти залишив його?

— Я сподіваюся на це.

— Ти сподіваєшся? Тож можливе і те, що його там уже немає? Я думав, що він збирається чекати на нас.

— Він і збирався. Але міг і передумати.

— З якої причини?

— Він знає, що за ним стежили.

— Уфф! Звідки він може про це довідатися?

— У цьому винна нещасна діра у землі, — пояснив Сантер. — Я збирався було поповзти геть і повернувся назад. І тут мені довелося перекласти всю вагу на руки, а права рука потрапила у діру в землі, і це спричинило шурхіт, який почув Убивча Рука. Він миттю озирнувся і, напевно, помітив мене, бо коли я підвівся на ноги і чкурнув геть, то він одразу ж кинувся за мною. Він мало не впіймав мене, бо вхопив за полу. Але я вирвався і різко повернув убік. І хоча він кричав мені, щоб я зупинився, бо він стрілятиме, я й не подумав повестися на таку дурницю. Навпаки — побіг ще глибше у ліс, де міг заховатися в темряві, а потім засів у надійному місці, щоби перечекати і втекти.

— І щó робили його люди?

— Мабуть, вони хотіли шукати мене, але він наказав їм залишатися на місці до його повернення і побіг за мною. Я ще кілька хвилин чув його кроки, а потім усе затихло.

— Можливо, він дійшов аж сюди і тепер сидить десь тут у засідці!

— Ні, це неможливо, він не міг бачити, куди я ішов, — заперечив Сантер. — Він точно повернувся до своїх. Коли я вичекав достатньо довго, то вийшов із лісу на відкритий простір, де міг пересуватися швидше. І тут мене побачила твоя варта.

Після цього запала мовчанка. Вождь червоношкірих довідався те, що мав довідатися, і тепер думав про це. Через якийсь час він сказав:

— Я почув від тебе, що все склалося зовсім не так, як ми сподівалися. Якби нам пощастило напасти на апачів зненацька, то вони потрапили б у наші руки живими чи мертвими, а нам би це не коштувало крові. Але тепер вони чекають на нас. Убивча Рука бачив тебе. Тож він знає, що їхній план провалився, і тепер вони будуть дуже обережними. Найкраще для нас буде піти звідси геть.

— Піти геть? — крикнув Сантер. — Як ти можеш казати таке? Ти боїшся цієї купки апачів?

— Мій білий брат не збирався мене образити, — сказав кайова з притиском. — Я не знаю страху. Але якщо я можу захопити свого ворога з кровопролиттям або без нього, то я обираю друге. Так робить кожен мудрий воїн.

— Ти думаєш, що ми можемо спіймати цих білих і апачів, якщо вдаватимемо, ніби відступили?

— Так. Вони підуть услід за нами.

— Це не обов’язково.

— Обов’язково. Віннету мусить помститися тобі, а він знає, що ти з нами. Тож він не зійде з нашого сліду. Ми зараз же зберемося і поїдемо до свого села, куди я вже відправив Сема Гоукенса.

— Зараз? Я не допущу цього. Щó скаже твій вождь, коли довідається, що ти відмовився від своєї переваги, що ти майже схопив Віннету, а потім усе кинув? Подумай про це!

Вождь не заперечив йому. Отже, це справило на нього враження. А Сантер помітив це і провадив далі:

— Тут ми маємо перевагу, якої не досягнемо, якщо втілюватимемо твій план. Нам не потрібно нічого робити, тільки загнати апачів самих у ту пастку, яку вони приготували нам.

— Уфф! Як нам це зробити?

— Ми нападемо окремо на кожну з груп, які підстерігають нас, і так вони не зможуть здійснити задуманого.

— Тоді доведеться напасти спершу на ту частину, якою керує Вбивча Рука. Ти це маєш на увазі?

— Так. Я точно знаю місце, на якому зараз перебуває Вбивча Рука і його люди, і можу вас завести туди. Очі кайова звикли до темряви, а їхні рухи схожі на рухи змій, які ніхто не чує. Ми оточимо трьох білих і апачів і після спеціального знаку нападемо на них. Ніхто з них не втече. Ми заколемо їх ще до того, як вони отямляться. А потім візьмемося до Віннету.

— Уфф, уфф, уфф! — захоплено вигукнуло кілька слухачів. Пропозиція Сантера сподобалася їм.

Але їхній вождь не поспішав із рішенням і сказав його лише після тривалих роздумів:

— Якщо ми будемо дуже обережні, то це може вдатися. А коли ми нападемо на Віннету? Відразу ж уночі?

— Ні. Вже вранці, — пояснив Сантер. — Його особа для мене настільки важлива, що я хотів би бачити його очі під час нападу, а вночі це неможливо. Ми зробимо так само, як апачі, — розділимося. Одну частину я ще вночі відведу на місце, де нас мали б упіймати. Там вона й залишиться, аж поки не настане день, а вранці піде далі, аж поки на неї не нападе Віннету, бо ж він вважатиме, що Вбивча Рука і його люди підтримають його з другого боку. Інша ж частина разом зі мною вранці шукатиме шлях, яким Убивча Рука повернувся сюди, в долину. Я переконаний — ця дорога веде до підніжжя гори, біля якого розташований вихід із ущелини, де чекає Віннету. Апачі зосередять усю свою увагу на ущелині й відразу ж помітять нашу першу групу. Але не зауважать, що друга частина групи наближається до них іззаду. Вони опиняться в такому ж оточенні, яке самі планували влаштувати для нас. А оскільки Віннету має при собі не більше ніж п’ятнадцять чоловік, то змушений буде здатися, якщо не захоче, щоб усіх його людей винищили. Такий мій план.

— Якщо все й справді вдасться зробити так, як говорить мій брат, то це добрий план, — кивнув червоношкірий.

— То ти згоден? — миттю запитав Сантер.

— Так. Я хочу зловити Віннету живим, аби привезти його до нашого вождя, і більше нічого. А завдяки твоїй пропозиції ми зможемо досягнути цього вже зараз і не чекати довго.

— Тоді берімося до здійснення плану!

— Непросто оточити Вбивчу Руку і його людей у темряві лісу так, аби вони не помітили цього. Для цього я оберу тих воїнів, які найкраще зарекомендували себе у підкраданні.

Індіанець почав називати імена цих воїнів, тож мені настала пора повертатися, бо якщо кайова рушать у дорогу негайно, то я можу не встигнути попередити своїх. Тож я сповз із високого каменя на низький, потім зіслизнув у траву і подався геть. Коли я проминув уже згадані вище чагарі й опинився на освітленій місяцем галявині, то кинувся бігом у долину, аж поки не опинився на одній висоті зі своїми людьми. Тут я пробіг до лісу і щасливо зустрівся з моєю групою, яка напружено очікувала на мене.

— Хто там? — крикнув Дік Стоун, коли почув мої кроки. — Це ви, сер?

— Так, — підтвердив я.

— Де ви так довго були? Правда ж, тут був шпигун? Якийсь кайова випадково набрів на нас під час розвідки?

— Ні. Це був Сантер.

— Як? Сантер? А ми його не схопили? Цей убивця сам лізе нам у руки, а ми ніяк не впіймаємо його! Хіба таке можна стерпіти?

— Уже сталося ще більше, ніж можна було стерпіти. Але у мене тепер немає часу розповідати вам усе, бо нам слід не гаючись тікати звідси. Потім про все довідаєтеся.

— Геть звідси? Чому?

— Кайова збираються напасти на нас тут.

— Ви серйозно, сер? — втрутився Вілл Паркер.

— Цілком. Я підслухав їх. Вони зараз збираються нас тут усіх перебити, а вранці напасти на Віннету. Вони знають наш план. Тому нам треба вшиватися звідси!

— Куди?

— До Віннету!

— Через темний ліс? Ми будемо падати і понабиваємо собі синців.

— Ширше розплющуйте очі! І бігом!

Нічний похід крізь густий ліс напролом не надто сприяє збереженню вродливого обличчя. Нам доводилося покладатися на руки, які намацували дорогу наосліп. Двоє ішли попереду, витягнувши руки наперед, а решта — за ними, тримаючись одне за одного. Так тривало понад годину, аж поки ми не проминули ліс. Найважче було ще й дотримуватися правильного напрямку. На галявинах ми ішли швидше. Ми оминули гору і наближалися до ущелини, у якій розташувався табір Віннету.

Хоча у Віннету й не було підстав очікувати небезпеки з того боку, звідки прийшли ми, він усе ж виставив пост, і вартовий голосно озвався до нас, питаючи, хто ми такі. Я відповів йому. Всі впізнали мій голос і позривалися зі своїх місць.

— Мій брат Убивча Рука прийшов сюди? — запитав Віннету здивовано. — Це означає, що трапилося щось серйозне. Ми марно чекали на кайова.

— Вони збираються прийти завтра вранці, але не лише з боку ущелини, а і звідси, щоби знищити вас.

— Уфф! Аби наважитися на це, їм довелося б спершу перемогти тебе і взагалі знати весь наш план.

— Вони його знають. Сантер був на горі, біля могил, і чув усе, що ти казав мені, коли ми обговорювали план.

Обличчя Віннету враз спотворилося від люті. Він нічого не відповів. Це мовчання переконливо демонструвало, наскільки він здивований. Потім він знову сів і попросив мене сісти поруч із ним.

— Якщо ти знаєш це, то, мабуть, підслуховував його так само, як він тебе, — сказав Віннету.

— Так.

— Тож усі наші плани зруйновані. Розкажи мені, щó трапилося!

Я розповів. Апачі стали довкола нас і уважно слухали кожне моє слово. Час від часу мою розповідь переривали їхні здивовані вигуки «Уфф». Але сам Віннету мовчав, аж поки я не завершив свою розповідь. А потім він запитав:

— І за таких обставин мій брат вирішив, що найкраще було б покинути пост?

— Так. Спершу я подумав про те, щоби залишитися, дати відсіч ворогам і захопити Сантера. Але це було б надто складно. Ми мусили б битися у цілковитій пітьмі приблизно проти тридцяти ворогів. Тому я поспішив сюди, щоби ми могли порадитися, як краще вчинити.

— То щó запропонує мій брат Чарлі?

— Тут важко щось запропонувати, поки ми не знаємо, що робитимуть кайова, коли не знайдуть нас на місці.

— Хіба обов’язково довідуватися про це? — запитав Віннету. — Хіба ми не можемо цього передбачити?

— Можемо, але передбачення і припущення ніколи не дають таких гарантій, як побачене на власні очі і почуте на власні вуха. Можна легко помилитися, — відповів я.

— Не в цьому випадку, — заперечив Віннету. — Кайова діятимуть за таких обставин якомога практичніше. І тут можливе лише одне.

— Вони поїдуть геть? У своє пуебло?

— Так. Якщо вони не знайдуть тебе на місці, то зрозуміють, що план Сантера провалився, і тоді вождь повернеться до своєї попередньої думки. Я переконаний, що вони відмовляться від ідеї напасти на нас тут.

— А ми? Тоді щó робитимемо ми? Поїдемо за ними, як вони і сподіваються?

— Краще буде випередити їх!

— Теж добре. Так ми зможемо прибути швидше за них і несподівано атакувати.

— Так. Це одна з можливостей. Але є ще краща ідея. Нам потрібен Сантер і Сем Гоукенс. Тому наш шлях веде до села Танґуа, де тримають у полоні нашого друга Гоукенса. Але ми не обов’язково маємо їхати тією ж дорогою, що й кайова.

— Мій брат Віннету знає, де розташоване село вождя Танґуа?

— Так. Це на річці Солт-Форк, північній притоці Ред-Рівер.

— Тобто на південний схід звідси?

— Так.

— Тобто нас очікуватимуть із північного заходу, а ми повинні спробувати прийти з протилежного боку.

— Я хочу сáме того. Мій брат Чарлі завжди думає так само, як Віннету. Ми прибудемо до села Танґуа, але не найкоротшим шляхом, яким поїдуть кайова, а в обхід, аби несподівано з’явитися з другого боку. Залишилося тільки вирішити, коли вирушаємо. Що про це думає Вбивча Рука?

— Ми можемо їхати негайно. Дорога далека, і що раніше ми вирушимо, то швидше доїдемо. Але я б не радив так робити.

— Чому ні?

— Бо ми не знаємо, коли вирушать кайова. А якщо ми поїдемо швидше за них, то вони можуть знайти наш слід і поїхати за нами. Тоді вони здогадаються про наші плани і зруйнують їх.

— Мій брат Чарлі знову сказав те, про що я подумав. Ми повинні зачекати тут, допоки вони не поїдуть геть. Тоді ми будемо певні, що вони нам не завадять. Але ми не можемо залишатися на ніч на цьому місці, бо не варто відкидати й можливості, що вони таки спробують напасти на нас.

— Тоді нам слід знайти місце, з якого нам буде видно вихід із ущелини.

— Я знаю таке місце. Нехай мої брати візьмуть за вуздечки своїх коней і йдуть услід за мною!

Ми привели коней, що паслися неподалік, і пішли за Віннету у прерію. На відстані кількох сотень кроків ми побачили невеликий гайок, у якому й зупинилися. Тут ми могли не турбуватися про те, що кайова знайдуть нас, якщо прийдуть ще цієї ночі. А вранці бачитимемо перед собою ущелину і зможемо спостерігати за всім, що там відбуватиметься.

Ця ніч була такою ж холодною, як і попередні. Тож я зачекав, поки вляжеться мій кінь, а потім притиснувся до нього, щоби він грів мене. Тварина лежала спокійно, ніби знала, яку послугу повинна зробити мені, і я до ранку прокинувся лише раз.

Коли зійшло сонце, ми заховалися за деревами і понад годину уважно спостерігали за ущелиною. Все було тихо. Тож ми вирішили пошукати кайова. Якби вони все ще були тут, то нам довелося б поводитися обережно і наближатися до них лише потай. Але на це могло б піти багато часу. Тому я запропонував Віннету:

— Вони приїхали до Наґґет-Ціль через прерію і повертатимуться тією ж дорогою. Навіщо нам так довго і складно їх шукати? Достатньо буде об’їхати гору з того боку, де вчора твій вартовий побачив кайова, і тоді ми відразу дізнаємося, поїхали вони чи ще ні.

— Мій брат говорить правильно. Так ми і зробимо.

Тож ми сіли на коней і рушили довкола гір на південний захід. Це був той самий шлях, яким приїхали апачі, коли ми шукали слід Сантера, — тільки у зворотному напрямку. Коли ми в’їхали у прерію з півдня від Наґґет-Ціль, то розгледіли, як я і сподівався, два чіткі ряди слідів. Учорашній вів у долину, а сьогоднішній — з долини. Отже, кайова поїхали геть, у цьому не було жодних сумнівів. Але про всяк випадок ми ще раз повернулися в долину і проїхали аж до її кінця, аби переконатися, що там уже нікого немає.

Тепер ми поїхали за новим слідом кайова. Він був настільки чітким, що не залишалося жодного сумніву в тому, що вони спеціально намагалися показати нам цей слід і старалися залишити чіткі відбитки навіть у тих місцях, де зазвичай жодних слідів не залишається. Вони хотіли, щоби ми подалися вслід за ними. На губах Віннету з’явилася ледь помітна посмішка.

— Ці кайова могли б знати нас трохи краще і, навпаки, сховати свій слід, — сказав він. — А те, що вони не роблять цього, просто не може не викликати у нас недовіри. Вони хочуть поводитися дуже розумно, але насправді вчинили якраз навпаки — по-дурному, бо в них немає голови на плечах.

Він сказав це так голосно, що почув і полонений кайова. Тоді Віннету повернувся до нього і пояснив:

— Може трапитися так, що тобі доведеться померти, бо якщо ми не визволимо Сема Гоукенса або ж довідаємося, що його катували, то нам доведеться убити тебе. Але якщо все ж таки ми випустимо тебе на волю, то передай своїм воїнам, що вони поводяться, мов малі діти, з яких можна лише посміятися, коли ті вдають із себе дорослих. Нам і на думку не спаде їхати цим слідом.

І на підтвердження своїх слів він рушив убік від сліду, що вів на південний схід. Він поїхав східніше. Ми саме проїздили поміж Кенейдіан і північними притоками Ред-Рівер, і Віннету збирався податися до Ред-Рівер.

Коні тих апачів, котрі разом зі мною переслідували Сантера, були втомлені, тому ми не могли просуватися вперед так швидко, як хотіли б цього. До того ж у нас майже закінчилася їжа. Коли ж вона закінчиться зовсім, то нам доведеться харчуватися лише впольованою дичиною, а це має свої недоліки: по-перше, забирає чимало часу, а нам розходилося у кожній годині, а по-друге, полюючи, нам не вдасться бути достатньо обережними, бо залишатимемо слід, а цього нам не хотілося б.

На щастя, після обіду ми натрапили на невелику групу бізонів. Це були залишки великих стад, які вже завершували свій перехід на південь. Ми вполювали двох самок і тепер були забезпечені м’ясом на цілий тиждень, тож могли зосередитися на основній меті своєї виправи.

«…Щоб мене качка копнула!»

Наступного дня ми дісталися до північної притоки Ред-Рівер і спускалися вздовж неї протягом двох днів. Води в річці було небагато, але на берегах зеленіла трава, тоді як досі у прерії ми натрапляли лиш на засохлу траву. Цим і живилися наші коні.

Ріка Солт-Форк, тобто Солóний Рукав, із західного боку впадала в північну притоку Ред-Рівер. Пуебло кайова, де мешкав вождь Танґуа, було розташоване у закутку, який утворювали ці дві ріки. Ми ж перебували на лівому березі Ред-Рівер, Червоної Ріки, тож могли сподіватися, що нас не знайдуть. Але попри це ми об’їхали широкою дугою усю місцевість, зробивши великий гак, перш ніж прибули до Ред-Рівер. З тих же міркувань безпеки ми зробили це вночі, тож біля річки опинилися аж під ранок. Ми були переконані, що перебуваємо на протилежному місці від того, звідки сподівалися нашого приїзду кайова, а тому шукали собі затишного місця, щоби відпочити від нічного переїзду. Тільки нам із Віннету не довелося відпочити, бо він збирався йти на розвідку і кликав мене зі собою.

Якщо досі ми їхали вниз по ріці, то на розвідку пішли проти течії, а до того ж протилежним берегом. Тож нам довелося перебрести через річку, і це було б нескладно зробити, навіть якби води було більше.

Для безпеки ми перейшли річку подалі від табору, щоби ніхто не міг знайти табір, випадково натрапивши на наш слід. Ми зайшли у воду аж після того, як проїхали ще шматок дороги вниз уздовж притоки Ред-Рівер. Потім ми повернулися вгору проти течії, але вже по дну річки. Так ми приховали свої сліди. А через півгодини ми повернули від річки убік до прерії, щоби через якийсь час дістатися до Ред-Рівер, трохи вище від нашого табору.

Цей шлях в обхід разом із приховуванням слідів забрав у нас чимало часу, але наші зусилля виправдали себе швидше, ніж ми могли на це сподіватися. Ми ще їхали по прерії, коли помітили двох вершників, які вели за собою з десяток навантажених мулів. Вони їхали нам назустріч. Один вершник — перед мулами, а другий — іззаду. Ми не могли роздивитися їхніх облич, але з одягу зрозуміли, що це білі.

Вони також побачили нас і зупинилися. Було б дивно, якби ми кинулися втікати від них. А крім того, існувала можливість довідатися від них дещо корисне, бо вони точно їхали зі селища кайова. Тому я запитав Віннету:

— Під’їдемо ближче?

— Так, — погодився він. — Це блідолиці, мабуть, вони торговці, які щось вимінювали у кайова. Але їм не варто знати, хто ми такі.

— Домовляємося так: я службовець агенції у справах індіанців і мушу поїхати до кайова, але не знаю їхньої мови. Тому я взяв зі собою тебе. А ти індіанець із племені пауні.

— Добре. Нехай мій брат поговорить із обома цими блідолицими.

Ми під’їхали ближче. Ті ж підняли зброю і вичікувально дивилися на нас.

— Заберіть свою зброю, мсьє! — звернувся я до них, коли ми опинилися поруч. — Ми не збираємося кусатися.

— Це вам лише на користь, — відповів один із них. — Бо ми також вміємо кусатися. Ми схопилися за зброю лише тому, що ви здалися нам підозрілими.

— Підозрілими? Чому?

— Якщо зустрічаєш у прерії двох джентльменів, білого і червоношкірого, то ніколи не знаєш, чого від них чекати. А крім того, у вас ще й індіанський одяг. Я б здивувався, якби ви були чесними людьми!

— Дякуємо за відвертість! — засміявся я. — Завжди корисно знати, щó про тебе думають інші. Але можу вас запевнити, що помиляєтеся.

— Можливо, — сказав він. — Ви не схожі на кримінальних злочинців, це правда. Мабуть, ви й представлятися маєте звичай?

— Охоче назвемося. У нас немає причин приховувати щось. Ми їдемо з Вашіта-Рівер.

— Он як. І куди прямуєте?

— До кайова.

— До котрих саме?

— До племені, вождем якого є Танґуа.

— Це недалеко звідси.

— Так, ми знаємо. Село лежить поміж Норт-Форк і Солт-Форк, притоками Ред-Рівер.

— Все правильно! Але якщо ви хочете почути корисну пораду, то найкраще вам буде негайно повернути назад і не показуватися на очі жодному кайова!

— Чому?

— Бо Танґуа присягнув, що вб’є кожного білого, який потрапить йому в руки, а також кожного червоношкірого, який не належить до кайова.

— Тоді це дуже доброзичливий джентльмен! Він сам сказав вам про це?

— Так, сам, і не раз.

— А як же я маю честь бачити вас перед собою у такому доброму здоров’ї та при житті? — поцікавився я.

— Для нас Танґуа зробив виняток, бо ми — давні знайомі і часто буваємо у їхньому пуебло. Як ви вже, мабуть, здогадалися, ми торгуємо, і то чесно, а не так, як роблять деякі білі. Спершу обдурюють червоношкірих своїм товаром, а потім більше не з’являються їм на очі. А нас завжди раді бачити. Але вас кайова точно вб’ють. Можете не сумніватися.

— Дозволю собі засумніватися, бо я також збираюся бути з ними чесним і принести користь.

— Справді? Тоді скажіть нам, хто ви такі і що вам потрібно у кайова?

— Я працюю в агентстві.

— В агентстві? Послухайте мене, це найгірше з усього можливого! Не ображайтеся, але задля вашої ж користі хочу попередити, що агентів червоношкірі особливо не люблять, бо…

Він зупинився, вагаючись, чи продовжувати, а тому договорив замість нього я:

— …бо вони дуже часто обманюють. Це правда.

— Мені приємно почути від вас самого, що агенти — це зловмисники! — засміявся він. — Саме кайова найбільше потерпіли під час останніх операцій. Якщо хочете, щоби вас трохи покатували до смерті, то їдьте, куди збираєтеся! Ваше бажання відразу ж виконають!

Жінка племені квамічан на каное. Британська Колумбія, прибл. 1910 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

— Без цього я можу обійтися. Запевняю вас, сер, навіть якщо червоношкірі не зустрінуть мене привітно, то згодом, коли довідаються, що сáме мені потрібно, стануть моїми найкращими друзями. Бо я добився, щоб їм компенсували втрати за попередні випадки, їм привезуть усі обіцяні товари, і я хочу повідомити, де сáме їх можна буде отримати.

— Це ж треба! Ну тоді ви справді біла ворона! — здивовано вигукнув він. — У такому разі вони, напевно, нічого вам не зроблять. Але навіщо вам червоношкірий?

— Бо я не знаю мови кайова. Це мій перекладач із племені пауні, він знайомий із Танґуа.

— Гаразд! Тоді у вас все чудово, і моє попередження було зайвим. Але я мусив попередити вас, бо Танґуа й справді страшенно лютий на всіх, хто не належить до кайова.

— Чому? — запитав я.

— Останнім часом йому страшенно не щастило, — розповів мій співрозмовник. — Апачі напали на нього й викрали кілька сотень коней. Він кинувся переслідувати їх. Але їх було втричі, а то й учетверо більше, тож вони перемогли його. Та й цього би не трапилося навіть за такої кількісної переваги, якби апачам не допомогли білі. Один із цих білих скалічив Танґуа. Цього чоловіка звати Вбивча Рука, і своїм кулаком він може повалити додолу найсильнішого. Але це йому не допоможе.

— Червоношкірі будуть мститися?

— Звичайно. Він прострелив Танґуа обидва коліна, це жахлива доля для воїна-вождя! Він не заспокоїться, аж поки цей Убивча Рука разом зі своїм другом Віннету не будуть у його руках.

— Віннету? — я прикинувся, що нічого не знаю. — А це хто такий?

— Юний вождь апачів, який розклав табір приблизно за три дні їзди звідси. З ним є білі, і частина кайова їздили туди, щоби заманити апачів і білих до пуебло.

— Хіба білі й апачі будуть такі дурні, щоби втрапити до пастки?

— Можливо. Танґуа впевнений у цьому. Він виставив військові патрулі з того боку, з якого вони мають прийти. Ці люди пропали. Одного з них навіть уже впіймали. Це друг Убивчої Руки. Він називає себе Семом Гоукенсом. Дивакуватий чоловік, який постійно сміється і поводиться так, ніби це не йому загрожує смерть.

— Ви бачили його?

— Я саме був там, коли вони привезли його, кинули на землю зв’язаним, і так він пролежав десь годину. А потім вони забрали його на острів.

— На острів?

— Так. Це острів на річці Солт-Форк, дуже близько від берега, на відстані кількох кроків від пуебло. Кайова використовують його як в’язницю і добре охороняють.

— Ви розмовляли з полоненим?

— Лише перекинувся кількома словами. Я запитав, чи можу зробити щось для нього, тоді він привітно засміявся і сказав, що хотів би випити ряжанки і чи я не міг би зганяти до Цинциннаті[44] і привезти йому склянку. Дуже дивакуватий чоловік! Хоча поводяться з ним непогано, бо Вбивча Рука має у себе заручника — полоненого кайова. Тільки Сантер намагається попсувати життя полоненому.

— Сантер? Це звучить як ім’я білого? У кайова є зараз ще якісь білі?

— Тільки цей, він називає себе Сантером. Страшенно огидний чоловік. Він учора приїхав разом із червоношкірими, які заманювали Віннету до пуебло, і відразу ж взявся до полоненого. Ви познайомитеся з ним, коли будете в поселенні.

— Цей Сантер гостює у вождя, чи йому виділили окремий намет?

— Йому виділили окремий намет, але не поряд із наметом вождя, що вважається ознакою особливої прихильності, а якусь старезну шкіряну хижу на самому кінці села. Отже, вождь не надто радий його бачити.

— А ви не могли б точніше описати мені, де саме живе Сантер?

— Навіщо? — запитав торговець. — Ви самі побачите, коли приїдете туди. Це четвертий чи п’ятий намет за порядком від річки. Я не думаю, що цей чоловік сподобається вам. У нього вигляд кримінального злочинця! Тримайтеся від нього подалі! Попри вашу високу посаду, ви ще зовсім юний, тож не будете ображатися на мене за корисну пораду. Але тепер мені слід їхати далі. Бувайте здорові і повертайтеся живим!

Зустріч із торговцями була дуже корисною. Щоби довідатися про все, що він нам розповів, нам довелося б сильно ризикувати, а тепер ми точно знали, де саме перебуває Гоукенс, а де — Сантер. Можна було повертатися до табору. Але щоби цього не зауважили торговці, ми вдали, ніби продовжуємо свій шлях.

Обоє торговців поступово віддалялися. Вони рухалися повільно, бо мали багато навантажених мулів. Як я довідався згодом, ця подорож дуже погано закінчилася для них. У кайова вони закупили хутра різних тварин, а поживитися цим завжди знайдеться чимало охочих. Той, хто розмовляв зі мною, був головним, а другий — помічником. Коли вони нарешті зникли з горизонту і вже не могли бачити нас, ми повернули туди, звідки приїхали, назад до табору, а дорогою доклали всіх можливих зусиль, аби приховати свої сліди.

Ми доволі добре вибрали місце для сховку. Але посеред ворожої території могло статися так, що той чи інший кайова несподівано набреде на табір. Тому Віннету запропонував:

— Я знаю тут неподалік один острів, він лежить посеред ріки. На ньому достатньо кущів і дерев, що заховають нас. І туди ніхто не прийде. Нехай мої брати підуть зі мною на цей острів.

Тож ми пішли геть із нашого табору і поїхали вниз уздовж ріки, аж поки не побачили острів. Річка в цьому місці була глибокою і навіть доволі бурхливою, але ми щасливо дісталися до острова. Віннету мав рацію. Острів і справді був великий і зарослий чагарником, тому ми разом із кіньми змогли добре заховатися.

Я влаштувався в кущах і заснув, бо було зрозуміло, що наступної ночі відпочити мені не вдасться — не тому, що для цього не буде часу чи можливості, а через воду. Я хотів пробратися до острова, на якому тримали в полоні Сема Гоукенса. Для цього мені доведеться залізти у воду. Коли ми перебиратимемося з Віннету з нашого острова на берег, то нам доведеться проплисти у воді, і ми цілком змокнемо. Уже стояла середина грудня, тож вода була холодна. А хто зможе заснути у наскрізь промоклому одязі!

Коли стемніло, нас із Віннету, який також спав, розбудили. Настав час вирушати до пуебло. Ми знали зі себе зайвий одяг і залишили його тут, витягли також усе непотрібне з кишень. Зі зброї взяли лише ножі. А тоді стрибнули у річку і попливли до правого берега, бо звідти можна було непомітно пробратися до Солт-Форк. Коли ми пройшли вздовж цього берега близько години, то дісталися до місця, де Солт-Форк впадає у північну притоку Ред-Рівер. Звідси до селища залишалося пройти лише кілька сотень кроків угору берегом річки. Там ми побачили вогні села. Воно розташувалося на протилежному березі, тож нам знову довелося лізти у воду.

Але спершу ми пройшли нашим берегом усю ділянку, вздовж якої на протилежному боці витягнулося пуебло. Тут варто додати, що слово «село» не відповідає європейському уявленню про відповідне скупчення будівель, зведених на тривалий час. Тут такого не було. Село складалося зі шкіряних наметів, які червоношкірі напинали на землі.

Майже біля кожного з наметів горіло вогнище, і довкола нього сиділи мешканці села, гріючись, а також готуючи вечерю. Найбільший намет стояв приблизно в центрі села. Вхід до нього був прикрашений амулетами й орлиним пір’ям. Біля вогню, що горів перед ним, сидів Танґуа, а поруч із ним троє хлопців — приблизно вісімнадцяти, чотирнадцяти і дванадцяти років.

— Це його сини, — пояснив Віннету.

— Найстарший — бáтьків улюбленець і стане найвідомішим воїном. Він чудово бігає. Тому його й назвали Піда, що означає «олень».

Жінки діловито снували туди-сюди. Але в індіанців не заведено, щоби дружини і доньки їли разом із чоловіками.

Я пошукав очима острів. На густо вкритому хмарами небі неможливо було роздивитися жодної зірки, але завдяки вогнищам ми розрізнили три невеличкі острівці, розташовані у ріці неподалік один від одного.

— На якому з них може бути Сем? — запитав я Віннету.

— Якщо мій брат хоче довідатися це, нехай згадає, щó нам казав торговець, — відповів Віннету.

— Що цей острів лежить близько від берега? Перший і третій розташовані ближче до нас. Тож це, мабуть, другий, посередині.

— Мабуть. А там, праворуч, видно нижній кінець села, де в четвертому чи п’ятому наметі оселився Сантер. Ми змушені будемо розділитися. Я хочу довідатися, де точно стоїть помешкання убивці мого батька і сестри. А Сем Гоукенс — твій друг, тому ти підеш до нього.

— А де ми потім зустрінемося?

— Тут, на цьому місці.

— Якщо не трапиться нічого непередбаченого, то ми зможемо тут зустрітися. Але якщо нас побачать, то буде переполох. На цей випадок нам треба призначити інше місце, далі від села.

— Наші завдання непрості, а твоє важче, ніж моє. Якщо тебе схоплять, то я кинуся на допомогу. Але якщо ти без пригод виплутаєшся, то повернешся на наш острів, але не забудь зробити гак, аби вороги не могли визначити напрямок твоєї втечі.

— Але завтра вранці вони таки побачать сліди.

— Ні, бо незабаром буде дощ і змиє їх.

— Гаразд! А якщо з тобою трапиться нещастя, то я також кинуся на допомогу.

— Такого не трапиться, якщо все буде йти за планом. Подивися туди! Перед п’ятим наметом не горить вогонь. Мабуть, це і є житло Сантера, бо його ніде не видно. Мабуть, він спить усередині. Тож щодо нього все зрозуміло.

Після цього він пішов праворуч, спустився на кілька кроків униз по ріці, щоби переплисти на той берег і потай прокрастися в село.

Мені ж треба було діяти інакше, бо моя ціль була освітлена вогнищами. Це ускладнювало завдання. Я не міг просто плисти: треба було дістатися до острова під водою. А це було складно. Пірнути під воду не становило для мене проблеми, але як визначити, де можна випірнути і набрати повітря, щоби не потрапити на очі вартовому? Ні, спершу я повинен був дістатися до сусіднього острова, на якому, здається, нікого не було. Цей острів лежав на відстані приблизно двадцяти метрів від того, на який я власне збирався потрапити. Тож, мабуть, із першого острова я зможу роздивитися, що робиться на другому.

Тому я пройшов ще трохи вгору по ріці, а потім став уважно роздивлятися верхній острів. Там не було видно й найменшого руху. Залишалося сподіватися, що там таки нікого не було. Тоді я повільно зайшов у воду, пірнув і поплив. А щасливо діставшись до протилежного берега, спершу висунув із води лише голову. Я був біля верхнього краю першого острова і раптом побачив, що моє завдання можна розв’язати значно простіше, ніж я думав раніше.

Острів, до якого я доплив, був віддалений від протилежного берега річки метрів на двадцять. Біля берега, з боку селища, були прив’язані численні каное. За цими човнами я чудово міг заховатися. Тож я миттю все вирішив і знову пірнув, аби проплисти до першого каное, потім до другого, третього і так далі, аж допоки, приблизно біля шостого човна, опинився у такому місці, звідки міг добре бачити середину острова.

Цей острів, на відміну від двох інших, лежав значно ближче до суші, на ньому росли невисокі густі чагарі, а понад ними височіли двоє дерев. Я не побачив тут ані полонених, ані охоронців. І я вже хотів було знову пірнути і поплисти далі, але раптом почув неподалік від мене якийсь шурхіт. Я підняв голову і помітив індіанця, що сходив до берега. Судячи з силуету, це був ще зовсім молодий, стрункий воїн. На щастя, він рухався дуже швидко і прямував до одного з розташованих нижче каное, тож не зауважив мене. Він скочив у човен, відв’язав його і повеслував до середнього острова. Тому я не міг відразу ж поплисти туди, а мусив трохи зачекати.

За якийсь час я почув розмову на протилежному березі і впізнав голос мого любого Сема. Мені конче було довідатися, про що вони говорили, тож я поплив до наступного каное. Їх було тут стільки, що здавалося, кожен мешканець села має своє власне. Коли ж я знову випірнув, схований за одним із каное, то прислýхався до розмови і почув, як юний воїн говорить:

— Танґуа, мій батько, хоче знати це!

— Не збираюся нічого тобі розповідати, — відповів йому Сем.

— Тоді тобі призначать ще жорстокіші муки!

— Не сміши мене! Сема Гоукенса не будуть катувати! Твій батько вже один раз намагався висадити мене на пáлю, там, біля Ріо-Пекос, в апачів. І які були наслідки цього? Можеш сказати мені?

— Цей пес Убивча Рука скалічив мого батька!

— Точно! І так само буде знову. Ви не можете нічого мені зробити.

— Якщо ти говориш це серйозно, то ти збожеволів. Ти в наших руках і не зможеш утекти. Тільки подумай — усе твоє тіло міцно зв’язане ременями, і ти навіть поворухнутися не можеш!

— Так, цими путами я завдячую моєму любому Сантерові, але я чудово почуваюся зв’язаним!

— Я знаю, що тобі боляче, просто ти не зізнаєшся. Окрім того, що ти зв’язаний ременями, тебе ще й прив’язали до дерева, а довкола тебе вдень і вночі чергують четверо воїнів. Як ти збираєшся утекти?

— Це моя справа, любий хлопче. Наразі мені ще тут подобається. Тож зачекай, допоки я не схочу втекти звідси геть, бо тоді ви мене не втримаєте!

— Ми б і самі відпустили тебе, якби ти сказав нам, куди пішов твій білий друг.

— Але я цього не скажу. Самі шукайте! Ви тільки погляньте на них — вони поїхали до Наґґет-Ціль, аби впіймати Убивчу Руку і Віннету. Не смішіть мене! Упіймати мого учня, Вбивчу Руку!

— Але ж тебе, його вчителя, нам таки вдалося схопити!

— Це я просто вирішив порозважатися. Побути у вас кілька днів. Бо ви мені страшенно подобаєтеся, качка б мене копнула. Отже, ви даремно їхали туди, а тепер ще й сподіваєтеся, що Віннету разом зі своїми апачами подасться вслід за вами. Таких дурниць я ще не чув! Ви переконалися, що помилилися, а тепер хочете від мене довідатися, куди може поїхати Вбивча Рука. І скажу тобі чесно, що знаю це.

— То куди?

— Чорт забирай! Незабаром ти сам про це довідаєшся, і мені не треба буде розповідати тобі, бо…

Його перервав голосний вигук. Я, на жаль, не зрозумів слів, але інтонація була такою ж, з якою у нас кричать услід втікачеві — «Тримайте його! Схопіть його!», — а після цього вигукнули ім’я Віннету.

— Бачиш, де вони? — потішився Сем. — Там, де Віннету, там і Вбивча Рука. Вони вже тут… вони тут!

Крики в пуебло стали гучнішими, і я почув, як із усіх кінців селища збігалися індіанці. Вони побачили Віннету, але не змогли його схопити. Це перекреслило всі мої плани. Я побачив, як юний воїн, а також вартовий випросталися і подивилися на протилежний берег. Тоді кайова застрибнув у своє каное і наказав охоронцям:

— Не випускайте зброю з рук і стріляйте у кожного, хто тільки з’явиться тут, аби визволити його!

І повеслував до берега.

Я хотів би визволити Гоукенса ще того ж дня, якби міг це зробити. Але це було неможливо. Тому я вирішив змінити тактику. Кайова, який щойно розмовляв із Семом, на початку розмови згадував свого батька, Танґуа. Отже, це був син вождя, а саме Піда — найстарший і улюблений син. Якщо я матиму його в своїх руках, то легко виміняю на Сема. Ця ідея була дуже небезпечною, але в той момент я не мав часу розмірковувати про це. Треба було постаратися непомітно захопити хлопця.

Одного погляду мені вистачило, щоби зрозуміти, що ситуація сприятлива. Віннету втікав угору по ріці на схід, тоді ж як наш табір був розташований значно південніше на острові північної притоки. Це було розумно, бо так він дезорієнтовував переслідувачів. З того боку, де відбувалася гонитва, долинали крики червоношкірих, і туди ж дивилися охоронці: вони повернулися до мене спинами, а більше на острові нікого не було.

У цю мить син вождя вже доплив на своєму каное до берега, де збирався прив’язати човна і побігти геть. Він було зігнувся, і тут я випірнув біля нього. Одного удару кулаком було достатньо, щоби знерухомити його. Тоді я кинув його у човен, сам заскочив у нього і повеслував геть. Я мусив плисти проти течії і близько від берега. Але ця ризикована операція виявилася вдалою. У селі не було жодної людини, яка могла б зауважити мене. А охоронці все ще дивилися у протилежному напрямку.

Я доклав усіх зусиль, аби якомога швидше відплисти подалі від села. А потім, коли світло від вогнищ уже не досягало до мене, я пристав до берега, де й поклав непритомного хлопця у траву і забрав у нього зброю. Потім відрізав шворку, якою припинали каное, і зв’язав нею полоненого, а човна відіпхнув ногою у воду, щоби він не видав мене. Міцно прив’язавши руки Піди до його тіла, я взяв його на плечі й поніс до нашого табору.

Це була нелегка робота, і не тому, що хлопець був занадто важким для мене, а насамперед через те, що він затято борсався, коли отямився.

— Хто ти такий? — врешті люто запитав він. — Ти, клятий блідолиций, якого мій батько Танґуа впіймає і вб’є вже завтра!

— Твій батько мене не впіймає, бо він не може ходити, — відповів я.

— Але в нього є багато воїнів, яких він відрядить по мене.

— Я сміюся з ваших воїнів. Кожного з них може спіткати така ж доля, як і твого батька, коли він наважився битися зі мною.

— Уфф! То ти бився з ним? Де?

— Там, де він упав на землю, коли отримав кулі в обидва коліна.

— Уфф! Уфф! То ти і є Вбивча Рука? — перелякано запитав Піда.

— Ти ще питаєш? Я ж поклав тебе на землю одним ударом. Хто ще, крім Віннету і Вбивчої Руки, наважиться посеред ворожого селища викрасти сина вождя!

— Уфф! Я помру, але ви не почуєте жодного звуку болю від мене.

— Ми не збираємося вбивати тебе. Ми не вбивці. Ми відпустимо тебе, коли твій батько віддасть нам обох блідолицих, які є у вашому селищі.

— Сантера і Гоукенса?

— Так.

— Він видасть їх, бо син дорожчий для нього, ніж десять Гоукенсів, а Сантера він узагалі не цінує.

І з того моменту він більше не борсався. Передбачення Віннету здійснилося. Почався дощ, і то такий сильний, що я навіть не міг знайти того місця на березі, навпроти якого стояв наш табір. Тож я сів під деревом, аби дочекатися там кінця дощу або ж світанку.

Дощ і ранок довго випробовували моє терпіння. Перший ніяк не хотів припинитися, а другий — настати. Тішило тільки те, що я не міг уже стати мокрішим, аніж був. Але мені було так холодно, що час від часу доводилося вставати і робити кілька гімнастичних вправ, аби зігрітися. Мене трохи непокоїв стан юного сина вождя, якому доводилося лежати непорушно, але він був значно загартованішим, ніж я.

Врешті обидва мої бажання здійснилися одночасно: дощ припинився і небо почало сіріти. І хоча довкола лежав густий важкий туман, я знайшов потрібне мені місце на березі. Потім голосно крикнув: «Гей!».

— Гей! — відразу ж відповів голос Віннету. — Мій брат Чарлі?

— У мене полонений… пришли мені хорошого плавця і ще трохи ременів!

— Я сам припливу!

Я дуже зрадів, що Віннету зумів утекти від кайова! А за якусь хвилю я побачив між водою і небом його голову. Коли ж він вийшов на берег і побачив полоненого, то здивувався.

— Уфф! Піда, син вождя! Де мій брат узяв його?

— На березі річки, неподалік від острова, де сидить Гоукенс.

— Ти бачив Гоукенса?

— Ні, але чув, як він розмовляє з цим кайова. Я б радо поговорив із ним і навіть визволив, але тут тебе побачили, і я мусив утікати.

— Це дуже прикро, але я не винен. Я вже майже дістався до намету Сантера, але тут повз мене випадково пройшли кілька кайова. Я вирішив не зриватися з місця і просто відкотився вбік. Вони зупинилися і стали розмовляти між собою. І тут раптом один із них зауважив мене, тож усі кинулися до мене. І я мусив утікати. А у світлі вогнища вони побачили мене в повний зріст і впізнали. Тоді я побіг на схід, переплив річку і втік. Але Сантера я не бачив.

— Незабаром побачиш, бо цей хлопець готовий обміняти себе на Сантера і Гоукенса і переконаний, що вождь погодиться на це.

— Уфф! Це чудово! Мій брат Убивча Рука вчинив дуже сміливо, взявши у полон Піду. Але це найкраще, що можна було зробити.

Коли я сказав, що він незабаром побачить Сантера, то мав рацію, і трапилося це ще швидше, ніж я думав. Ми прив’язали полоненого до себе, плечима до плечей, і попливли так, аби його голова залишалася над водою. Ногами він навіть міг допомагати нам плисти. Так ми зайшли у воду. Піда не пручався, а навіть, навпаки, підгрібав ногами.

Над водою стояв густий туман, і ми могли бачити перед собою не далі, ніж на відстань шести людських зростів, але, як відомо, у тумані краще прислухатися. Ми ще зовсім недалеко відпливли від берега, коли Віннету прошепотів:

— Тихо! Я щось чув.

— Щó?

— Плюскіт весел, які опускають у воду. Десь трохи вище від нас.

— Чуєш?

Тому ми пливли якомога тихіше, щоби нас не було чутно. І от прошу — Віннету мав цілковиту рацію: й справді, нам назустріч по ріці хтось плив. Він, мабуть, поспішав, бо попри те, що на ріці в цьому місці були хвилі, він ще й веслував.

Човен швидко наближався. Показатися нам чи ні? Це міг бути ворожий шпигун. Але, можливо, нам таки корисно буде знати, хто це такий. Тому я запитально подивився на Віннету. Він зрозумів мене і тихо промовив:

— Не пливімо назад! Я хочу знати, хто це. Він нас не побачить, якщо ми дуже тихо лежатимемо на воді.

Ми мали всі шанси залишитися непоміченими, бо над водою виднілися лише наші голови. Тож ми не попливли назад. А Піді було так само цікаво, як і нам. Він міг би видати нас криком про допомогу, але не зробив цього. Мабуть, не сумнівався, що його й так відпустять на свободу.

І ось удари веслом почулися зовсім близько. З туману виринув індіанський човен. У ньому сидів білий. Ми збиралися бути тихо, але коли Віннету побачив чоловіка, то вигукнув:

— Сантер! Він утікає!

Мій друг, зазвичай дуже спокійний, був так схвильований раптовою появою свого смертельного ворога, що навіть спробував кинутися вслід за ним. Але не зміг, бо ми були зв’язані всі втрьох із Підою.

— Уфф! Я мушу геть, мушу туди, мушу схопити його! — кричав він, витягнувши ніж і перерізавши ремінь, яким був прив’язаний до Піди.

Почувши вигук Віннету, Сантер повернувся і побачив нас.

— Боже! — вигукнув він налякано. — Це ж ті…

Вбивця затамував подих. Але переляканий вираз швидко зник із його обличчя і змінився зловтіхою. Він зрозумів, у якому становищі перебуваємо ми, взявся за свою гвинтівку і скерував її на нас.

— Це ваше останнє плавання, собаки, — крикнув він.

Та, на щастя, він вистрелив саме у той момент, коли Віннету відв’язався від нас і кинувся на човен. Через це ми з Підою розвернулися на воді і кинулися відпливати геть від Сантера. Куля просвистіла повз нас.

А Віннету блискавкою мчав до човна. Він взяв ніж у зуби і впевнено наближався до свого ворога, ковзаючи поверхнею води, наче камінчик, запущений з берега вмілою рукою. Але у Сантера була ще одна куля, тож він прицілився у Віннету, сміючись йому в очі.

— Ходи-но сюди, проклятий червонопикий! Я відправлю тебе до пекла!

Він гадав, що перевага на його боці, і йому достатньо просто натиснути гачок. Але він недооцінив Віннету. Індіанець миттю пірнув, аби знизу перевернути каное. Якби йому це вдалося, то Сантер упав би у воду. Тоді зброя вже не допомогла б йому, а в рукопашному двобої Віннету однозначно перемагав. Сантер усвідомив це, а тому відклав рушницю і знову вхопився за весла. І зробив це вчасно, бо не встиг він рушити, як Віннету вже з’явився над водою у тому місці, де щойно стояв човен. Сантер наліг на весла і з усієї сили намагався утекти від переслідувача.

— Ну що, ти впіймав мене, собако? Я прибережу свою кулю до наступного побачення!

Віннету з усіх сил намагався наздогнати його, але марно. Ніхто не може наздогнати човен уплав, навіть чемпіон світу. А, крім весел каное, Сантера несли ще й хвилі.

Усе це відбулося менш ніж за півхвилини, але, попри це, на березі відразу ж з’явилися апачі, які почули наші крики та постріл, і пострибали у воду, щоби допомогти. Тоді я покликав їх, аби вони допомогли мені дотранспортувати Піду до острова. Коли ж я вже відв’язав його від себе, то з води виліз Віннету і наказав своїм людям:

— Нехай мої червоношкірі брати хутчій збираються! Сантер щойно поплив у каное вниз по ріці, ми повинні наздогнати його!

Він був страшенно збуджений.

— Так, ми повинні наздогнати його, — погодився я. — Але що буде зі Семом Гоукенсом і обома нашими полоненими?

— Я залишаю їх тобі, — сказав він.

— То мені слід залишатися тут?

— Так. Віннету повинен схопити цього Сантера, вбивцю свого батька і сестри. Але ти мусиш врятувати свого друга, Сема Гоукенса. Тож ми повинні розділитися.

— І надовго?

Віннету на якусь мить замислився.

— Я не знаю, коли ми знову побачимося, — сказав він. — Нашими долями керує Великий Дух. Я збирався довше бути з моїм другом Чарлі, але Маніту вирішив інакше. Він так хоче. Ти зрозумів, чому Сантер утік?

— Думаю, що так. Було зрозуміло, що оскільки ми вже тут, то не будемо сидіти й чекати з моря погоди, а намагатимемося визволити Гоукенса і захопити в полон його, Сантера. Тут Сантерові стало страшно, і він утік, бо усвідомлював, що небагато важить для кайова і для Танґуа зокрема.

— Але чому він вирішив тікати по воді, а не на своєму коні?

— Зі страху перед нами. Він боявся, що на землі ми знайдемо його слід. Тому виміняв коня на каное і поплив. Думаєш, ви зможете наздогнати його на конях?

— Це важко, але можливо. Нам треба буде їхати напереріз йому, а не вздовж річки.

— Я хотів би застерегти від цього свого брата Віннету. Не варто так робити.

— Чому?

— Бо Сантер може вилізти з води і втікати далі суходолом. А оскільки в такому разі ви не будете знати, на який берег він вийшов, вам доведеться розділитися і шукати по обидва боки Ред-Рівер.

— Мій брат Чарлі має рацію. Ми зробимо так, як він каже.

— Ви повинні бути дуже уважними, щоби не пропустити місце, на якому Сантер вийде на берег. А це, на жаль, вимагає часу. Також я не радив би вам їхати напереріз, бо, поки одна частина апачів об’їжджатиме поворот річки, друга, що поїде напряму, занадто відірветься вперед.

— Мій брат говорить дуже правильно. Нам доведеться їхати вздовж кожного повороту річки. Тому ми не можемо зараз втрачати ні секунди.

— Я би дуже хотів поїхати разом із вами, але й справді мушу визволити Сема Гоукенса. Це мій обов’язок перед ним.

— Віннету ніколи не вимагатиме від тебе нічого, що перешкоджало б виконанню твоїх обов’язків. Ти не можеш поїхати з нами. Але якщо цього захоче Великий Дух, то ми побачимося через кілька днів.

— Де?

— Якщо ти їхатимеш звідси, то прямуй до місця, де ця річка впадає у Ріо-Боске-де-Начіточес[45]. Якщо ми зможемо зустрітися, то в місці, де вони зливаються, на лівому березі, на тебе чекатиме один із моїх воїнів.

— А якщо я не побачу там воїна?

— То це означатиме, що я все ще переслідую Сантера, не знаю, куди він біжить, тож не можу й тобі сказати, куди ти маєш їхати. Тоді їдь разом зі своїми трьома друзями до Сент-Луїса, до тих блідолицих, які збираються будувати стежку для вогняного коня. Але я дуже прошу тебе повернутися до нас, як тільки Маніту дозволить тобі це. Тебе завжди чекатимуть у пуебло на Ріо-Пекос, навіть якщо мене там не буде, то ти бодай довідаєшся, де я.

Поки тривала ця розмова, апачі приготувалися до виїзду. Віннету попрощався за руку з Діком Стоуном і Віллом Паркером, а потім знову повернувся до мене:

— Мій брат знає, як ми тішилися, коли починали нашу подорож на Ріо-Пекос. Ця подорож загнала Інчу Чуну і Ншо-Чі на той світ. Якщо ти колись повернешся в пуебло на Ріо-Пекос, то більше не почуєш голосу найвродливішої доньки апачів. Тепер помста жене мене геть від тебе, але любов знову зведе нас разом. Я дуже сподіваюся, що зможу повідомити тобі якісь новини, коли ти дістанешся до Ріо-Боске. Але якщо цього не трапиться, то не затримуйся надто довго у містах сходу, а повертайся якнайшвидше до мене! Ти можеш пообіцяти мені це, мій любий брате Чарлі?

— Я обіцяю тобі. Моє серце буде з тобою, любий брате Віннету. Ти знаєш, що я пообіцяв перед смертю Клекі-Петрі. І я дотримаю слова.

— Нехай добрий Маніту скеровує твої кроки і охороняє тебе у всіх твоїх діях! Хуґ!

Чоловіки із племені кроу здійснюють ритуал заклинання. Монтана, 1907 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

Він обняв мене, віддав короткий наказ своїм людям і сів на коня, щоби розпочати гонитву. Після цього апачі розділилися. Частина попливла до правого берега, а Віннету з рештою залишилися біля лівого. Я дивився вслід Віннету, аж поки той не зник у тумані. В цю мить я почувався так, ніби частина мене самого пішла від мене геть. Йому також нелегко далася ця розлука.

Стоун і Паркер зауважили, як важко було мені на серці. Тому Стоун сказав до мене:

— Не переймайтеся так, сер! Ми незабаром знову зустрінемося з апачами. Доженемо їх, щойно визволимо Сема. Тож не барімося з обміном наших полонених. Як ви уявляєте собі всю цю операцію?

— Я хотів би спершу почути ваші думки про це, любий Діку! Ви досвідченіший за мене.

Йому було приємно почути похвалу, і він погладив себе по підборіддю, а потім промовив:

— Мені здається, що найпростіше було б послати полоненого кайова до Танґуа і повідомити тому, де саме перебуває його син і як можна отримати його назад. Що скажеш на це, Вілле?

— Гм! — пробурмотів Паркер. — Я давно не чув від тебе таких дурниць!

— Дурниць? Чому?

— Якщо ми повідомимо Танґуа, де ми є, то він пришле сюди своїх воїнів, і вони заберуть Піду, а нам нічого не віддадуть замість нього. Я б організував це по-іншому.

— Як саме?

— Ми підемо звідси геть, у прерію, на відкритий простір, де все проглядається. Тоді відправимо кайова у село і скажемо свої умови, а сáме, що до нас можуть наблизитися лише два воїни, які привезуть зі собою Сема, і лише опісля вони отримають на заміну Піду. А якщо ж Танґуа пришле більше воїнів, то ми побачимо це здалеку і встигнемо втекти. Як ви думаєте, сер?

— Я б хотів ще більшої певності і взагалі не посилав би жодних посланців, — сказав я.

— Без посланця? А як Танґуа дізнається, що його син…

— Дізнається від мене, — перебив я.

— Від вас? Ви збираєтеся самі піти в село?

— Так.

— Чуєте! Не робіть цього, сер! Це небезпечно. Вас відразу схоплять.

— Не думаю.

— Точно схоплять.

— Тоді вони не отримають Піду. Я не хочу посилати одного з полонених як вісника і втрачати заручника.

— Це правда. Але чому ви вважаєте, що саме ви повинні піти в село? Я теж можу це зробити!

— Я не маю сумнівів, що ви достатньо сміливий, але хотів би сам поговорити з Танґуа.

— Але ви тільки уявіть собі, який він злий на вас! Якщо до нього прийду я, то він швидше погодиться на наші умови, аніж коли буде злоститися від самої вашої присутності.

— Сáме тому я й хочу сам піти до нього. Він повинен розізлитися через те, що я наважуюся прийти до нього, а він не може нічого мені зробити. Якщо я пошлю до нього когось іншого, то він може подумати, що сам я боюся його. А я не хочу, щоб у нього з’являлися такі припущення.

— Тоді робіть як знаєте, сер! А де ми будемо чекати на вас? Тут, на острові? Чи пошукаємо собі кращого притулку?

— Кращого не знайдемо.

— Гаразд! Але біда буде нашим полоненим, якщо з вами щось трапиться у селищі! Тоді ми не знатимемо жалю. Коли плануєте вирушати?

— Сьогодні ввечері.

— Аж увечері? Це не надто пізно? Якщо все буде гаразд, то ми зможемо обмінятися полоненими завтра в обід, а потім поспішити вслід за Віннету.

— А кайова поїдуть за нами і всіх перестріляють!

— Ви так думаєте?

— Так. Танґуа радо віддасть нам Сема за свого сина. Але коли отримає його назад, то зробить усе можливе, щоби помститися. Тому обмін має відбутися ввечері. Тоді ми подамося геть ще вночі, щоби встигнути від’їхати подалі ще до того, як вони зможуть вирушити за нашим слідом. Зачекати до вечора доцільно ще й тому, що до того моменту страх вождя за свого сина зросте ще більше. І це змусить його швидше поступитися.

— Це правда. Але якщо нас ще до того часу знайдуть тут, містере Вбивча Рука?

— Теж непогано.

— Піду шукатимуть, і червоношкірі зможуть дістатися аж сюди.

— До острова вони не дістануться непомітно. А на березі ми їх побачимо. Там вони зауважать слід Віннету і подумають, що ми поїхали всі разом із Підою. А це тільки змусить Танґуа тривожитися ще більше. Чуєте?

Тут почулися людські голоси. Туман поволі розсіювався, і ми могли вже бачити берег. Там стояло чимало кайова, які голосно обговорювали кінські сліди, які вони щойно зауважили. Потім вони миттю зникли, навіть і не глянувши у бік острова.

— Вони поїхали геть. Здається, вони дуже поспішають, — сказав Дік Стоун.

— Мабуть, повернулися до села, щоби повідомити Танґуа про слід. Треба думати, він відразу пошле людей, які підуть за цим слідом.

Так і трапилося менше ніж за дві години. Група вершників прибула на протилежний від нас берег і поїхала вслід за Віннету. Про те, що вони наздоженуть апачів, можна було не турбуватися, бо Віннету точно рухався з не меншою швидкістю, ніж переслідувачі.

Тут я повинен ще додати, що ми розмовляли між собою дуже тихо. Полонені не чули нас і не бачили, що відбувається на березі, бо лежали зв’язані в кущах. А вранці яскраво засвітило сонце і висушило не лише місце нашої ночівлі, але й зігріло нас самих, чим ми втішалися аж до вечора.

Після обіду ми побачили, як до нас вода несе якийсь предмет, що застряг у гіллі. Це було каное з веслом. Шворка, якою прив’язували човен, була перерізана. Отже, це було каное, у якому я віз Піду. Його принесло течією. Мабуть, дорогою воно застрягло в якихось зарослях і тому припливло так пізно. Це було дуже доречно, тож я витягнув каное на сушу, щоби скористатися ним увечері. Тепер я міг більше не лізти в холодну воду. І щойно стемніло, я спустив човен на воду, кинув у нього свій карабін і поплив угору по річці.

А Стоун і Паркер побажали мені успіху. Я ж відповів їм, що про мене варто буде турбуватися, аж якщо не повернуся до наступного ранку.

Плисти проти течії було складно, і човен рухався поволі. Тож я дістався до села аж за годину. Тут я пристав до берега і прив’язав каное до дерева шворкою, яку перед тим знову припнув на місце.

Як напередодні, я знову побачив розпалені вогнища, чоловіків, які сиділи довкола них, і жінок, що діловито снували туди-сюди. Я думав, що село того вечора охоронятиметься більше, ніж зазвичай, але нічого такого не було. Кайова знайшли слід апачів, вислали за ними своїх воїнів і почувалися у безпеці.

Танґуа, як і напередодні, сидів біля свого намету з обома своїми молодшими синами. Він схилив голову і похмуро вдивлявся у вогонь. Я перебував на лівому березі Солт-Форк — там, де стояло селище, і тихенько прокрався поза наметами до вогнища вождя. Мені пощастило, і ніхто мене не помітив. Тож я ліг на землю і проповз до задньої стінки намету. Тут я почув, як Танґуа співає. Так, на індіанський манер, він сумував за втраченим улюбленим сином. Тоді я обійшов намет з другого боку, встав на ноги і раптово виріс біля вождя.

— Чому Танґуа голóсить? — запитав я. — Сміливий воїн не повинен скаржитися і голосити. На це мають право тільки старі скво.

Важко описати, як сильно він злякався моєї появи. Він хотів було щось сказати, але йому з переляку аж мову відібрало. Хотів зіскочити на рівні ноги, але скалічені коліна припнули його сидіти. Тож він дивився на мене, витріщивши очі, як на привида, і врешті вимовив:

— Вбив…ча Рука… Уфф! Уфф! Звідки… звідки ти взявся тут? Ви ж поїхали геть!

— Як бачиш, я нікуди не поїхав. Я прийшов, бо хочу поговорити з тобою.

— Вбивча Рука! — нарешті спромігся він вимовити моє ім’я цілком.

Коли обоє його синів почули це, то втекли у намет.

— Вбивча Рука! — повторив вождь, він все ще був сильно переляканий. Але потім у ньому таки перемогла лють, і він голосно вигукнув якийсь наказ. Я не зрозумів, щó він сказав, бо не знав мови кайова. Але виразно почув своє ім’я.

Через мить у селищі здійнявся такий лютий вереск, що земля здригнулася у мене під ногами. І всі воїни, які залишилися у селі, підбігли до нас, наставивши на мене зброю. Тут я витягнув свого ножа і крикнув у вухо Танґуа:

— Ти хочеш, аби Піду закололи? Він прислав мене до тебе!

Попри виття своїх воїнів, він зрозумів мої слова і підніс догори правицю. Цього виявилося достатньо, щоби стало тихо. Але кайова оточили нас півколом. Якщо судити з поглядів, які кидали вони на мене, то навряд чи мені судилося вирватися звідси живим. Я сів біля Танґуа, спокійно подивився йому в обличчя — так, аби він розпізнав мою незворушність, і сказав:

— Між нами з Танґуа панує смертельна ворожнеча. Не я в цьому винен, але й не маю нічого проти, щоби так і залишалося. Нехай Танґуа сам вирішить, чи боюся я його, оскільки прийшов просто до нього в селище, щоби поговорити. Тому не будемо зволікати. Піда в наших руках, і якщо я вчасно не отримаю назад свого друга Сема Гоукенса, то мої друзі повісять хлопця на першому ж дереві.

Червоношкірі, які стояли довкола мене, не видали своїх почуттів жодним словом чи міною. Хіба очі вождя блищали люттю через те, що він нічого не міг мені зробити, не наражаючи на небезпеку життя свого сина. І крізь стиснуті зуби він процідив питання:

— Як… як він до вас потрапив?

— Я був учора ввечері на острові, де він розмовляв із Семом Гоукенсом, ударив його кулаком і забрав зі собою.

— Уфф! Злий дух оберігає Вбивчу Руку! Де тепер мій син?

— У надійному місці, про яке ти зараз не довідаєшся. Потім він сам тобі розповість. Мої останні слова мають довести тобі, що в нас немає наміру вбивати Піду. Ми взяли в полон ще одного кайова, і його ми також звільнимо разом із твоїм сином, коли отримаємо назад Сема Гоукенса.

— Уфф! Ти отримаєш його, але спершу приведи Піду й іншого кайова!

— Привести? І не подумаю. Я добре знаю Танґуа і те, що йому не можна довіряти. Я даю двох за одного — це й так дуже вигідно для вас. За це я вимагаю, щоб ви поводилися чесно, без хитрувань і пíдступу.

— Але ти маєш спершу довести мені, що Піда у вас!

— Довести? Та щó ти таке говориш? Раз я так кажу, то значить це правда. Вбивча Рука не такий, як вождь кайова. Покажи мені Сема Гоукенса! Його вже, мабуть, немає на острові, бо ви більше не вважаєте це місце надійним. Але я мушу поговорити з ним.

— Щó ти від нього хочеш?

— Я хочу почути від нього особисто, як йому велося у вас. Від цього залежатиме все подальше.

— Танґуа спершу мусить порадитися зі своїми старійшинами. Відійди звідси на якийсь час, і ми повідомимо тобі, щó ми збираємося робити!

— Гаразд! Але не гайтеся, бо якщо будете затримувати мене занадто довго і я не повернуся до своїх у домовлений час, то вони повішають Піду.

Дівчинка з племені пікан біля тіпі. Монтана, 1910 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

Смерть через повішання вважається у червоношкірих найганебнішою з можливих. Тож можна собі уявити, як розізлився Танґуа. Я пішов до найближчого намету і сів там, про всяк випадок не спускаючи карабіна з червоношкірих. Танґуа зібрав своїх старійшин на раду. Всі погляди, скеровані на мене, були страшенно лютими, і я неминуче загинув би на місці, якби не доля Піди. Але я зауважив, що моя безстрашність справила на всіх належне враження.

Незабаром вождь послав одного з червоношкірих геть. Цей чоловік зник в одному з наметів і вивів звідти Сема. Я скочив на ноги і рушив йому назустріч. Коли Сем побачив мене, то страшенно зрадів:

— Вбивча Рука! Я ж казав, що ви обов’язково прийдете за мною! Вам знову потрібен ваш старий Сем?

І він простягнув мені свої зв’язані руки для привітання.

— Так, — підтвердив я. — Ґрінгорн прийшов, аби довести вам, що ви — найбільший майстер із підкрадання, і ви успішно довели це. Що вам не кажи, ви все зробите навпаки!

— Потім будете вичитувати мене, мій любий пане, а зараз скажіть мені, чи з моєю дорогою Мері все гаразд?

— Вона у нас.

— А Лідді?

— Її ми теж урятували.

— Тоді все чудово, качка б мене копнула. Тож ходімо швидше звідси, бо тут нуднувато.

— Наберіться терпіння, любий Семе! Вам здається, що це дитяча забавка — з’явитися тут і визволити вас?

— Так воно і є. Але тільки для вас. Мені страшенно цікаво, як вам усе це вдалося. Либонь, ви мене і з місяця дістали б, якби я заблукав і потрапив туди.

— Ви, як завжди, смієтеся! З цього я роблю висновок, що з вами не так уже й погано поводяться.

— Погано? Щó ви таке говорите! Я почувався чудово, просто прекрасно! Кожен кайова любив мене, як власну дитину. Я навіть не міг отямитися від усіх цих обіймів, поцілунків і ласкавих слів. Вони годували мене, як весільного гостя. А коли мені хотілося спати, то не потрібно було навіть лягати, бо я постійно лежав на спині!

— Вас обікрали?

— Так. Кишені у мене порожнісінькі.

— Якщо ваше майно ще тут, то вам усе повернуть. Здається, нарада завершилася.

Тоді я пояснив вождеві, що не можу більше чекати, якщо його син має залишитися живим. І ми почали короткі, але затяті переговори, з яких я вийшов переможцем. Я ні в чому не поступався вождеві, а він добряче тривожився за свого сина. Врешті Семові повернули все його майно. Потім двоє неозброєних воїнів мали супроводжувати нас із Семом у каное до нашого сховку і забрати своїх полонених. На випадок, якщо вслід за нами піде більше кайова, я пригрозив смертю Піди.

Узагалі-то я вимагав доволі багато, зажадавши, щоби Сема відразу ж віддали мені. Бо я ж міг легко обдурити кайова. Але моїм словам повірили, як вірили їм завжди і згодом. Я не сказав, куди ми попливемо. Коли ж Семові розв’язали руки, то він змахнув ними і вигукнув:

— Вільний, я знову вільний! Цього я ніколи не забуду вам, сер! І більше ніколи не побіжу наліво, якщо ви звеліли мені йти направо.

Коли ми вже збиралися йти геть, серед кайова почулося незадоволене бурмотіння. Всі були страшенно злі, що змушені відпустити і полоненого, і мене. А Танґуа люто прошипів:

— Ти в безпеці тільки до моменту повернення мого сина. Але потім усе плем’я полюватиме, за тобою. Ми знайдемо твої сліди і вистежимо тебе, навіть якщо ти пересуватимешся у повітрі!

Поки ми пливли, то я розповів Семові, що відбулося з моменту, коли його взяли у полон. І йому було дуже шкода, що Віннету змушений був поїхати геть від нас, але він не надто сильно нарікав, бо побоювався, що апачі докорятимуть йому.

Попри темряву, ми швидко дісталися до острова, де нас радо привітали Дік Стоун і Вілл Паркер. Лише після того, як я пішов геть, вони ясно усвідомили, наскільки небезпечною була моя вилазка.

Ми звільнили обох полонених, які пішли від нас мовчки, і дочекалися, допоки затихнуть удари весел каное, що поверталися до села. Потім ми сіли на своїх коней і перевели їх на лівий берег річки. Нам слід було далеко від’їхати цієї ночі, тож нам стало в пригоді те, що Сем добре знав місцевість. Він випростався у сідлі, підняв кулак і пригрозив комусь ззаду.

— Зараз вони там сушать собі голови, як знову заграбастати нас! Але нічого у них не вийде. Сем Гоукенс не такий дурний, аби знову дати засадити себе в діру, з якої його змушений був визволяти ґрінгорн. Мене не зловить більше ніколи жоден кайова, качка б мене копнула!..

КІНЕЦЬ ПЕРШОЇ ЧАСТИНИ ТРИЛОГІЇ

Мапи

Опис ілюстрацій

Дорогий читачу! Перше в Україні видання романів славного німецького письменника Карла Фрідріха Мая (1842–1912) ми вирішили — можливо, що цього вимагав і стиль нашого видавництва — проілюструвати автентичними фотографіями, які приблизно відповідають місцеві і часу, де і коли відбувалися події, описані в цих романах. Хоча, очевидно, тут ідеться про художню вигадку, фантазію, утім фантазію невипадкову, не цілком одірвану від реальності, а якщо й так, то хіба тим, що наш німецький автор спробував розгледіти і увиразнити у гнаних на той час народах їхню не завжди помітну, іноді цілком притлумлену стражданнями і непевністю щодо перспектив на виживання людську гідність. Це властиво також авторам фотоматеріалів, розміщених у нашому виданні. Ми вибрали фотографії з трьох колекцій. Автором першої є Джон К. Г. Ґребл. Про цього американського фотографа відомо мало. Він здебільшого працював у штатах Колорадо, Південна Дакота і Вайомінґ, а в 1891–1894 роках керував фотостудією у Чикаго. Його колекція доступна нам завдяки тому, що у 1887–1892 роках він надіслав 188 своїх робіт до Бібліотеки Конгресу США для реєстрації прав на них: там вони зберігаються і нині. Автором другої збірки є Френк А. Райнгарт (1861–1928), що походить із німецьких емігрантів штату Іллінойс. Працював фотографом на Середньому Заході США (Колорадо, Небраска), співпрацював із відомим фотографом-мандрівником Вільямом Г. Джексоном, а з 1885 року і до смерті проживав у місті Омаха (Небраска), де заснував власну студію. Колекція його робіт, яку він створив під час Індіанського Конгресу 1898 року, а також під час поїздок по резерваціях, вважається найкращою фотодокументацією індіанських лідерів кінця XIX — початку XX століть. Третім автором є Едвард Ш. Киртіс (1868–1952), відомий американський фотограф і етнолог, колекція робіт якого включає тисячі фотографій, значну частину яких придбала Бібліотека Конгресу США. Прагнучи задокументувати індіанську культуру, що зникала, він відвідав більш ніж 80 племен крайнього заходу, півдня та півночі США, включаючи території Аляски, а також Канади. Результатом його праці став багатотомний фотоальбом «The North American Indian», а також документальний фільм «В країні мисливців за головами».

На контртитулі ми також подаємо знимки Карла Мая. Вони походять із двох рекламних постановочних костюмованих фотосесій. Перша з них відбулася в квітні 1896 року. Фотографом тоді був студент і шанувальник творчості письменника Алоїс Шіссер. Негативи, а також права на продаж копій придбав Адольф Нунварц, власник фотоательє у Лінці. Друга фотосесія відбулася у квітні наступного, 1897 року, а фотографом був також аматор — Макс Вельте. Права на продаж копій отримало видавництво Фрідріха Ернста Фейзенфельда із Фрайбурґа.

Опис ілюстрацій

Нижче подаємо опис використаних у цьому томі фотографій, вказуючи сторінку, на якій кожна з них знаходиться.

На с. 2: Карл Май у костюмі вестмена Шаттергенда. Фото Алоїса Шіссера, 1896 рік.

На с. 29: Урочистості у Дедвуді з нагоди відкриття залізничної лінії до Лід-Сіті. Південна Дакота, 1888 рік. Колекція фотографій Джона Ґребла з Бібліотеки Конгресу США.

На с. 58: Ранчо на Дикому Заході. Фото Джона Ґребла, 1888 рік. Бібліотека Конгресу США.

На с. 87: Вестмен. Фото Джона Ґребла, прибл. 1888 рік. Бібліотека Конгресу США.

На с. 116: Потяг у каньйоні Елк, що у Блек-Гіллс, Середній Захід (Південна Дакота, Вайомінґ). 1890 рік. Колекція Джона Ґребла з Бібліотеки Конгресу США.

На с. 145: Група залізничних інженерів із Дедвуда. Південна Дакота, 1888 рік. Колекція Джона Ґребла з Бібліотеки Конгресу США.

На с. 176: Залізничні інженери з Дедвуда під час відпочинку у таборі. Південна Дакота, 1889 рік. Колекція Джона Ґребла з Бібліотеки Конгресу США.

На с. 202: Апачі з Сан-Карлоса, Каліфорнія. Омаха, 1898 рік. Колекція Френка Райнгарта з Бостонської публічної бібліотеки.

На с. 232: Хуан Хосе з племені пуебло, Санта Клара. Омаха, 1898 рік. Колекція Френка Райнгарта з Бостонської публічної бібліотеки.

На с. 260: Заарканення бізона. Дакота, прибл. 1887–1892 роки. Фото Джона Ґребла. Бібліотека Конгресу США.

На с. 290: Воїн племені кайова. Омаха, 1898 рік. Колекція Френка Райнгарта з Бостонської публічної бібліотеки.

На с. 319: Табір племені лакота (сіу) у Пайн-Ридж. Південна Дакота, 1891 рік. Фото Джона Ґребла. Бібліотека Конгресу США.

На с. 349: Гаті Том, індіанка племені апачі. Омаха, 1898 рік. Колекція Френка Райнгарта з Бостонської публічної бібліотеки.

На с. 377: Той-Хто-Йде-На-Війну та Печерний-Ведмідь-Рогач, вожді племені сіу. Омаха, 1898 рік. Колекція Френка Райнгарта з Бостонської публічної бібліотеки.

На с. 406: Буйвол-Вожак (плем’я кроу) перетинає потік верхи. Монтана, прибл. 1905 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

На с. 435: Зруб Едварда Киртіса в Арізоні. Прибл. 1908 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

На с. 464: Пуебло племені гопі в Арізоні. 1906 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

На с. 492: Люсіл із племені дакота. Мінесота, 1907 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

На с. 522: Індіанці племені кроу курять люльку миру. Монтана, 1905 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

На с. 551: Жінка племені квамічан на каное. Британська Колумбія, прибл. 1910 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

На с. 571: Чоловіки із племені кроу здійснюють ритуал заклинання. Монтана, 1907 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

На с. 579: Дівчинка з племені пікан біля тіпі. Монтана, 1910 рік. Фото Едварда Киртіса. Бібліотека Конгресу США.

Інформація видавця

УДК 821.112.2-311.3.03"18/191

ББК Ш5(4Нім)5-446

М14

Май, Карл. ВІННЕТУ І: Роман / Переклала з німецької Наталка Сняданко. 2-ге вид. — Львів: Видавництво «Астролябія», 2018. — 592 с.

Перекладено за виданням: Karl May. Gesammelte Werke. Bd 7. — Bamberg: Karl-May-Verlag, 1951.

Усі права застережені.

Жодну частину цього видання не можна видруковувати, закладати в комп’ютерну пам’ять, відтворювати у будь-якій формі та будь-якими засобами без попередньої письмової згоди видавництва.

Український переклад, редагування і дизайн

© Видавництво «Астролябія», 2017, 2018

ISBN 978-617-664-160-5

ЗМІСТ

Вступ • 5

Ґрінгорн • 11

Перші вестменівські лаври • 40

Дикі мустанги • 75

Клекі-Петра • 99

Біля багаття • 137

Йти по сліду • 159

У спілці з кайова • 175

В очікуванні апачів • 205

Віннету в полоні • 227

Ніж-блискавка • 249

Однією ногою в могилі • 276

«Гарний день» • 293

На пáлі • 309

Не на життя, а на смерть • 331

Кінець боягуза • 362

Кровні брати • 389

Таємниця серця • 408

Уперед на схід! • 425

Прокляття золота • 453

Слід вказує дорогу • 482

На горі Наґґет • 514

«…Щоб мене качка копнула!» • 547

Мапи • 583

Опис ілюстрацій • 585

Літературно-художнє видання

Карл Май

ВІННЕТУ І

Переклала з німецької Наталка Сняданко

Підписано до друку 02.11.2018. Формат 84x108 1/32

Папір офсетний. Гарнітура «Minion Pro»

Друк офсетний. Умовн. друк. арк. 31,08

Видавництво «Астролябія», ТзОВ

а/с 66, Львів 79000 Україна

Тел.: + 38032 243 56 72

Факс: + 38032 276 23 00

Моб. тел.: + 38050 431 54 64

Ел. пошта: info@astrolabium.com.ua

Web-сторінка: http://www.astrolabium.com.ua

Свідоцтво про внесення до державного реєстру видавців ДК № 967 від 27.06.2002 року

Віддруковано у ПРАТ «ХКФ «Глобус»

КП ДАК «Укрвидавполіграфія»

Зам. 8-11-0208.

May, Karl. Winnetou І: А novel / Translated from German by Natalka Snyadanko. 2nd ed. — Lviv: Astrolabe Publishing, 2018. — 592 p. [Ukrainian language edition]

Winnetou I is the first novel of the adventure cycle by the distinguished German writer Karl May (1842–1912) about the chief of the Mescalero Apaches Winnetou. The events of the cycle take place in the second half of the 19th Century in USA in the course of colonization of the Old West. Winnetou, the noble and brave man, heroically resists to some attempts to deprive his people of the right to life on their own land. And in this unequal fight he finds a white-skin ally — a land-surveyor of the Western Railway named Old Shatterhand.

ISBN 978-617-664-160-5

Про автора

Карл Май (1842–1912) — автор захопливих пригодницьких романів, події яких відбуваються на Дикому Заході в США, в Південній Америці, Близькому Сході, Китаї. Належить до числа найбільш перекладених іншими мовами німецьких авторів. Уперше видаючи його твори українською мовою, розпочинаємо із циклу романів про індіанського вождя Віннету у перекладі Наталки Сняданко.

Примечания

1

З часу написання роману змінилося чимало, особливо у тому, що стосується згаданих на початку книги турків. Утім, автор тут проникає у справжні причини, що роблять той чи інший народ «хворим», викриваючи блюзнірську природу нечистих на руку різноманітних спекуляцій на цю тему (тут і далі — прим. видавця).

2

Конкíста (ісп. la Conquista) — завоювання іспанцями земель Америки у XV–XIX ст., що розпочалося з відкриття континенту Колумбом (1492).

3

Прéрія — північноамериканський степ у центральній частині материка між Скелястими горами й р. Міссісіпі. На сьогодні майже всі прерії розорані.

4

Вайóмінґ — штат у Скелястих горах США. З усіх корінних індіанських племен території штату — сіу, кроу, блекфут, юти, селіш, шайєнни, шошони, арапахо — зараз у резервації Вінд-Рівер залишилися тільки двоє останніх.

5

Апáчі — войовничі кочові племена індіанців Північної Америки. Сьогодні мешкають у резерваціях штатів Нью-Мексико, Арізона (США).

6

Ґрінгорн (англ. Greenhorn) — у буквальному значенні «зеленорогий», тобто — недосвідчений новачок.

7

Ракýн, або американський єнот-полоскун, — рід нічних хижих ссавців родини ракунових. Опóсум — рід сумчастих ссавців, що мешкають у Північній та Південній Америці.

8

Метúси — нащадки міжрасових шлюбів європеоїдів та індіанців. Мулáти — нащадки змішаних шлюбів представників негроїдної та європеоїдної рас.

9

Міссісíпі — найдовша ріка у США, одна з найбільших рік світу, тривалий час була кордоном між освоєними і ще вільними територіями.

10

Ніж Бóуї — великий ніж (довжина приблизно 25 см, а ширина леза близько 4 см) особливої форми (широкий, із верхнім скосом наприкінці леза, s-подібною чи прямою бронзовою ґардою), з’явився у США у тридцятих роках XIX ст. Вважається, що такий тип ножа придумав американський полковник Джеймс Боуї.

11

Дикий Захід — назва територій, що сьогодні становлять західну частину США, у період між Громадянською війною у США (1861–1865) і 1890 роком.

12

Сент-Лýїс — місто і порт над рікою Міссісіпі (штат Міссурі).

13

Койóт — хижий ссавець родини псових. Назва походить від ацтекського слова coyotl, «гавкучий пес».

14

Мустáнг — напівдикий кінь американських прерій. Предки мустангів — здичавілі коні, яких завезли туди у XVI ст. іспанські завойовники. Різні племена індіанців обирали тварин різної масті.

15

Вестмен (буквально «західна людина») — той, хто добре знає умови Дикого Заходу, переважно це мисливець, у цьому контексті — діловитий американець із західного кордону, який у XIX ст. просувався усе далі в глибину не завойованих ще територій індіанських племен.

16

Полігономéтрія — спосіб побудови планової геодезичної мережі. Тріангуляція — один з головних методів створення мережі опорних геодезичних пунктів.

17

Пáуні — індіанський народ, що проживав на території сучасних штатів Небраска і Канзас. У XIX ст. пауні майже повністю вимерли від епідемій віспи та холери, привезених європейцями.

18

Територією індіанців офіційно називалися землі, відведені у 40-60-ті роки XIX ст. федеральним урядом для проживання індіанців, а згодом, 1907 року, з них був утворений штат Оклахома.

19

Ред-Рíвер — ріка на півдні США, притока Міссісіпі, є природним кордоном між штатами Техас і Оклахома. Кенéйдіан-Рíвер — притока ріки Арканзас, перетинає Нью-Мексико, Техаський виступ та всю Оклахому.

20

Нью-Мексико — штат на південному заході США.

21

Кайóва — племена індіанців, які у XIX ст. проживали на території сучасних штатів Канзас, Колорадо, Оклахома. Комáнчі — індіанські племена, які відкололися від північноамериканських індіанських племен шошонів, коли навчилися використовувати коней.

22

Сáнта-Фе — столиця штату Нью-Мексико та адміністративний центр округу Санта-Фе. Колись на території цього міста стояли індіанські поселення.

23

Літл-Рок — місто на лівому березі річки Арканзас, столиця штату Арканзас, адміністративний центр округу Пуласкі.

24

Арканзáс — штат на півдні США. На території сучасного Арканзасу до приходу європейців жили племена корінних мешканців Америки, так званої Міссісіпської культури: черокі, осейдж, каддо, куапо.

25

Бізóн — рід ссавців з родини бикових. Запозичивши у європейців коней, індіанці з XVII ст. навчилися полювати на бізонів, створивши унікальну культуру, яка жила винятково з того полювання. Гігантські стада бізонів майже повністю винищили європейці під час освоєння Дикого Заходу.

26

Мафусаїл — за Біблією (Старий Заповіт), один з прабатьків людства, прожив нібито 969 років. Його ім’я стало синонімом до слова «довгожитель».

27

В англомовних країнах 1 фунт дорівнює 0,45 кг.

28

Англійська миля дорівнює 1,6609 км.

29

Ґрíзлі — підвид бурого ведмедя, хутро має сивуватий відтінок. Ґрізлі зазвичай виростає до 2,4–2,5 м і важить до 450 кг, довжина кігтів — до 15 см, сила укусу може досягати 230 кг.

30

Мокасúини — м’яке взуття, яке північноамериканські індіанці шили зі шкури звіра (шерстю назовні) або з замші, часто прикрашали візерунками й малюнками.

31

Мескалéро — плем’я індіанців, що входило до складу апачів. Мескалеро проживали на території сучасних штатів Нью-Мексико й Техас.

32

Флінт, або флінтглас, — оптичне скло зі значною кількістю окису свинцю, тому має високий показник заломлення і прозорості. Застосовується в оптичних прицілах.

33

Канзáс — один зі штатів Середнього Заходу США. Засноване 1827 року в Канзасі місто Форт Лівенворт було першим довгочасним опорним пунктом білої раси.

34

Шошóни — північноамериканська група індіанських племен, до яких генетично належать команчі, а також юти, серрано, тонгва.

35

Пуéбло — групи корінних індіанців декількох культур південного заходу США, характерною особливістю яких були протоміста у формі одного величезного будинку (звідси й назва). Деякі пуебло заселені й досі.

36

Керéс — ізольована мовна група (7 діалектів), поширена серед народів пуебло (нині — Нью-Мексико).

37

Міннесóта — найпівнічніший штат США. На заході межує з Північною та Південною Дакотою. До приходу європейських колоністів на цих територіях проживали племена анішінаабе, дакота та інших американських індіанців. У результаті шеститижневої війни в Дакоті 1862 року були винищені 38 племен дакота.

38

Пéкос — притока ріки Ріо-Ґранде. Протікає територією штатів Техас та Нью-Мексико.

39

«Пісня про Гаявáту» — епічна поема Генрі Лонгфелло, заснована на легендах індіанців народу оджибве. Оджибве відомі своїми каное з березової кори, священними записами на бересті, використанням дикого рису, міді.

40

Все це назви індіанських племен (переважно атабаскомовних, як і самі апачі), що мешкали на південному заході США. Ліпанів європейці вважали чи не найжорстокішим з-поміж них.

41

Навахо — найчисленніший індіанський народ Північної Америки, що втратив незалежність після 1848 року, у 1860-х рр. поселені в резерваціях на території штатів Арізони, Нью-Мексико та Юти.

42

Пестливий варіант імені Чарльз, що є англійським відповідником німецького імені Карл. Отож, виглядає, що під прізвиськами «Ґрінгорн» і «Вбивча Рука» насправді ховається сам автор — Карл Май.

43

У перекладі з англійської: «Ходімо!».

44

Цинциннáті — місто в окрузі Гамільтон, у штаті Огайо на північному березі річки Огайо. Відстань з-над берегів річки Солт-Форк, де розгортаються події, до м. Цинциннаті становить понад півтори тисячі кілометрів.

45

Ріо-Бóске-де-Начітóчес — головна притока Ред-Рівер (нині має назву Преріє-Доґ-Тавн-Форк, тече територією штату Техас); назва походить від племені начіто (нáшіт-уш), що входило до індіанської конфедерації Кеддо.

Content

Май Карл Віннету І

Карл Май Віннету І

Вступ

Ґрінгорн

Перші вестменівські лаври

Дикі мустанги

Клекі-Петра

Біля багаття

Йти по сліду

У спілці з кайова

В очікуванні апачів

Віннету в полоні

Ніж-блискавка

Однією ногою в могилі

«Гарний день»

На пáлі

Не на життя, а на смерть

Кінець боягуза

Кровні брати

Таємниця серця

Уперед на схід!

Прокляття золота

Слід вказує дорогу

На горі Наґґет

«…Щоб мене качка копнула!»

Мапи

Опис ілюстрацій

Інформація видавця

Про автора

Примечания