Ґете Йоганн Вольфґанґ

Фауст. Трагедія

Йоганн Вольфґанґ Ґете

Фауст

Трагедія

ПРИСВЯТА[1]

Знов близитесь ви, постаті туманні,

Що вже мені з'являлися колись.

Чи вдержу вас? Чи знову тій омані

Мої чуття прихильно піддались?

Ви ринете! Пануйте ж, нестримáнні,

Коли вже ви так владно піднялись;

Моя душа бентежно молодіє,

Коли від вас чудовний дух повіє.

Ви принесли веселих днів картини

І образів, навіки любих, рій;

І першого кохання й дружби тіні;

Встають, немов у казці прастарій.

Згадалися життя зиґзаґи звинні,

Минулий жаль, і втрати біль гіркий,

І ймення тих, що їх зрадлива доля

В цвіту стяла, мов квіти серед поля…

Пісень моїх не чують ніжні душі,

Що слухали пісні юнацьких днів [2] ;

Розвіялись бесіди наші дружі,

Їх відгомін давно вже відбринів.

Кругом чужі, хоч, може, й не байдужі,

Та їх хвала не радує чуттів;

А ті, що їх, мов рідні, привітають,

Розкидані, десь по світах блукають.

І знов мене привиддя полонили,

Неначе звуть в мовчазне царство сна.

Колишній спів мій, майже занімілий,

Лунає знов, мов арфа чарівна;

Я стрепенувсь, і сльози забриніли,

І серце враз відтало аж до дна…

Теперішнє здалека ледве мріє,

А що пройшло — ізнов живе і діє.

ПРОЛОГ У ТЕАТРІ[3]

Д и р е к т о р   театру, п о е т   і   к о м і к.

Д и р е к т о р

Обидва ви не раз мені

В пригоді стали в хвилю скрути;

Скажіть, яким повинен бути

Театр у нашій стороні?

Бажаю я завжди юрбі годити:

Вона живе, дає й другому жить.

Стовпи стоять, поміст із дощок збитий,

І всяк туди, на свято мов, спішить.

Сидять усі вже, звівши вгору брови,

До подиву і захвату готові.

Я знаю, як сподобатися всім,

А все ж чомусь сьогодні страшнувато;

Хоч путнє щось незвично бачить їм,

Але вони читали страх багато.

Як змайструвать виставу нам таку —

Нову, й живу, і людям до смаку?

Люблю, коли у нас під балаганом

Гучна юрба хвилює ураганом

І тиснеться до цих дверей вузьких,

Мов у переймах болісно-тяжких.

Ще в білий день, ще о четвертій

До каси товпляться дістать квиток

І ладні битися за нього до півсмерті,

Мов це — в голодний рік насущника шматок.

Лише поет зробить це диво здібний;

О друже мій, тут твій талант потрібний!

П о е т

Не говори про натовп той нікчемний;

Його діла високий дух гнітуть,

Затьмарюють, як морок ночі темний,

Затягують у вир, у каламуть.

Веди мене в небесний світ таємний,

Де радощі поетові цвітуть.

Лиш там любов і дружба нас чекають,

Божественні чуття в серцях плекають.

Що в глибині грудей у нас постало,

Що, тремтячи, зірвалось на уста,

Невдало раз, а інший раз і вдало, —

Поглине все хвилина зла й пуста;

А що рокú у серці визрівало,

В довершене творіння вироста.

Примарний блиск живе одну хвилину,

Правдивому нема в віках загину.

К о м і к

А що мені з потомних тих віків?

Коли б і я про них лиш говорив,

То хто б сучасників розважив?

А їм потрібен добрий жарт,

І вже чогось веселий хлопець варт,

І чимсь в суспільстві він заважив.

Хто зацікавить публіку зумів,

Того вона не кине цінувати;

Що більше буде слухачів,

То легше їх опанувати!

Отож зробіть нам п'єсу до пуття

І виведіть фантазію і волю,

Кохання й розум, пристрасть і чуття,

Та й дурості якусь там дайте ролю.

Д и р е к т о р

А головне, як більш перипетій!

Бо глядачі цікаві до подій;

Як більше сцен напружених, рухомих,

Щоб всяк дививсь, не зводячи очей, —

І ви попали вже в число відомих,

Усюди люблених людей.

Лиш масою підкорите ви масу,

Для себе в ній всяк найде штучку ласу;

Де всього є, там кожен візьме щось,

Й видовище до серця всім прийшлось.

Даєш нам твір — давай в шматках, на милість,

Таке рагу нам вигідніш, як цілість,

Бо легко зготувать і зручно подавать.

Нащо тобі здалась довершена умілість?

Хоч що дай публіці — на шмаття буде рвать…

П о е т

Ганебне ремесло ганебним буде скрізь

І справжньому художнику не личить.

Та ви, я бачу, завзялись

Нікчемних партачів звеличить.

Д и р е к т о р

Такий докір мені не заболить:

Хто дума путнє щось зробить,

Знарядь шука, як до роботи.

А вам — м'які дрова колоти;

Для кого пишете? Глядіть:

Ось цей з нудоти йде сюди,

Той — за столом по зав'язку напхавшись,

А той (найгірший він завжди) —

Газет усяких начитавшись.

До нас збігаються, немов на маскарад,

Побачити цікаве кожен рад!

Тут дами напоказ з'являються ошатні;

Це теж артистки, лиш безплатні.

Ви дивитесь з поезії висот,

І всі поклонники вам любі;

Погляньте ж ближче на народ:

Одні холодні, другі грубі.

Той по виставі йде у карти грать,

Той зночувати ніч в обіймах у повії;

Чи ж варт для них бентежить мрії

І муз шляхетних турбувать?

Кажу ж вам, лиш пишіть,

все більш і більш пишіть, —

І зразу шлях до успіху відкритий, —

Людей аби із плигу збити,

Бо трудно їх задовольнить…

Що з вами? З радощів? Чи що болить?

П о е т

Іди шукай деінде наймитів!

Ти хочеш, щоб поет занапастив

Свій вищий дар — і пориви, і мрії

Природою натхненого творця!

Чим він чарує всі серця?

Чим він скоряє всі стихії?

Це та гармонія, що лине із грудей

І обійма весь світ — природу і людей.

Коли природа свій починок вічний,

Байдуже прядку крутячи, пряде,

І всіх створіннів гурт негармонійний

Різноголосячи гуде, —

Хтó вносить лад усюди живодайний,

Вливає ритм у кожен рух і звук?

Хто всі ті голоси в хорал єднає зграйний,

В акордів голосних врочистий перегук?

Хто каже бурі в пристрасті ревіти,

Зорі вечірній в роздумі сіять?

Хто може всі весняні пишні квіти

До ніг коханої прослать?

Хто лаврові листки спліта в вінок,

Щоб увінчати почестю героїв?

Хто олімпійцям захист і зв'язок?

Поет, людської сили прояв.

К о м і к

Явіть же нам ту силу спóвна,

Хай творчість так у вас іде,

Немов пригода та любовна.

Буває, двох десь випадок зведе,

А там пішли побачення й розмови,

Щасливі сни й пробудження раптові,

Надії хміль і гіркота оман, —

І так незчуєшся, як вродиться роман!

Таку і ви нам п'єсу дайте,

В життя людське чим глибше заглядайте!

Всі так живуть, а бачать так не всі,

Тож покажіть життя у всій красі.

Картини барвні, світло тьмяне

Та іскра правди в млі омани —

І наварили ви пиття,

Що людям скрашує життя.

І йде сюди замріяне юнацтво,

Йому ваш твір — чудесне відкриття,

І йдуть сюди вразливі на чуття,

Для них ця гра — переживань багатство.

І кожен тут знаходить щось своє

І бачить те, що в нього в серці є.

Ще здатні всі вони і до плачу й до сміху,

Шанують пориви, із блиску мають втіху…

Хто всього знав, тому попробуй догоди!

Хто починає жить — подякує завжди.

П о е т

Верни ж мені той час блаженний,

Коли я жити починав,

Коли пісень потік натхненний

З джерел незглибних виринав;

Коли в туман був світ повитий

І чар закритий в пуп'янки,

Коли барвисті і п'янкі

В лугах веселих рвав я квіти…

Я бідний був — і все я мав,

І правду й вигадку кохав…

Верни ж ті пориви чудові,

І серця жаль, і щастя сни,

І міць ненависті й любові —

Минулу молодість верни!

К о м і к

Та молодість потрібна лиш,

Як ворог у бою натисне,

Як дівчина, усіх миліш,

Тобі сама на шию звисне,

Як вабить здалеку вінок

Тебе добігти ген до цілі,

Як на умі тобі танок

І пиятика ночі цілі, —

А струни ліри золоті

Рукою вправною торкати,

Назустріч обраній меті

Стежками звинними блукати, —

Це вам, старим, і Бог велів,

І цьому тільки маємо радіть ми,

Бо старість з нас не робить малюків,

Вона лиш застає нас дітьми.

Д и р е к т о р

Покиньте спори й арґументи,

Лишіть докори й компліменти, —

За них нічого не купить;

До діла треба приступить.

Натхнення, настрій — то бридня все,

Сміліші будьте, їх не ждіть.

Коли поетом ти назвався,

Умій натхненням володіть!

Варіть же швидше, друже милий,

Кріпкий напій, що ми ждемо;

Чого сьогодні не зробили,

Те завтра не прийде само!

Отож і дня дарма не гайте,

Як тільки є можливість десь,

За коси враз її хапайте

І вже із рук не випускайте,

Поки свого не доб'єтесь.

Адже яких лише дивацій

Не бачив наш німецький кін!

Тож не шкодуйте ні машин,

Ні чудернацьких декорацій.

Не бракуватиме зірок.

І сонця, й місяця, і неба,

Дамо й води, й вогню, як треба,

І скель, і звірів, і пташок!

Так розміркуйте ж все дотепно,

На сцені всесвіт умістіть

І швидко й бережно пройдіть

Із неба через землю в пекло[4].

ПРОЛОГ НА НЕБІ[5]

Г о с п о д ь,   а р х а н г е л и, згодом М е ф і с т о ф е л ь.

Р а ф а ї л

Могутнім громом сонце грає

В гучному хорі братніх сфер[6]

І путь накреслену верстає

Од первовіку й дотепер.

Цих незбагненних див видіння

Сповняє силою серця,

І, як у перший день творіння,

Величні всі діла Творця.

Г а в р и ї л

Земля із швидкістю страшною.

В просторі крутиться-літа,

І райське світло дня чергою

Зміняє ночі темнота.

Хвилює море неозоре

І шумом скелі покрива,

Та сфер стремління вічно-скоре

І гори, й море порива.

М и х а ї л

Бурхають бурі навзавóди,

Шумлять нестримано кругом

І огортають твердь і води

Таємно-грізним ланцюгом.

Блискоче з хмар руїнний пломінь,

Громам осяюючи путь,

Та всеблагої ласки промінь

Приборкує стихії лють.

В с і   т р о є

Цих незбагненних див видіння

Сповняє силою серця:

І, як у перший день творіння,

Прекрасні всі діла Творця.

М е ф і с т о ф е л ь

О Господи, ти знов між нас явивсь,

Питаєш, як ідуть у кого справи;

Між челяддю і я тут опинивсь,

Бо ж завше був до мене ти ласкавий.

Не вмію я так компліментів править,

Як ангели, удатні на язик,

Від пафосу мого ти б засміявся навіть,

Коли б ти був од сміху не одвик.

Сонця й світи залишу я в спокої —

Я свідок лиш мізерности людської.

Смішний божок землі не зміниться ніяк, —

Як спервовіку був, так і тепер дивак.

Погано він живе! Не треба

Було б йому давать і крихти світла з неба.

Тим розумом владає він,

Щоб жити, як тварина із тварин.

Та він же чисто коник той цибатий

(Пробачте порівняння це мені):

Не підлетить, а вміє лиш стрибати

Та знай сюрчить в траві свої пісні.

Та у траві іще б якóсь жилося,

Так ні, притьмом в болото суне носа.

Г о с п о д ь

І вічно скаржишся мені ти!

Невже ж тебе задовольнити

Земля ніколи не змогла б?

М е ф і с т о ф е л ь

Ні, Господи! На ній одне лихе твориться:

Так люди мучаться, що жаль на них дивиться, —

Вже проти них і запал мій ослаб.

Г о с п о д ь

Ти знаєш Фауста?

М е ф і с т о ф е л ь

Він доктор?

Г о с п о д ь

Він мій раб!

М е ф і с т о ф е л ь

Та раб то раб, а служить по-якому?

І їсть, і п'є він щось не по-земному.

Його думки, на безум хворі,

Ширяють десь в непевній далині.

То з неба б він зірвав найкращі зорі,

То пив би він всі радощі земні;

Та ні земля, ні далі неозорі

Не вдовольнять тієї маячні.

Г о с п о д ь

Він поки що у мороці блукає,

Та я вкажу йому до правди вхід,

Бо знає садівник, як деревце плекає,

Який від нього буде цвіт і плід.

М е ф і с т о ф е л ь

Та він не ваш, я ладен закладатись!

Дозвольте лиш за нього взятись,

І піде він за мною вслід.

Г о с п о д ь

Я згоден, спробуй його злудить,

Поки живе він на землі;

Хто йде вперед, той завше блудить.

М е ф і с т о ф е л ь

Спасибі вам; з мерцями справи злі,

Я не люблю тії мороки;

Мені за них миліш здорові, повні щоки;

Я так люблю живих людей,

Як любить кіт живих мишей.

Г о с п о д ь

Що ж, спробуй відірвати духа

Від його першоджерела

І, якщо він тебе послуха,

Зведи його на стежку зла.

Знай, сам ти осоромишся натомість:

В душі, що прагне потемки добра,

Є правого шляху свідомість.

М е ф і с т о ф е л ь

Свідомість швидко завмира!

Я знаю, в мене певна гра.

А вже коли свого доб'юся,

То матиму утіху немалу:

Нехай тоді плазує у пилу,

Як та змія, моя тітуся[7].

Г о с п о д ь

Приходь сюди безпечно завше,

На ваш-бо рід не маю ворожди;

А з духів заперечення, лукавче,

Ти був мені найстерпніший завжди.

Людина не всякчас діяльності радіє,

Понад усе кохає супокій;

Потрібен їй супутник ворушкий,

Щоб бісом грав і збуджував до дії.

А ви, справдешні діти Божі,

Любуйте на дива творіння гожі!

Нехай живий і вічно-творчий дух

Ллє скрізь любови світло животворне

І явищ біг, речей минущих рух

Хай думкою безсмертною огорне.

Небо закривається, архангели розходяться.

М е ф і с т о ф е л ь

До чого ж гарний дідуган!

З ним інколи зустрітися приємно.

І то сказать: такий великий пан

З дияволом обходиться так чемно!

ЧАСТИНА ПЕРША

Дія перша

НІЧ[8]

Вузька кімната з високим Готичним склепінням. Ф а у с т  сидить неспокійно в кріслі біля столу.

Ф а у с т

У філософію я вник,

До краю всіх наук дійшов —

Уже я й лікар, і правник,

І, на нещастя, богослов…

Ну і до чого ж я довчивсь?

Як дурнем був, так і лишивсь.

Хоч маю докторське звання

І десять років навмання

Туди й сюди, навкрив-навкіс

Воджу я учнів своїх за ніс, —

А серце крається в самого:

Не можем знати ми нічого!

Хоч я й розумніший, як бевзні ті всякі,

Учені, магістри, попи та писаки,

Хоч я в забобони й страхи не вдаюся,

Із пекла сміюся, чортів не боюся, —

Зате ніяких радощів не маю,

Не вірю я, що я щось знаю,

Не вмію я людей навчати,

Не вмію їх на добре напучати…

Грошей, майна я не нажив

І слави теж не заслужив;

Собака, й той не став би так жити!

Тому-то й почав я ворожити, —

Чи не одкриє духів міць

Мені одвічних таємниць,

Щоб я дарма не мудрував,

Чого не знаю, не казав,

Щоб я збагнув почин думок

І світу внутрішній зв'язок,

Щоб я пізнав основ основу,

А не кидав слова-полову…

О повний місяцю ясний,

Мій друже тихий і сумний!

Коли б востаннє з висоти

Мої страждання бачив ти

За цим столом чувань нічних,

Між цих пергаментів і книг!

Коли б я міг блукать між гір,

В твоїм промінні ніжить зір,

Серед печер звиватись духом,

В твоїй імлі снуватись лугом,

Весь чад науки там лишити,

В твоїй росі цілющій змити!..

Ох! Я ще тут, в тюрмі-норі?

О мури прокляті сирі!

У цих мальованих шибках

Небесний світ — і той зачах![9]

Стримлять до неба стоси книг,

Ненатла точить їх черва,

Їх пилюга густа вкрива,

І кіпоть осіда на них;

Уздовж полиць з давнезних літ —

Реторти, слоїки, склянки,

Начиння, приладів рядки —

І це в тебе світ! І це зветься світ!

І ти питаєш ще, чому

На серце туга наляга,

Чому незвідана нудьга

Труїть всі радощі йому?

Замість живих природи хвиль,

Куди Творець людей вселив,

Навколо тебе — тлінь, і цвіль,

І жах потворних кістяків.

Тікай! На волю, на простір!

Візьми цю книгу чарівну;

Цей Нострадамів віщий твір

Тобі відкриє таїну[10].

Спізнаєш ти шляхи світил,

Збагнеш природи вічний рух,

І в душу вступить повінь сил,

Коли промовить духу дух.

Шкода обнять сухим умом

Священних знаків зміст живий;

Ви, духи, тут в'єтесь кругом,

Озвіться ж ви на голос мій!

(Розкриває книгу і бачить знак макрокосму) [11] .

Яким блаженством всі мої чуття,

Уся моя істота пойнялася,

Немов по жилах полумінь життя

І невмируща юність розлилася…

Чи то ж не Бог ці знаки написав,

Що душу збурену втишають,

Що серце вражене втішають,

Що перед розумом наяв

Природи тайнощі всесильні виявляють?

Чи ж я не Бог? Я просвітлів!

І враз моє духовне око

В природи творчий вир заглянуло глибоко.

Тепер збагнув я сенс премудрих слів:

«В світ духів можна прозирнути[12],

Та ум і серце мляві вкрай:

Встань, учню, і земнії груди

В ранковім сяєві скупай!»

(Розглядає знак).

Як все тут діє в колі вічнім,

У многоликій красоті,

Як сили горні в льоті стрічнім

Міняють кінви золоті!

На благовісних крилах мають,

Споруду всесвіту проймають

У гармонійній повноті!

Яка картина! Ах! Картина лиш…

Природо безконечна! Де ж, коли ж

Знайду ту грудь, що нею світ ти поїш,

І небо, й землю — все живиш?

Невже ж ти болю в серці не загоїш,

Жаги палкої в нім не заспокоїш?

(Перегортає нетерпляче книжку й натрапляє на знак Духа Землі).

Цей знак на мене має інший вплив!

Ти, Дух Землі, мені рідніший,

Я став відразу мов сильніший,

Мов хміль вина мене сп'янив;

І я ладен пірнути в світу море,

Знести земні і радощі, і горе;

Ні грім мене, ні хвиль виття суворе,

Ні згуби страх, ні буря не поборе!

Нахмарило кругом —

І місяць заховавсь,

І лампа згасла!

В імлі встає над головою

Червона зáграва…

Холодний жах згори війнув,

Мене пройняв!

Це дух летить, це дух благання вчув…

Одкрийсь мені!

Твій повів серце стрепенув

І владно тягне…

Усе єство до тебе прагне!

Тобі віддав навік я серце й душу,

Нехай і вмру — тебе побачить мушу!

(Бере книгу і промовляє таємничі заклинання. Займається червона заграва, в полум'ї з'являється Дух).

Д у х

Хто зве мене?

Ф а у с т

(аж відсахнувся)

Лице страшне!

Д у х

Ти притягнув мене так владно,

З моєї сфери пивши жадно,

І ось…

Ф а у с т

Жахаєш ти мене!

Д у х

Благав ти ревно і незмінно

Побачити вид мій, почути мою річ;

Вразив мене відчайний клич, —

Ось я… То чом же, надлюдино,

Ганебно так дрижиш? Де дівсь душі порив?

Де велет сміливий, що світ в собі створив,

Носив, плекав; що помисли жили в нім

Із духами у всьому стати рівним?

Чи ж ти той Фауст, що ждав і сподівавсь,

Нестримано до мене поривавсь?

І ось, як я дихнув на тебе палко,

Відразу знітився ти жалко,

Гробак нікчемний, боязкий!

Ф а у с т

Ні, я знесу вогонь чарівний!

Це я, це Фауст, тобі я рівний!

Д у х

В життя потоках, у морі дій

В'юся вгору, вниз,

Ллюся всюди й скрізь!

Народження й смерть —

Океан і твердь,

Ткання мінливе,

Життя бурхливе[13], —

Я тчу на грімкому верстаті часý

Богам на одіння живую красу.

Ф а у с т

По всьому світу ти снуєш,

Діяльний дух, як я близький до тебе!

Д у х

Близький до того, що збагнеш,

А не до мене!

(Щезає).

Ф а у с т

(Падає додолу).

Не до тебе?

А до кого ж?

Я, подоба Божа,

І не близький до тебе!

Хтось стукає у двері.

О смерть гірка!

Це йде мій помічник[14],

Докучливий сухий влазлúвець!

І щастя обернулось внівець,

І привид вимріяний зник!

Увіходить В а ґ н е р у шлафроці, в нічному ковпаку, з лампою в руці. Фауст відвертається з нехіттю.

В а ґ н е р

Даруйте, ви декламували;

Це з грецької трагедії, мабуть?

Це вміння має значення чимале,

І я б хотів його здобуть.

Чував я, що й священик-казнодія

Повчитись часом може в лицедія.

Ф а у с т

Так, якщо й сам священик — лицедій;

Немало є між них такого крою.

В а ґ н е р

Ох! Ми живем здебільша самотою

І бачим світ хіба у день святний,

Немов крізь телескоп, лише здалека;

І вчить людей казанням — річ нелегка.

Ф а у с т

Без почуття й мистецтво все даремне,

Коли ж говорить з вас душа,

То слово щире і буремне

Усі людські серця зруша.

А ви?.. Сидіть та компонуйте

З чужих об'їдків розмазню,

Та в попілець ретельно дуйте —

Ачей здобудете вогню!

Як вам це всмак, то дýрні й діти

З вас подивують інший раз;

Але шкода серцями володіти,

Коли немає серця в вас.

В а ґ н е р

Та красномовство все ж нам не байдуже,

А я, на жаль, в нім знаюся не дуже.

Ф а у с т

Шукай заслуги не в словах,

Не шийся в галасливі блазні!

Як розум є в твоїх речах,

То будуть без окрас виразні,

Бо для правдивих мудреців

Не треба вишуканих слів.

Всі ваші фрази дуті, беззмістовні,

Цяцьковані, бундючно-пишномовні, —

То вітер лиш, що десь між верховіть

Сухим осіннім листям шарудить.

В а ґ н е р

Ох, довгий лан знання,

А ми недовговічні!

Всі досліди мої критичні

Не раз ця думка зупиня.

Як важко досвіду набратись,

Щоб до самих джерел дістатись!

А там, дивись, на півшляху

Спіткаєш нагло смерть лиху.

Ф а у с т

Пергаменом жаги не вгамувати,

Не в нім свята, живуща течія;

Повік тобі на спрагу знемагати,

Коли суха душа твоя.

В а ґ н е р

Пробачте, нам приємно завше

Побачить, дух часів прослідкувавши,

Які колись думки у мудреців були

І як далеко ми тепер вперед пішли.

Ф а у с т

Авжеж далеко, аж до зір!

В часи минулі не сяга наш зір:

То книга за сьома печатьми.

А те, що звеш ти «дух часів», —

В тім лиш відбиток духу письмаків,

По суті, можем помічать ми.

Та писанина — то якесь страхіття,

Поглянувши, світ зá очі б тікав:

То — купа сміття, звалище лахміття,

А в кращім разі — фарс з життя держав,

Повчальними прикрашений думками,

Банальними, як у ляльковій драмі.

В а ґ н е р

А світ? А людський ум і почуття?

Пізнати їх усякий з нас бажає.

Ф а у с т

А що ж «пізнати» означає?

Хто справжнім іменем назве дитя?

Так, мало хто пізнать хоч дещо зміг,

Та й ті провидці, серцем необачні,

Несли свої думки юрбі невдячній;

За те й палили, й розпинали їх…

Даруйте, друже, мабуть, час кінчати,

Бо вже, дивіться, пізня ніч.

В а ґ н е р

А я ладен і цілу ніч не спати,

Аби вести із вами вчену річ.

Дозвольте й завтра, в великоднє свято,

Спитати вас про те, про се.

Я щирий до наук — і знаю вже багато,

Але хотів би знати все.

(Виходить).

Ф а у с т

(сам)

Іще його не зрадила надія;

Копається в гноїську, скарб шука,

А знайде часом черв'яка,

То, дурень, і тому радіє…

Як міг цей голос пролунати в час,

Коли тут вився духів рій таємний?

Та дякую тобі я на цей раз,

Ти, син землі, над всіх нікчем нікчемний!

Ти з пут відчаю визволив мене,

Бо я вже мало глузду не позбувся:

Видіння те було таке грізне,

Що перед ним я карликом почувся.

А я ж гадав, що, образ божества,

Я вже зирнув у істини свічадо

І поринув у вічне сяйво радо,

Земного збувшися єства;

Я був уже, мов світлий херувим,

Спроможний всю природу обійняти,

У насолоді творчій богувати;

За це зухвальство я діждавсь одплати,

Упавши в прах під словом громовим…

Мені з тобою не дано зрівнятись,

Мій дух слабкий: він зміг тебе дізватись,

А вдержати — снаги не стало в нім.

Таким малим, таким великим

Я чувся в ту блаженну мить;

Та вверг мене ти владним скриком

Ізнову в людську безвихідь.

Куди ж іти? Чого тікати?

Чи відректись від давніх мрій?

Своїми вчинками ми ставимо завади

Собі в дорозі життьовій!

На всі високі духу поривання

Матерія лягає тягарем,

І, благ земних досягши обладання,

Найвище з благ оманою ми звем,

І почуття, і пориви натхненні

Ми в суєті розгублюєм буденній.

Фантазія почне свій смілий льот,

Об вічності черкаючися грані,

Та розмах той повужчає зарані

В мутному вирі часових незгод.

Вгніздиться в серці глибоко турбота

І невсипущая скорбота,

Прогонять радощі, захмарять супокій,

Приймаючи щоразу вид новий:

То ніби дім і двір, то ніби жінка й діти,

Вода, вогонь, отрута, ніж;

Нема загрози — а дрижиш,

Нічого не згубив — а мусиш щось жаліти…

Не рівня я богам, і знаю, що це так;

Мабуть, проскнію вік, немов сліпий гробак,

Що вплаз живе і землю риє-пушить,

Поки його чиясь нога роздушить.

Хіба ж не пил то, з безлічі полиць

Злітаючи, мій мозок сушить?

Не мотлох то, що тисяччю дрібниць

Мене в цім затхлім світі душить?

Чи ж тут знайду, чого шукав?

Пощо мені у сотнях книг читати,

Що рід людський завжди і скрізь страждав,

А хто-не-хто і щастя міг зазнати?

Чом вищиривсь ти, черепе пустий?

Твій мозок, як і мій, колись серед туману

Шукав ясного дня, й блукав у тьмі густій,

До правди рвавсь, і потрапляв в оману.

Стоять, мене на глузи беручи,

Вали, зубці, колеса, кулі…

Біля дверей б'ючись, я мав вас за ключі, —

Та ви мені замка не відімкнули…

Бо, повна тайн і білим днем,

Природа не відслонить запинала,

І що вона тобі від духу заховала,

Того не витягнеш гвинтом і важелем.

Ось інструмент ще батьківського вжитку,

До нього я ні разу не торкавсь;

Ось блок уже здавен дармує без пожитку,

Від каганця весь сажею узявсь.

Ой, краще б я малий цей спадок згайнував,

Аніж тепер під ним, згинаючись, впрівати!

Що від батьків у спадок ти дістав,

Тим користуйсь, щоб дійсно посідати.

Що без пожитку нам — то тягар зайвих справ,

А користь вся у тім, що хвиля може дати.

Та що там із кутка так вабить, ловить очі?

Чи в пляшечці тій криється магніт?

Ясніє любо так, мов в лісі серед ночі

Проміння місячне, пробивши хащу віт.

Привіт тобі, фіале мій єдиний,

Утілення умілости людини,

Побожно я на стіл тебе здійму.

Вмістилище лагідних струй дрімотних,

Виталище витворних сил мертвотних,

Вслужи як слід господарю свойму.

Дивлюсь на тебе — і страждання глухне,

Візьмусь за тебе — поривання вщухне,

Вгамується в душі бажань прибій;

До ніг мені безкрає, світле море

Простелеться, мов дзеркало, прозоре,

І вдалині засяє день новий.

Ось близиться вогненна колісниця

На легких крилах! Вже готовий я

Новим шляхом в ефірний безмір звиться

До вищих сфер, де чистий чин сія.

Божиста розкіш, вічне раювання!

Чи ж варт його така гробача слизь?

Так, від земного сонця без вагання,

Без жалкування відвернись!..

Дерзни вступити самохіть до брами,

Якої всяк уникнути б волів;

Ти мусиш зараз довести ділами,

Що честь людей — не менш, як міць богів;

Перед хмурнúм проваллям не дрижати,

Що в нім фантазія до мук нас прирекла,

До того входу прямувати,

Що поза ним пекельний вир пала;

На крок рішучий мужности здобутись,

Хоч би й судилося в ніщо там обернутись.

Іди ж сюди, мій кубку кришталевий;

Залежався ти в цьому футляреві,

Давно вже я про тебе й не гадав!

Ти вигравав ще на дідівських святах

І звеселяв гостей понуркуватих,

Коли між них ти за столом кружляв.

Твій штучний карб аж очі в себе брав:

Усі той карб у віршах толкували,

А потім враз свій трунок випивали, —

Я не забув і досі тих забав…

Та не мінятимусь з сусідами тобою,

Не мудруватиму над хитрою різьбою,

Бо іншого пиття собі надбав.

В тобі ж темніє сік п'янкий, фатальний,

Що я обрав на цей бенкет прощальний;

В останній раз, самотній і печальний,

Вітаю ранок я, що тайно засвітав!

(Підносить келиха до вуст. Чути дзвони й хоровий спів).

Х о р   а н г е л і в

Христос воскрес!

Мир вам, оплутані

Згубними, лютими,

Грішними путами,

Мир вам з небес!

Ф а у с т

Що то за гомін, що за світлий дзвін

Від уст відводить чашу ненадпиту?

То дзвонів гук; чи не вістує він

День Великодній змученому світу?

Ви, хори, почали уже той втішний спів,

Що в воскресіння ніч з уст ангелів бринів

Потвердженням Нового Заповіту?

Х о р   ж і н о к

Миром пашистим

Ми полили його,

Саваном чистим

Ми повили його;

В гріб положили

Тіло його святе…

Як же з могили

Зник ти, Христе?

Х о р   а н г е л і в

Христос воскрес!

Радуйтесь, смирнії,

Серцем покірнії,

В іспитах вірнії, —

Ви спасетесь!

Ф а у с т

Небесна вість любові й миру,

За чим прийшла в оселю сіру?

Лети туди, де є лагідні почуття.

Я чую вість, але утратив віру[15].

А чудо — віри вкохане дитя.

У сфери ті, звідкіль той спів лунає,

Мені заказано політ;

Та рідний був той дзвін мені з малечих літ,

І знов мене він до життя вертає.

Колись, було, в суботній тишині

Небес цілунок мариться мені,

І чудо чується у дзвоні, тайни повнім,

І я горю в екстазі молитовнім;

І йду, було, у поле, в ліс,

У тузі солодко-бентежній,

І розливаюсь морем сліз,

І світ встає в мені безмежний!

Так згадую я час дитячих забавóк

І щастя свят весни, свобідне і безкрає,

І спогад любий цей мене вже не пускає

Зробить останній, грізний крок.

Дзвеніть, бриніть, пісні, ясні, як мрія!

Сльоза біжить… О земле, знову твій я!

Х о р   у ч н і в

Землю покинув він,

Вставши із тліні,

Вгору полинув він

В слави промінні.

Він в небесах ясних,

Там йому стать, радіть;

Ми ж на путях земних,

Тут нам страждать, терпіть.

Ти нас залишив,

Вчителю, ми скорбим:

Ти нас не втішив

Щастям твоїм!

Х о р   а н г е л і в

Христос воскрес,

Смертію смерть зборов!

Вільний від зла оков,

Рад мир увесь!

Хто його чтитиме

Тим, що чинитиме:

Ближніх любитиме,

Благо творитиме,

Тайну віститиме, —

З тим буде Божий Син,

З тим буде він!

ЗА МІСЬКОЮ БРАМОЮ[16]

Ю р б и   л ю д е й, що вийшли гуляти за місто.

Г у р т   п і д м а й с т р і в

Із нами хочете? Ходім!

Д р у г и й   г у р т

Та ні, ми йдем в Стрілецький дім.

П е р ш і

А ми до млину водяного.

О д и н   п і д м а й с т е р

Я раджу вам до Доброї Води.

Д р у г и й

Коли ж негарна там дорога!

Д р у г и й   г у р т

А ти?

Т р е т і й

Куди вони, і я туди.

Ч е т в е р т и й

Ходім у слободу, там гулянки на диво,

Дівчата гарні, і незгірше пиво,

І хлопці б'ючі, хоч куди.

П' я т и й

Диви, яка палка натура!

Чи втретє засвербіла шкура?

Ти не заманиш більш мене туди.

Н а й м и ч к а

Ні, ні, пусти, я маю бути в місті.

Д р у г а

Та він десь тут, ходім до тих осокорин.

П е р ш а

Мені нема з того корúсті,

Бо ж горнеться до тебе він,

З тобою тільки і танцює…

Мене те щастя не хвилює!

Д р у г а

Та він там буде не один,

Казав, що прийде і блондин.

Ш к о л я р[17]

Глянь, пане-брате! Ну й дівульки!

Гайда слідом, підчепим хто яку.

Хмільного пива дзбан, кріпкий тютюн до люльки

Та дівка при бокý — оце нам до смаку.

Д і в ч и н а - г о р о д я н к а

Нівроку, хлопці дженджуристі,

Та легковажні, просто жах:

Де б погулять в пристойнім товаристві —

Так ні, побігли по дівкáх.

Д р у г и й   ш к о л я р

(до першого)

Стривай, ще дві ідуть за нами,

Дівчата ладні, чепурні;

Одна — моя сусідка саме,

І страх до любості мені.

Дивись, як ніжками дрібочуть,

Напевно, нас догнати хочуть.

П е р ш и й

Ні, пане-брате! Щó нам чепурні!

Біжім, не даймо зникнуть дичині.

Ті рученьки, що в будень працю люблять,

В недільний день найкраще приголублять.

М і щ а н и н

Ні, новий бургомістр не радує мене,

Як на посаду став, так зразу кирпу гне!

А місту з нього мало послуг, —

Що день, то гірше справи йдуть,

Що час, то збільшується послух,

Що раз, то більше з нас деруть.

С т а р е ц ь - л і р н и к

(співає)

Пани кохані, любі пáні,

Мої рум'яні, пишно вбрані!

Учуйте голос слізний мій,

Запоможіть в нужді гіркій!

Нехай недарма буду грати!

Блаженний той, хто може дати…

Хай ради празника і ми

Повеселимся між людьми.

Д р у г и й   м і щ а н и н

Люблю я над усе в неділю а чи в свято

Послухати про війни та бої;

В Туреччині, — десь є такі краї, —

Народи ріжуться завзято.

Стоїш собі із кухлем край вікна,

А по ріці човни проходять рівномірно;

Так весело святковий день мина,

І йдеш додому тихо й мирно.

Т р е т і й   м і щ а н и н

Еге ж, сусіде, й я за те,

Хай б'ються там собі на лихо,

Хай світ перевертом іде,

Аби у нас було все тихо.

С т а р а   б а б а

(до дівчат-городянок)

Дівчатонька! Ой любий маків цвіт!

У вас не закохатись годі!

Бабуся стане вам в пригоді —

Чи ворожить, чи вилити пристріт.

Д і в ч и н а - г о р о д я н к а

Не йди, Аґато, до старої відьми,

Не станем тут із нею говорить ми;

Та, знаєш, в неї в новорічну ніч

Я судженого бачила навіч.

Д р у г а

Та і мені вона гадала,

Його в кришталі показала:

Військовий, смілий, гарний на виду, —

Шукаю скрізь його, та хтозна, чи знайду.

С о л д а т и

Кріпкії зáмки —

Мури зубчаті,

Пишні дівчата,

Ще й гордуваті —

Здобич солдата!

Красна в нас плата

За смíливий труд!

Завше ми радо

Йдем за трубою,

Як до утіхи,

Так і до бою.

Любо нам жити,

Мило нам битись,

Замки й дівчата

Мусять скоритись.

Красна в нас плата

За сміливий труд!

Візьмуть солдати

Й далі ідуть.

Ф а у с т  і  В а ґ н е р.

Ф а у с т

Від криги звільнив закуті хвилі

Ясної весни животворний зір;

Полів зеленіє весела шир;

Стара зима у люті безсилій.

Втекла до схову суворих гір

І посилає подеколи звідти

Зернистого снігу спізнілу стягу,

Що зникне вмить на зеленім лугу,

Бо білого сонце не хоче терпіти;

Всюди буяє ріст і цвітіння,

Все одягає барвне одіння,

І як немає квіток ще тут,

То їх замінює вбраний люд.

З гірки цієї обернися

І на місто подивися:

Як із темрявих воріт

Весело висипав люд, мов цвіт.

Сонце всіх їх радо віта:

Це ж бо день воскресіння Христа,

Та й самі вони з мертвих встали,

Вийшли з тісних, ядушних домів,

Кинули темні горища й підвали,

Стіни гнітючі майстерень, цехів,

Вирвались з вулиць щемких оков,

Із святобливого смерку церков —

Вийшли всі до світла яснóго!

Глянь-бо, глянь, народу якого

Розійшлось по садах, по полях,

А ріка тече розлого,

Вся в веселих, рухливих човнах.

Од берега, до краю повен,

Одчалює останній човен;

Навіть з далекої гори

Убрань мигочуть кольорú…

А он — селян святкові зграї,

Тут люди раді, як у раї,

І скрізь один лунає крик:

Ось тут я справді чоловік!

В а ґ н е р

Шановний докторе, із вами

Приємно й корисно пройтись;

А сам би я не зміг гулять між мугирями,

Бо грубости я не виношу скрізь.

Цей крик і зик, скрипки, скраклі

Для мене зроду ненависні:

Так репетують, мов їх гонять духи злі,

І це в них гра, і це в них пісня!

С е л я н и

(танцюють і співають під липами)

Ой пастушок прибравсь в танок,

На жупанку — стрічок, квіток —

Як мак той, процвітає…

Під липою гульня вже йде,

І всі танцюють, аж гуде —

Гей, гоп! Гей, гуп!

Топо-топ! Тупу-туп!

Ще й скрипка витинає.

Ось пастушок прискорив крок,

Та шусть в гурток, та до дівок,

І вже одну штовхає…

Та обертається мерщій:

«Агій, дурний, який швидкий —

Гей, гоп! Гей, гуп!

Топо-топ! Тупу-туп!

Звичáю мов не знає!»

Та пастушок її в кружок,

Направо стриб, наліво скок —

Плахіття тільки має!

Розчервонілись — аж горять,

Втомились — сіли спочивать,

Гей, гоп! Гей, гуп!

Топо-топ! Тупу-туп!

Він дівку підмовляє.

«Ой пастушок, голубчичок!

Слова ж твої, як той медок,

А не зведеш, буває?»

А він її у гай веде,

З-під липи ж їм танець гуде —

Гей, гоп! Гей, гуп!

Топо-топ! Тупу-туп!

Ще й скрипка витинає…

С т а р и й   с е л я н и н

А, пане докторе, гаразд,

Що й ви між нас у день оцей:

Такий учений чоловік,

А не цураєтесь людей!

За це ж найкращий кухоль вам,

Хоч покуштуйте наших вин, —

Пиття вам згагу прожене;

І, скільки в кухлі є краплин,

Бажаю я, щоб стільки днів

Вам Бог до віку приложив.

Ф а у с т

За ласку дяку віддаю

І за здоров'я ваше п'ю.

Народ обступає їх колом.

С т а р и й   с е л я н и н

Еге ж, гаразд, що ви до нас

У цей веселий день прийшли;

Та ви і в інший, гірший час

До нас прихильними були.

Чимало є між нас таких,

Що ваш покійний панотець

Одзволив з пазурів чуми,

Поклавши пошесті кінець.

А ви, ще парубком, із ним

З села ходили до села

Між хворих, чумних мертвяків —

Не брала вас недуга зла.

Випробувань скінчився час:

Спасителя Спаситель спас.

У с і

Хай Бог пошле вам довгий вік,

Учений муж, наш рятівник!

Ф а у с т

Моліть того, хто боре зле,

Спасати вчить, спасіння шле.

(Іде з Ваґнером далі).

В а ґ н е р

Народна шана, о великий муже,

Тебе, напевне, схвилювала дуже.

Щасливий той, хто весь свій хист

Оберне на таку корúсть!

Показує на тебе батько сину,

Юрба навкруг хвилює без упину,

Застиг скрипаль і танцюрист.

Ти йдеш, і всі стоять рядами,

Шапкуючи, прохід дають:

Ще мить — і всі навколішки впадуть,

Немов перед священними дарами!

Ф а у с т

Пройдім туди ще декілька ступнів

Та й сядемо на камені спочити.

Не раз я тут у роздумі сидів,

Від молитов і посту хоровитий,

І, уповавши на Творця,

Ридав, зітхав, ламав я руки,

Благав страшній чумі кінця,

Визволу від тяжкої муки.

Хвала юрби звучить мені як глум,

І скільки вже я передумав дум

Про те, що ми, невдахи бідні,

І батько, й син — похвал не гідні!

Мій батько, чесний, скромний трудівник,

Над тайнами природи бивсь весь вік

Ретельно, ревно і невтомно,

Але якось головоломно[18].

У чорній кухні він сидів,

Замкнувшись із гуртком адептів,

І там за безліччю рецептів

Чудовний еліксир варив.

З незгідних речовин червоний лев вчинявся,

Що потім в літеплі з лілеєю вінчався,

А згодом їх обох ганяв огонь палкий

На шлюбне таїнство з покою у покій.

І в склянці ось, блискучіша над перли,

З'являлася цариця молода;

Такий у нас був лік; а хворі мерли й мерли,

Чи вижив хто — питать шкода.

Із цим-то варивом пекельним,

Ще гірше од чуми смертельним,

Ми гори й доли ці пройшли.

Десяткам тисяч жертв таке дання давав я,

Вони погинули, а я доживсь безслав'я —

Убивцям чую похвали.

В а ґ н е р

Навіщо вам про те журитись?

Хіба ж не досить нам трудитись

Ретельно й чесно, так, як нас

Учили вчителі в свій час?

Коли ти хлопцем батька поважаєш,

Його науку радо приймеш ти;

Коли ти мужем скарб той умножаєш,

То син твій зможе більше досягти.

Ф а у с т

Блаженний той, хто ще надію має

На світ зірнуть із цього моря тьми!

Бо треба нам, чого не знаєм ми,

Що знаємо — з того пуття немає.

Та годі, годі сумувать

Такої гарної години!

Поглянь, як в сяєві прощальному блищать

Окучерявлені хатини…

Заходить сонце; гасне день у нас;

Десь інший край ще оживить та сила.

Коли б дались мені могутні крила,

Летів би я за сонцем повсякчас,

Глядів би я на світ просторий

У променистім сповитті,

На тихі падоли, на жевріючі гори,

На сріберні струмки і ріки золоті…

Ні дикі урвища, ні темряві ізвори

Мене б у льоті не могли спинить,

І ось уже внизу леліє море,

Ваблива, лагідна блакить…

Не видно вже божистого світила,

А мрія знов у серці заясніла:

За ним, за ним летіти дню навстріч,

Лишаючи позаду себе ніч,

Над мною — небо, піді мною — хвилі…

Це мрія, сон, а день уже погас…

Чому лиш дух крилатий в нас,

Але тілесно ми безкрилі?

Та хто не марив, хто не снив

Злетіти вúсоко-висóко,

Почувши жайворонка спів,

Що його не догляне око,

Побачивши, як од землі

Орел шугає попід тучі,

Як понад море й гори-кручі

Летять додому журавлі?!

В а ґ н е р

І я, було, частенько химерую,

Але в таких дурницях не смакую.

Набриднуть швидко всі поля й ліси;

Пташині крила — то мені до лиха;

Книжки, книжки читати — от де втіха,

Немає в світі кращої краси!

Вони скрашають вечори зимою

І зогрівають серце і думки,

А розгорну пергамени шумкі —

То й небо те, здається, тут, зі мною.

Ф а у с т

Тобі одна знайома путь,

А я — стою на роздорожжі…

У мене в грудях дві душі живуть,

Між себе вкрай не схожі — і ворожі.

Одна впилась жаждиво в світ земний

І розкошує з ним в любовній млості,

А друга рветься в тузі огневій

У неба рідні високості.

О духи, духи, ви ж тут є,

Ширяєте між небом і землею,

Зійдіть до мене й силою своєю

Змініть, змініть життя моє!

Коли б плаща чарівного я мав,

Щоб він мене поніс у світ незнаний,

То я б його, щасливець незрівнянний,

І за царську порфіру не віддав.

В а ґ н е р

Не викликай тих духів навісних,

Що в мареві над нами в'ються роєм:

Даремно людям ждать добра від них,

Вони приносять звідусюди зло їм.

Із півночі кусливі духи йдуть,

І зуби, й язики у них гостренні,

Зі сходу сонця нам вони засуху шлють,

Сухотами згризаючи легені,

Із півдня, із розпечених пустинь

Спекотою палючою діймають,

Із заходу не прохолодну тінь,

А зливу, як потоп, на ниви насилають.

Лиш позови — вони з'являються на клич

Готові враз на згубу і на шкоду,

Та, хоч і ангельська в них річ,

Вони диявольського роду,

Але ходім! Уже зовсім стемніло,

Холодна мла полями залягла;

Кортить увечері до хатнього тепла!

Та що ж ти став і дивишся здуміло,

Мов поночі побачив дивне щось?

Ф а у с т

Собака чорний он там по ріллі блукає.

В а ґ н е р

Та бачу й я — нічого в тім немає.

Ф а у с т

Ану пригляньсь, на що воно здалось?

В а ґ н е р

То, мабуть, пудель, що шукає

Свого хазяїна сліди.

Ф а у с т

А глянь, як він спіралями кружляє,

Зближаючись щораз до нас сюди!

За ним слідком у грі витворній

Мигочуть іскри голубі…

В а ґ н е р

Та що це ви? Там просто пудель чорний,

А інше все примарилось тобі.

Ф а у с т

Мені здається, ніби він проводить

Чаклунський круг навколо наших ніг.

В а ґ н е р

Дивись, як сторожко й непевно він підходить —

Замість хазяїна він двох чужих настиг.

Ф а у с т

Все вужче коло, вже він близько!

В а ґ н е р

Ну от, дивись, звичайне псисько,

Гарчить, то знітиться увесь,

Хвостом виляє — звісно, пес.

Ф а у с т

До мене, цуцику! На, на!

В а ґ н е р

Ця псина, бач, яка чудна!

Як станеш ти — й вона тут стане,

Гукнеш — одразу прибіжить,

Загубиш щось — то найде вмить,

Ціпка тобі з води дістане.

Ф а у с т

Ти правду кажеш, духа тут нема;

В цьому собаці — виучка сама.

В а ґ н е р

І мудреця, буває навіть,

Такий собака зацікавить;

Твоєї ласки сповна заслужив

Годованець веселих школярів.

Увіходять до міської брами.

КАБІНЕТ ФАУСТА[19]

Ф а у с т  увіходить з пуделем.

Ф а у с т

Покинув я поля і луки,

Що у нічнім тумані сплять,

Ущухли в грудях люті муки,

І буйні пориви мовчать.

Душа стражденна просвітліла —

Благословен просвіток цей!

І знову в ній заговорила

Любов до Бога, до людей.

Спокійно, пуделю! Годі тобі вертіться!

Чом ти там на порозі гарчиш?

Ляж біля печі, треба зігріться…

Ось нá подушку, та мовчи ж!

Кумедно кружляв і петляв чогось ти,

Як сюди ми йшли по дорозі крутій,

Тепер попав до мене в гості,

Так шануватися умій.

Коли у келії смиренній

Знов світло лампи спалахне,

В моїй душі, добром натхненній,

Зринає видиво ясне.

Думки стають чіткі і стислі,

Надія лине в майбуття,

І знову, знов я зношу мислі

До потайних джерел життя.

Та цить же, пуделю! Твоє завивання

Не гармонує зі звуками тими,

Що душу сповняють думками святими.

Таж нам відоме людське глузування

З високого всьóго,

З того, що в ньому не тямлять нічого;

Осміюють вони прекрасне все;

І ти туди ж, за ними, псе!

Та лихо мені! Я знову нудьгую,

В душі задоволення більше не чую…

Чом так швидко криниця висихає,

А мене знов спрага змагає?

Не раз таке було зі мною…

Та з цим ще можна позмагатись:

Нам треба вірою пройнятись,

Премудрістю понадземною,

Нам тільки Відкриття з'ясує світ.

Відкрию Нóвий Заповіт,

Відкрию текст прадавній знову,

Заглиблю в нього пильний зір

І цей священний первотвір

Перекладу на милу рідну мову.

(Розгортає книгу і лаштується перекладати)

Написано: «Було в почині   С л о в о!»[20]

А може, переклав я зразу помилково?

Зависоко так слово цінувать!

Інакше треба зміркувать,

Так внутрішнє чуття мені говорить.

Написано: «Була в почині   М и с л ь!»

Цей перший вірш як слід осмисль,

Бо ще перо біди тобі натворить.

Хіба ж то мисль і світ і нас створила?

А може, так: «Була в почині   С и л а!»

Пишу — і сумнів душу огорнув:

Я, мабуть, знову суті не збагнув…

Та світ свінув — не зрадила надія,

І я пишу: «Була в почині   Д і я!»

Коли ти хочеш тут сидіти,

Пуделю, то годі вити

І скавуліти!

Мені в роботі заважаєш,

Господаря так зневажаєш!

Хоч мені з кімнати

Прийдеться тікати,

Хоч гостю покажу поріг:

Біжи туди, звідкіль прибіг!

Та що це? Що я бачу?

Чи я притомність трачу?

Чи це не сон, чи не мара?

Собаку щось мов розпира —

Росте, росте, як та гора,

Втрачає подобу собачу!

Так ось кого я пригостив!

Немов страшенний бегемот,

Він блимнув оком, роззявив рот.

Ну що ж! Бог милостúв!

Пекельне кодло розженем

Ми Соломоновим ключем[21].

Д у х и

(в коридорі)

Одного уже зловили —

Обережно, браття миле!

Як в капкан хитрий лис,

Втрапив в пастку хижий біс.

Тільки глядіть!

Підлетіть та заграйте,

Все змішайте

І звільніть його, звільніть!

Якщо ми зможем —

Йому поможем;

Він нашій породі

Теж стане в пригоді.

Ф а у с т

Я звіра чарами зв'яжу,

Замову Чотирьох скажу[22]:

Саламандро, блищи,

Ундіно, течи,

Сільфідо, подуй,

Кобольде, працюй!

Той, хто не знає,

Щó в кожній стихії

Силу становить —

Той не здолає

Добрі й лихії

Духи замовить.

В огні розвійся,

Саламандро!

В воді розлийся,

Ундіно!

Блисни в повітрі промінно,

Сільфідо!

Дай дому поміч незмінно,

Incubus! Incubus!

Вийди, я тебе не боюсь!

Ось всі Чотири —

Нема їх в звірі…

Лежить і вищиривсь, бридкий;

Його не зрушив поклик мій!

Та я ще нóву

Вживу замову.

Ти, може статься,

Пекельного роду?

Глянь на цей знак![23]

Його бояться

Всі ваші зроду.

Чому ж це ти наїживсь так?

Виплід триклятий!

Вмієш читати

Ім'я несказанного,

Чудом зачатого,

За нас розп'ятого,

В віках осіянного?

Де ж він? За піччю он,

І вже вироста, як слон,

Заповнює весь покій,

Хоче узятись туманом…

Спускайся униз мерщій!

Падай ниць перед паном!

Бачиш, мої не марні [у виданні Фоліо 2003 р. — «марнії»] погрози,

Спалять тебе святії грози!

Не змушуй же

Вогонь троїстий лити![24]

Не змушуй же

Щонайсильніших чар ужити!

М е ф і с т о ф е л ь

(виступає, коли туман розійшовся, з-за печі в одязі мандрованого схоласта)

Що тут за шум? Чим можу вам служити?

Ф а у с т

Так ось хто в пуделі сидів!

Мандрований схоласт[25]! Оце так насмішив!

М е ф і с т о ф е л ь

Вітаю вас, великовчений муже!

Од ваших чарів впрів я дуже.

Ф а у с т

Як звешся ти?

М е ф і с т о ф е л ь

Як дивно запит цей

Від того чуть, хто зневажає слово

Й, не звикши мислить поверхово,

Зглибляє дійсну суть речей.

Ф а у с т

Таких, як ти, відома суть —

Аж світиться крізь пóкрив назви;

Пізнаєтесь усюди враз ви,

Коли «лихими» вас «спокусниками» звуть.

Ну, добре, хто ж ти є?

М е ф і с т о ф е л ь

Я — тої сили часть,

Що робить лиш добро, бажаючи лиш злого.

Ф а у с т

Це загадка! Розгадку ж хто подасть?

М е ф і с т о ф е л ь

Я — заперечення усьóго!

Бо всяка річ, що постає,

Кінець кінцем нічим стає,

І жодна річ буття не гідна.

А все, що ви звете гріхом,

Чи згубою, чи просто злом, —

Ото моя стихія рідна.

Ф а у с т

Ти кажеш, що ти — часть, а сам з'явивсь цілком.

М е ф і с т о ф е л ь

Мені чужа зарозумілість.

Це ж тільки ви з своїм дурним світкóм

Себе вважаєте за цілість.

Я ж — часть од часті лиш, що перше всім була,

Частинка тої тьми, що світло привела,

Те світло гордеє, що хочеться йому

З одвічних володінь прогнати матір-тьму.

Та це йому не вдасться — шкода сил,

Воно навік приковане до тіл:

Од тіл тече, в тілах лише прекрасне,

Тілами лиш спиняється в ході,

А пропадуть [у виданні Фоліо 2003 р. — «згинуть»] ті тіла — тоді

Й воно разóм з тілами згасне.

Ф а у с т

А, ось до чого ти згодивсь!

Велике знищить — неспромога,

Так ти з маленьким заходивсь.

М е ф і с т о ф е л ь

Та й тут непевна перемога!

Цей світ, оце нікчемне Щось,

Проти Ніщо мов затялось;

На всякі способи я брався,

А все удачі не діждався:

Проти пожеж, потопів, бур

Земля стоїть собі, як мур!

Людське й звірине кодло теж набридло:

Як можна так поводитися підло?

Вже я їх бив, губив — і знов,

Дивись, шумує свіжа кров.

І скрізь таке, хоч бийся в груди —

В землі, в воді, в повітрі, — всюди

Мільйони родяться життів,

В теплі і в холоді, в сирому і в сухому…

Остався б я, напевне, ні при чому,

Коли б огонь служить не захотів.

Ф а у с т

На всеблагу творящу силу,

Підступний, ниций, хижий біс,

Ти руку смертно-зледенілу

Даремно, грузячи [у виданні Фоліо 2003 р. — «грозячи»], підніс.

До чогось іншого б узявся,

Потворний дух, поріддя тьми!

М е ф і с т о ф е л ь

Та я вже й сам був поривався;

Про це ще поговорим ми.

А зараз можна мені вийти?

Ф а у с т

Чому ж не можна? Ну й чудний ти!

Тепер уже знайомі ми:

Заходь до мене, як захочеш,

Вікном — вікном, дверми — дверми,

Та й через комин ти проскочиш.

М е ф і с т о ф е л ь

Ну, [у виданні Фоліо 2003 р. — «Та»] так-то так! А звідси вийти як?

Завадою постане під ногами

Біля порога тайний знак.

Ф а у с т

А! Ти злякався пентаграми[26],

Що має силу над чортами?

Пекельнику, як ти сюди пробравсь?

І як це дух такий попавсь?

М е ф і с т о ф е л ь

А придивись до неї пильно, —

Вона накреслена нещільно:

Не вийшов трохи крайній кут.

Ф а у с т

Випадок добре постарався!

Так ти тепер в неволі тут?

Оце не ждав, не сподівався!

М е ф і с т о ф е л ь

Коли сюди я вскочив псом,

Я не помітив знаку того, —

А [у виданні Фоліо 2003 р. — «І»] чорту вийти вже незмога.

Ф а у с т

А чом не вилізти вікном?

М е ф і с т о ф е л ь

Та звичка в нас така вже здавна повелась:

Чортам і привидам скрізь вхід без перепони,

Але кудою вліз, тудою і вилазь.

Ф а у с т

То в пеклі теж свої закони?

Чудова річ! То з вами можна й пакт

Надійний підписати, безумовно?

М е ф і с т о ф е л ь

Як хто формальний укладе контракт,

Обіцяне завжди одержить спóвна.

Колись питання це складне

Ми обговорим неодмінно.

Ну, а тепер пусти мене,

Прошу тебе, прошу уклінно.

Ф а у с т

Та ще хвилиночку пожди,

Скажи мені хорошу казку!

М е ф і с т о ф е л ь

Та це ми встигнемо завжди.

Пусти мене, зроби цю ласку!

Ф а у с т

Чи я шукав тебе, скажи?

Ти ж сам попавсь мені на щастя.

Хто чорта вловить, то держи,

Хтозна, чи ще коли впіймати вдасться.

М е ф і с т о ф е л ь

Гаразд, на все я пристаю,

Як хочеш, я лишусь з тобою,

Але дозволь фантазію твою

Потішити мого мистецтва грою.

Ф а у с т

Роби що хоч, але гляди,

Щоб не було в тій грі нуди.

М е ф і с т о ф е л ь

Твої чуття за цю часину

Зазнають більше втіх, мій сину,

Ніж в цілий рік сіреньких днів.

Ти вбачиш любосну картину,

Ти вчуєш духів ніжний спів, —

І це не буде лиш маною:

Відчуєш ти амброзій пах

І смак нектару на устах,

Торкнешся щастя ти рукою.

А збори скорі будуть в нас:

Весь гурт наш тут; почнімо враз!

Д у х и

Щезніть, зникайте,

Темні склепіння!

Дивно привітне,

Ніжно-блакитне

Небо, сіяй!

Геть розпливайтесь,

Чорнії тучі,

Ви ж розгоряйтесь,

Зорі блискучі,

Сонце, заграй!

Діти небесні —

Духи чудесні,

Ласку несучи,

Тут пролітають,

Трепет жагучий

Скрізь викликають;

Звинні їх тіні

В барв мерехтінні

Землю вкривають

Там, де в альтанах

Пари коханих

В пристраснім млінні

Душі зливають.

Зелено пишні

Лози буяють,

Грона розкішні

Тяжко звисають,

І винотоки

Винні потоки,

Пінні й шумливі,

З них вигнітають.

В радісній зливі

З гір, маєм критих,

По самоцвітах

Струмні ті ллються,

Поки зійдуться

В ріки глибокі,

Плеса широкі.

Любить там птиця

Солодко впиться

Й далі помчати

Десь над чудовий

Острів казковий

Сонце стрічати.

Чуєш, у лузі

Спів там лунає?

Бачиш, у крузі

Танець буяє?

Всюди тут воля,

Всім тут роздолля:

Ті поп'ялися

По верховині,

Ті розплилися

В óзера сині,

Інший ширяє

В небо безкрає,

В далі прозорі,

Звідки ллють зорі

Щастя жагу.

М е ф і с т о ф е л ь

Заснув! Гаразд, мої хлоп'ята чулі!

Чудово ви співали люлі-люлі;

За цей концерт я не лишусь в боргу.

Він думав, що мені звідсіль уже не вийти!

Ще більш його маною оповийте,

Ще глибш його занурте в море мар!

Мені ж тепер пацюк на визвіл прийде,

Розбить накреслений цей чар.

От і пацюк вродивсь одразу —

Шмигнув до ніг і жде наказу.

Володар всіх щурів, мишей,

Жаб, мух, комах, блощиць, вошей[27]

Тобі наказує підлізти

І на порозі знак прогризти

Там, де оливи він полив, —

За діло ж, ну, без зайвих слів!

Он закрутка чаклунська, бачиш, скраю?

Я через неї тут сидіти маю;

Гризни! Ще раз, і всьому край! —

Ну, Фаусте, спи і поки що бувай!

Ф а у с т

(прокинувся)

Це що ж, я знов в оману дався?

Знов духів рій без сліду зник,

Почезла чортова мана вся,

Та й пудель теж кудись утік!

КАБІНЕТ ФАУСТА[28]

Ф а у с т   і   М е ф і с т о ф е л ь.

Ф а у с т

Хто там? Заходь! Чи ж мук іще не досить?

М е ф і с т о ф е л ь

Це я.

Ф а у с т

Заходь!

М е ф і с т о ф е л ь

Хто хоче, тричі просить.

Ф а у с т

Заходь же!

М е ф і с т о ф е л ь

От за це люблю;

Дійдем до злагоди ми духом.

Дивись, яким прийшов я зухом:

В червець убрався, в блаватас[29],

Плащем обвинувся єдвабним,

Вдяг капелюх з пером привабним

Ще й шпагу замашну припас.

Послухай дружньої поради,

Вдягни й собі такі наряди,

Покинь нікчемні заняття, —

Узнаєш, що таке життя.

Ф а у с т

Шкода мені в ті шати убиратись,

Турбот життя й на них лежить печать.

Я застарий, щоб тільки гратись,

Замолодий, щоб не бажать.

Чого ж мені од світу ждати?

І що той світ спроможний дати?

Страждай, терпи! Терпи, страждай! —

Цей спів я чую щохвилини,

І щогодини, і щоднини

Усе життя — із краю в край.

Прокинуся уранці — і тривога,

Печаль гірка мене уже тіснить,

Що весь цей день не дасть мені здійснить

Ні одного бажання, ні однóго…

Найменший проблиск щастя враз

Від злої критики погасне,

Зникає видиво прекрасне

За тисяччю гидких гримас…

Нічною зрадною добою

Я в ліжко з острахом іду —

І тут мені нема спокою

Од снів, що сняться на біду.

А Бог той, що живе в мені

І сили збуджує духовні,

Громадить їх бентежно в глибині,

Та вийти не дає назовні.

Онавіснів мені тягар буття —

Я кличу смерть, ненавиджу життя.

М е ф і с т о ф е л ь

Та хто ж бажає смерти прибуття?

Ф а у с т

Блаженний той, кому у сяйві слави

Вона чоло у лавр зав'є кривавий,

Кого знайде серед гулянки

В обіймах дівчини-коханки.

Чому не вмер я в захваті в ту мить,

Як Дух Землі мені явився!

М е ф і с т о ф е л ь

І все ж таки якогось трунку спить

Ти тої ночі не рішився.

Ф а у с т

Як бачиться, ти ладний шпигувать.

М е ф і с т о ф е л ь

Хоч не всевіда я, а дещо можу знать.

Ф а у с т

Тоді від пориву страшного

Спинив мене знайомий спів,

І спомин днів дитинства мóго

Іще раз душу обманив…

Клену ж я все, що нас тримає

В тенетах марев і оман,

Клену я все, що нам скрашає

Життя земного тужний бран!

Прокльон бучному гордуванню,

Що дух ним сам себе п'янить,

Прокльон людському сліпуванню,

Що нас обманює щомить!

Прокльон вам, мрії славолюбні,

Бажання ввічнити ім'я,

Прокльон вам, пута злудні, згубні —

Робота, влада і сім'я!

Прокляття золоту, мамоні[30],

Що завдає нам тьму турбот

Або колише нас на лоні

Розкошолюбних насолод!

Я шлю прокльон любові щирій,

Смачному соку виноґрон,

Я шлю прокльон надії, вірі,

Й терпінню надто шлю прокльон!

Х о р   д у х і в

(незримо)

Жаль! Жаль!

Розбив ти його,

Прекрасний світ,

Ударом руки —

Розбив на друзкú!

То вчинок півбога!

Ми зносим

Уламки у вічне   Н і ч о г о,

Голосим

По загинулій красі.

Сильніший,

Як земнородні всі,

Пишніший

Світ побудуй,

Побудуй його в серці своїм!

І прямуй

Шляхом новим

З духом ясним,

І чарівніший

Спів наш почуй!

М е ф і с т о ф е л ь

Мої малята

Мудрі до ката.

Чуєш, як до втіх і дії

Радять, мов старії?

Звуть тебе в світи

З цеї самоти,

Що від неї кров німіє,

Розум туманіє.

Кинь панькатись із вічною журбою,

Що круком серце рве тобі з грудей.

Відчуєш ти, оточений юрбою,

Що й ти людина між людей.

Не хочу я, правда, рівнять

Тебе до того наброду.

Я сам не великого роду;

Але, коли схочеш пристать

До мене в життєвій дорозі,

То буду тобі по змозі

Товаришем вірним,

Слугою покірним,

А хочеш — і псом,

Безмежно відданим рабом.

Ф а у с т

Якої ж ти від мене хочеш плати?

М е ф і с т о ф е л ь

Того часу ще досить довго ждати.

Ф а у с т

Ні, ні! Ти, чорте, егоїст,

І так не зробиш, бога ради,

Комусь другому щось в користь.

Кажи, якої хочеш плати,

А то не буду і наймати.

М е ф і с т о ф е л ь

Я маю тут тобі у всім служить,

Скоряючись завжди твойому слову.

Коли ж ми там зустрінемося знову —

Ти мусиш те ж мені робить.

Ф а у с т

Що буде там — мене це не обходить.

Ти можеш світ якийсь новий виводить,

Коли зруйнуєш той, що є.

На цій землі я радістю втішаюсь,

Під небом цим я муками караюсь,

І аж тоді, як з ними попрощаюсь,

Нехай що хоче настає.

І не бере мене цікавість

Спізнати той інакший світ,

Чи є і там любов, ненависть,

Чи є і там і верх, і спід.

М е ф і с т о ф е л ь

Та, якщо так, тобі немає риску.

Угодьмося. Лиш дай мені підписку,

Я дам тобі таке, чого повік

Іще не бачив чоловік.

Ф а у с т

Що хочеш ти, нещасний чорте, дати?

Чи можеш ти стремління ті узнати,

Що їх плекає дух людський?

Є в тебе їжа — в ній нема поживи;

Є в тебе злото — та воно рухливе,

Із рук виприскує як стій;

Покажеш гру — в ній виграть неможливо,

Даси коханку — а вона, зрадлива,

З моїх обіймів іншому морга;

Є в тебе честь і слава дорога —

Мов метеор, вона щезає;

У тебе плід зеленим зогниває,

А дерево лиш мить одну цвіте.

М е ф і с т о ф е л ь

Така вимóга біса не злякає,

Я можу дать тобі все те.

Та, друже мій, колись і щось хороше

Утішити в спокої прийде нас.

Ф а у с т

Коли, вспокоєний, впаду на ліні ложе,

То буде мій останній час!

Коли тобі, лукавче, вдасться

Мене собою вдовольнить,

Коли знайду в розкошах щастя, —

Нехай загину я в ту мить!

Ідем в заклад?

М е ф і с т о ф е л ь

Ідем!

Ф а у с т

Дай руку, переб'єм!

Як буду змушений гукнути:

«Спинися, мить! Прекрасна ти!» —

Тоді закуй мене у пута,

Тоді я рад на згубу йти.

Тоді хай дзвін на вмерле дзвонить,

Тоді хай послух твій мине,

Годинник стане, стрілку зронить,

І безвік поглинé мене.

М е ф і с т о ф е л ь

Зміркуй як слід! Ми все затямим, друже!

Ф а у с т

На це ти маєш всі права.

Що я кажу — то не пусті слова.

Як буде так — я раб тобі, злий душе,

Тобі чи ще кому — байдуже.

М е ф і с т о ф е л ь

Сьогодні ж, пане докторе, в обід

Я до своєї служби приступаю.

Але — життям і смертю заклинаю —

Розписку дай, щоб все було як слід.

Ф а у с т

Навіщо ця формальність дріб'язкова?

Не знаєш ти, що ми додержуємо слова?

Тобі не вистачить хіба,

Що слово дам несхибне, поки віку?

Весь світ тече, хисткий без міри і без ліку,

Мене ж затримає клятьба?

Хоч, може, це й химера все —

Але душа її приймає.

Блаженний той, хто вірність в серці має,

Він без жалю все в жертву їй несе.

А звій пергамену, і підпис, і печатка

Лякає всіх, як хижий василіск;

Там слово мертве од початку,

Там владу мають шкура й віск.

Скажи ж мені, щó треба взяти:

Мідь? Мармур? Шкуру? Папірець?

Різець, перо чи олівець?

Як бачиш, вибір пребагатий!

М е ф і с т о ф е л ь

Уже засипав, як з лотóк…

Навіщо стільки тої мови?

Бери абиякий листок,

А підписатися — вточи краплину крови.

Ф а у с т

Ну що ж, і цей зроблю я крок,

Коли вже в вас такі умови.

М е ф і с т о ф е л ь

Кров, бачиш, своєрідний сік.

Ф а у с т

Не бійсь, що я угоду цю порушу:

Мою нестримно пориває душу

До того, що тобі прирік.

Даремно я себе дурив:

Не більш од тебе я заважив.

Великий дух мене зневажив,

До тайн природи вхід закрив.

Тепер порвалась нитка мислі,

Науки стали мені ненависні.

Тепер у вирі чуттєвих втіх

Я пристрасти пломінь заспокою,

За чарівною пеленою

Набачусь див і чуд усіх.

Риньмося сміло в часу прибій,

В потік випадків і подій,

Нехай і сміх, і плач,

І щастя, й біль невдач

Перехлюпуються, як хвилі рік:

Лиш в русі проявить себе чоловік.

М е ф і с т о ф е л ь

В нас не питай, де міра й край:

Всього досхóчу, до жадоби.

Бери, хапай, що до вподоби,

І на здоров'я поживай.

Лиш не губись, держися сміло.

Ф а у с т

Та зрозумій, не в насолодах діло.

В стражданнях радощі відчути я готов,

Утіху — в розпачі, в ненависті — любов.

Мій дух звільнивсь уже од пут науки,

Чуткúм зробивсь до будь-якого болю,

Вмістить в собі всі радощі і муки,

Все те, що людству випало на долю.

І глиб, і вись — все духом охоплю я,

І втіху, й біль — все в серце уберу я,

Щоб всім єством своїм з єством вселюдським злитись

І разом з ним у безвість провалитись.

М е ф і с т о ф е л ь

І я жую вже ряд тисячоліть

Той шмат черствий, мій друже милий!

Ніхто з людей, з колиски й до могили,

Старої зáкваски ніяк не міг стравить.

Повір мені, для себе сам

Бог сотворив цей світ як цілість;

Він в вічнім світлі сяє там,

Нам дав лиш пітьму, ну, а вам

І день і ніч послав як милість.

Ф а у с т

Коли ж я хочу!

М е ф і с т о ф е л ь

Це воно!

Але… тут є «але» одно.

Мистецтво довге, вік короткий,

Ти б мусив знати це давно.

Нехай який-небудь поет солодкий,

У мріях смілий, у серці кроткий,

Для тебе аж у хмари зайде,

Найкращі якості там найде;

Ти будеш сміливий, як лев,

І, як сайгак, прудкий,

Як півдня син, яркий, палкий,

Як сіверяк, кріпкий.

І будеш ти зразком лицарства

І водночас верхом лукавства,

Зумієш пристрастю палати

І розраховано кохати.

Таку прояву високосну

Значý я знаком мікрокосму.

Ф а у с т

Хто ж я такий, що досягти

Я мрії людськости не можу,

Якою душу я тривожу?

М е ф і с т о ф е л ь

Кінець кінцем, ти — тільки ти.

З мільйонів кучерів дістань собі перуки,

На височеннії зопнися закаблуки,

Але й тоді ти будеш — ти.

Ф а у с т

Не радує мене тих знань скарбниця,

Що я збирав на протязі років…

Я ніби й ріс — а добре придивиться,

То духом я ні крихти не зміцнів;

Не став я ні на волос вищий,

До безконечного не ближчий.

М е ф і с т о ф е л ь

Мій друже, дивишся на речі

Ти якось надто по-старечи;

Ні, треба діяти не так,

Поки в житті ми чуєм смак.

Кат знає! Руки, ноги маєш,

І голова, і зад — все є…

А те, чим вільно користаєш,

То, може, скажеш, не твоє?

Шестірку коней я впряжу,

Коли купити їх до змоги,

І, хоч людина, а біжу,

Як звір двадцятьчотириногий!

Мерщій покиньмо всі думки

І в світ пориньмо навпрямки!

Хто в мудрощі химернії заходить,

Той мов осел, невдаха-довговух,

Якого пустирем мара по колу водить,

Коли кругом хвилює пишний луг.

Ф а у с т

З чого ж ми почнемо?

М е ф і с т о ф е л ь

Мерщій відціль біжім!

Та це ж катівня, а не дім!

Себе ти тут даремно душиш

І хлопчаків нещасних сушиш;

Нехай сусіда цим живе,

Товче, як знає, воду в ступі…

Чи тим малим ти скажеш щось нове?

Вони для того надто глупі.

Ось чуєш, вже один іде!

Ф а у с т

Я не прийматиму нікого.

М е ф і с т о ф е л ь

Та бідний хлопець довго жде,

Невже ж і піде без нічого?

Стривай, цей плащ і шапочка оця

Мені якраз, здається, до лиця.

(Перевдягається).

На мене сміло покладайся,

Я хлопчику скажу два-три слівця,

А ти іди в дорогу вже ладнайся.

Фауст виходить.

М е ф і с т о ф е л ь

(у Фаустовій довгій одежі)

Зневаж лиш розум і знання —

Найвище людське надбання;

Хай дух олжі тебе охмарить,

Дивами злудними обмарить, —

Тоді робота нам легка…

Йому діставсь на долю дух бентежний,

Що мчить усе вперед, усе чогось шука,

Рвучись кудись в простір безмежний,

Од втіх земних він утіка.

Втягну ж його в життя розпусне,

У світ нікчемностей липкий,

Хай б'ється, борсається, грузне,

Нехай в ненаситі своїй

Жаждивими устами дарма ловить

Примарну їжу і пиття, —

Коли б і не вдалось мені його підмовить,

То він би й сам пропав без вороття.

Увіходить   у ч е н ь.

У ч е н ь

У цьому місті я новак,

Сюди осміливсь завітати,

Щоб мужа вченого пізнати,

Якого тут шанує всяк.

М е ф і с т о ф е л ь

Вельми вдячний вам за цюю честь,

Та таких, як я, немало єсть.

Ви що, уже взялися за науку?

У ч е н ь

О, прийміть мене під вашу руку!

Я з щирим серцем сюди прийшов,

Є й грошенята, і свіжа кров.

Довго мене не пускала мати,

Та дуже хочу мудрість пізнати.

М е ф і с т о ф е л ь

Тоді на місці ви якраз.

У ч е н ь

Признатись, сумно якось у вас:

Усі ці мури, всі ці зали

Мені до серця не припали.

Мов нежива оселя ця —

Ані зелá, ні деревця,

А як за парту я сідаю —

І слух, і зір, і ум втрачаю.

М е ф і с т о ф е л ь

Та тут у звичці діло все.

І немовля спочатку теж

Не дуже радо груди ссе,

А опісля — не одірвéш.

Отак і вам — науки груди

Щодня смачніше ссати буде.

У ч е н ь

Радніший я до тих грудей допасти,

Але ж навчіть, як шлях до них прокласти?

М е ф і с т о ф е л ь

Та ви скажіть мені вперед,

Який ви обрали факультет?

У ч е н ь

Я хочу справді вченим стати,

Усе знання умом обняти,

Пізнать життя землі і неба

І всіх речей збагнути суть.

М е ф і с т о ф е л ь

Ви стали враз на вірну путь;

Лиш розважатися не треба.

У ч е н ь

Візьмусь я щиро працювати,

Але хотілося б мені

Хоч трохи часом погуляти

У гарні святкові літні дні.

М е ф і с т о ф е л ь

Цінуйте час — він не стоїть на місці,

Зумійте з нього взять якмога більш користі,

А щоб як слід згострити ум,

Вступіть в Collegium logicum[31].

Там дух ваш добре намуштрують,

В іспанські чоботи озують[32],

Щоб він тягнувсь за кроком крок

Обачно по шляху думок,

А не збивавсь на манівці,

Як блудний вогник по луцí.

Там вас навчатимуть щодня:

Не дій ніколи навмання,

Не так-то просто їсти й пить —

Все слід під «раз, два, три» робить.

Думки у нас фабрикують так,

Як складну тканину тче верстак;

Раз ступив — тисячі ниток,

Раз прибив — непомітно ллються,

Човники сюди-туди снуються.

В основу вплітаючи утóк.

А тут філософ вже підходить

І   щ о, й   ч о г о, і   я к   доводить:

Як перше так і друге так —

То третє і четверте так;

Як першого й другого немає,

То третє й четверте відпадає.

І славлять повсюди його учні,

Та щось із них ткачі незручні.

А стане мудрець живе щось вивчати —

Заходиться з нього дух виганяти,

І от — всі частки в руках трима,

Та що по тих частках — зв'язку ж нема!

«Encheiresis naturae»[33] це в хімії звуть,

Ті мудрощі темні самі себе б'ють.

У ч е н ь

Мені не все тут зрозуміло.

М е ф і с т о ф е л ь

Та далі краще піде діло,

Навчіться лиш редукувати

І вірно класифікувати[34].

У ч е н ь

Од цих речей я очманів:

У голові — мов сто млинів.

М е ф і с т о ф е л ь

А потім, щоб дійти мети,

Слід метафізику пройти.

Збагніть, зглибіть усе те в ній,

Чого не втямить глузд людськúй,

А як не все і збагнетé —

Слова ж препишні є на те!

Та ви в цей перший рік занять

Повинні пильно працювать:

Щодня п'ять лекцій буде в вас;

З дзвінком завжди заходьте зразу в клас,

Заздалегідь завчіть урок

З своїх книжок — рядок в рядок,

Побачите, що вчитель вчить

Достотно так, як там стоїть,

І все пишіть у зошит свій,

Мов то диктує Дух Святий.

У ч е н ь

Я розумію це чудово:

Не спи, у класі сидячи,

Усе записуй слово в слово,

Іди додому та й учи.

М е ф і с т о ф е л ь

То вибирайте ж факультет!

У ч е н ь

У правознавстві щось принади я не бачу.

М е ф і с т о ф е л ь

За це я вас не винувачу:

Наука прáва — то не мед.

Закон, правá, правопорядок —

Все те прийшло до нас у спадок,

Передавалось, як лишай,

Із роду в рід, із краю в край.

Страждай, тому що ти нащадок:

Ум — безумом і злом добро стає,

А що у нас природне право є,

Про те нема ніде і згадок.

У ч е н ь

Тому, що досі думав сам,

У вас підтвердження знайшов я.

Чи не піти ж на богослов'я?

М е ф і с т о ф е л ь

Я б не хотів зле радить вам.

В науці тій обачним треба бути,

Щоб на слизьку дорогу не ступить.

Розлито стільки в ній таємної отрути,

Що трудно нам її од ліків одрізнить.

Найкраще й тут — одного лиш держіться

І на слова учителя кляніться,

Тоді вам прикростей не знать.

І взагалі, держіться слова,

І в храм пізнання путь готова.

У ч е н ь

Але ж до слів потрібно і понять!

М е ф і с т о ф е л ь

Авжеж, це так, міркуючи сумлінно;

Та де понять не стане, неодмінно

Словами слід їх підмінять.

Словами спорять на всі теми,

Словами творять всі системи,

Словам тим віри всі діймають,

Із слова букв не викидають.

У ч е н ь

Пробачте, я вам відбираю час,

Розпитуючи без упину,

Та хтів би я почуть од вас

Ще кілька слів про медицину.

Три роки швидко промайнуть,

А ще ж яка далека путь!

Та вже як хто покаже пальцем,

То ніби охітніше йти.

М е ф і с т о ф е л ь

(до себе)

Ну, мабуть, годі сухотú,

Явлюся знов, як чорт — зухвальцем.

(Вголос).

Дух медицини легко зрозуміть.

Великий і малий світ вивчити прийдеться,

А там — нехай усе ведеться,

Як Бог велить!

Тут нічого в премудрощах витать —

Не перевчиш усього і за вік;

Хто нáгоду зумів піймать,

То тільки й чоловік.

А ви збудовані як треба,

Та й смілість би у вас найшлась, —

І як повірите ви в себе,

То й інші теж повірять в вас.

Займіться, раджу вам, жінками:

В них охи й ахи цілий вік;

Тих самих лік

Всі потребують хворі дами;

Не надто грубо лиш зайдіть —

І всі до вас попали в сіть.

На титул ваш усі повірить ладні,

Що рівних вам у вмілості нема,

І мацайте собі усі красоти знадні,

Що інший жде роками задарма.

Щупніть їй пульсик, як годиться,

Метніть їй зір при тім палкий,

Візьміть за стан її стрункий —

Чи не тісна, мов, шнуровиця?

У ч е н ь

Оце воно! Тут видно, що і де.

М е ф і с т о ф е л ь

Теорія завжди, мій друже, сіра,

А древо жизні — золоте[35].

У ч е н ь

Немов крізь сон я слухаю все те.

За мудрі ради вам подяка щира;

Коли ж іще мене ви повчите?

М е ф і с т о ф е л ь

Я помогти готовий завше.

У ч е н ь

Я не піду од вас, не взявши

Хоч пари писаних рядків:

В альбом що-небудь я б просив.

М е ф і с т о ф е л ь

Гаразд.

(Пише й дає).

У ч е н ь

(читає)

Eritis sicut Deus, scientes bonum et malum[36].

(З пошаною закриває альбома, вклоняється й виходить).

М е ф і с т о ф е л ь

Слухай цих слів та змії, тітки моєї, поради —

Будеш своїй богорівності сам незабаром нерадий!

Ф а у с т

(увіходить)

Куди ж ми підемо?

М е ф і с т о ф е л ь

Побудемо, де слід:

Оглянем перш малий, за ним великий світ[37].

Побачиш, буде до любови

Тобі цей курс наук чудовий.

Ф а у с т

Задовга в мене борода,

І пустувать мені шкодá.

Боюсь, що зробим кепську спробу,

Цей світ — не на мою подобу;

На людях нічусь я, малюсь,

Завжди соромлюсь і гублюсь.

М е ф і с т о ф е л ь

Нічого, друже мій, усе це згодом дасться,

У себе тільки вір, і ти доб'єшся щастя.

Ф а у с т

А як же з дому нам піти?

Де тії коні, повіз, челядь?

М е ф і с т о ф е л ь

Так [у виданні Фоліо 2003 р. — «Та»] наші так: плаща лише простелять —

І пошуміли у світи!

У смілий цей політ з собою

Речей багато не бери;

Ми миттю злинем догори,

Ось тільки я дмухну югою[38] —

Легенько скрізь летітиметься нам!

Поздоровляю вас з новим життям!

АВЕРБАХІВ СКЛЕП У ЛЯЙПЦИҐУ[39]

Веселе товариство розважається.

Ф р о ш

Ніхто не п'є, не веселиться.

Я покажу вам кислі лиця!

Завжди, бувало, горите,

А це, як мокрі, сидите!

Б р а н д е р

Себе вини! Бо й ти хороший теж:

Ні свинства, ні дурниці не сплетеш.

Ф р о ш

(виливає йому на голову склянку вина)

Нá й те, і те!

Б р а н д е р

З свиней свиня!

Ф р о ш

А ти не в'язни, як пеня!

З і б е л ь

За двері геть! Не треба чвар!

Усяк лиш пий і пісню шквар:

Гей, гей-а-гей!

А л ь т м а є р

Ой пробі! Вати, вати!

Оглухну я, як будуть так співати.

З і б е л ь

Як од склепінь луна іде,

То, значить, добре бас гуде.

Ф р о ш

Отак! Кому ж не в лад, того в три вирви гнать!

Ой тара-ляра-ля!

А л ь т м а є р

Ой тара-ляра-ля!

Ф р о ш

Ну, можна починать.

(Співає):

І як воно іще стоїть, Священне Римське царство?

Б р а н д е р

Погана пісня! Політична! Тьху!

Противна пісня! Даймо Богу славу,

Що не на нас він звірив ту державу.

Про мене й те прибуток немалий,

Що я не цісар і не канцлер в ній.

Та треба й нам якесь начальство мати;

Анумо папу обирати!

Відомо всім, котрій з прикмет

Належить тут пріоритет![40]

Ф р о ш

(співає)

Соловейку-пташко, лети-вилітай[41],

Мою милованку сто раз привітай…

З і б е л ь

Про милу не співай! Не хочу я і чути!

Ф р о ш

Співай і прославляй! По-твоєму не бути!

(Співає).

Одчини! Бо ніч іде.

Одчини! Бо милий жде.

Зачини! Світає день…

З і б е л ь

Ну що ж, співай на славу їй пісень!

Од цих пісень тобі ж колись завадить:

Мене вже зрадила, чекай, тебе ще зрадить.

Нехай кохається вона з домовиком,

Вночі на пустирі стає із ним на речі,

І цап, вертаючись додому од відьом,

Хай на добраніч їм люб'язно промекече.

Хіба я з розуму вже спав,

Щоб за повією впадав?

Які у біса їй привіти?

Хіба що вікна потрощити!

Б р а н д е р

(гримнув кулаком по столу)

Мовчать! Мовчать! Що за содом!

Ви ж знаєте, я вмію жити:

Тут всі закохані кругом,

Їх треба чимсь хорошим пригостити,

Щоб все кінчилося ладом.

Ось пісня вам нового крою,

І всі тягніть приспів за мною.

(співає)

Раз криса в кухні завелась,

Жила із сала й масла,

Мов доктор Лютер, розплилась,

Пузце собі напасла.

Та кухар їй отрути дав,

І білий світ немилий став,

Неначе з закохання!

Х о р

(весело)

Неначе з закохання!

Б р а н д е р

Вона й туди, вона й сюди,

Усе гризе, що знає,

З усіх калюж пила води —

Ніщо не помагає!

Вона й навплиг, вона й навскач,

Її ж пече — хоч сядь та й плач,

Неначе з закохання!

Х о р

Неначе з закохання!

Б р а н д е р

І зо страху середо дня

У кухню як не скоче!

Упало край вогню, бідня,

Так жалібно пискоче…

Отруйник злий сміється лиш:

«Ого, як солодко квилúш,

Неначе з закохання!»

Х о р

Неначе з закохання!

З і б е л ь

Ех, ниці блазні! І чому б

Із цього приводу радіти?

Жарт — бідну крису отруїти!

Б р а н д е р

Чи ба, озвався крисолюб!

А л ь т м а є р

Ех ти, товстий, а тонкокожий.

Ти, голомóзина гладка!

Недаром же і сам ти схожий

Ураз на крису й пацюка.

Ф а у с т   і   М е ф і с т о ф е л ь.

М е ф і с т о ф е л ь

От, для початку придивися,

Як весело живе гульвіса:

Йому, крім ґуль, усе бридня,

Справляє празника щодня.

Хоч розум в'яне від безділля,

Танцює кожен тут кругом,

Мов кошенятко за хвостом;

Аби легке було похмілля,

Аби шинкар на віру дав —

Ото йому усіх і справ.

Б р а н д е р

Що це за люди чудородні?

Одразу знать, що лиш сьогодні

До нас у місто прибули.

Ф р о ш

Це правда. Ляйпціґ наш в тім гідний похвали!

Він, мов малий Париж, своїх людей карбує.

З і б е л ь

І хто ж, по-твоєму, вони?

Ф р о ш

Стривайте лиш! Хай вип'ють ув охоту,

Я вúзнаю од них усе достоту —

Вони ще проти мене сосуни!

А все ж таки здається, що пани:

Такі бундючні, гордовиті.

Б р а н д е р

Та це базарні дурисвіти.

А л ь т м а є р

Хтозна.

Ф р о ш

Ось я їм дам, дивись.

М е ф і с т о ф е л ь

(до Фауста)

Людцям і невтямки, що біс

Їх може враз за карк схопити.

Ф а у с т

Чолом, панове, б'ю!

З і б е л ь

Спасибі, й вам чолом!

(Тихо, позираючи на Мефістофеля).

А цей чого немов кульгає?[42]

М е ф і с т о ф е л ь

Чи можна й нам присісти за столом?

Як доброго вина у вас бігмає,

То хоч в гурті звеселимось.

А л ь т м а є р

Ви дуже вередливі щось.

Ф р о ш

У Ріппаху, мабуть, сю ніч ви ночували

І в Ганса-дурника вечері заживали?[43]

М е ф і с т о ф е л ь

Ні, цим разóм не довелось,

А на тім тижні в нього ми бували:

Він нам розповідав про любих родичів

І кожному із них вклонитись доручив.

(Кланяється Фрошу).

А л ь т м а є р

(тихо)

А що, піймав! Це зух!

З і б е л ь

Авжеж! Це битий жак!

Ф р о ш

Стривай, заїду ще інак!

М е ф і с т о ф е л ь

Іще недавно тут, здається,

Бриніла пісня голосна;

Од цих гінких склепінь луна,

Мабуть, чудово оддається?

Ф р о ш

А ви, буває, не артист?

М е ф і с т о ф е л ь

Велика хіть, та невеликий хист!

А л ь т м а є р

Ви б пісню нам якусь…

М е ф і с т о ф е л ь

Та я їх силу знаю.

З і б е л ь

Але нову — такий наказ.

М е ф і с т о ф е л ь

Вернулись ми з Іспанії якраз,

Вина й пісень уславленого краю.

(Співає).

Жив цар колись в давнúну,

Й була у нього блоха…

Ф р о ш

Ха-ха! Блоха! Приємна вість!

Блоха у нас жаданий гість.

М е ф і с т о ф е л ь

(співає)

Жив цар колись в давнúну,

Й була у нього блоха;

Мов рідную дитину,

Він ту блоху кохав.

Велів кравця позвати.

Прийшов к ньому кравець:

«Поший мерщій паняті

Штанці і жупанець!»

Б р а н д е р

Хай нагадать кравцеві не забудуть,

Щоб пильно міру добирав,

Бо він пропав, навік пропав,

Якщо штанці у брижах будуть.

М е ф і с т о ф е л ь

В саєти, в адамашки

Блоху вдягай кругом[44],

Обвішали у стяжки,

Оздобили хрестом.

Міністром стала скоро —

Аж сяють ордени,

Весь рід взяла до двору,

Всіх вивела в пани.

А ті вже не давали

Спокою дворакам,

Царицю — й ту кусали,

Шпигали її дам.

Не стало впину злющим,

Ні вбить, ані зігнать…

Ми ж трощим їх ще й плющим.

Хай спробують кусать!

Х о р

(весело)

Ми ж трощим їх ще й плющим.

Хай спробують кусать!

Ф р о ш

Браво! Браво! Молодець!

З і б е л ь

Блосі — блошиний і кінець!

Б р а н д е р

Між нігтів згинуть їй дано!

А л ь т м а є р

Віват свобода! Віват вино!

М е ф і с т о ф е л ь

На честь свободи — так, пилась би всмак чарчина,

Якби у вас були хоч трохи кращі вина.

З і б е л ь

Ізнову та ж балаканина!

М е ф і с т о ф е л ь

Боюсь зробити кривду шинкарю,

А то б я дав вам для спробунку

Із похідного льоху трунку.

З і б е л ь

Нічого! Я вас помирю!

Ф р о ш

Дамо вам похвалу, як буде до вподоби.

Та цур! Щоб не маленькі проби!

Тут треба, щоб суддею буть,

Добряче цівкою смикнуть.

А л ь т м а є р

Це гості з Райна, річ видима.

М е ф і с т о ф е л ь

Добудьте десь свердлá!

Б р а н д е р

А що свердлом робить?

Хіба в вас тут і кухви за дверима?

А л ь т м а є р

Он в шинкаря в кутку начиння все лежить.

М е ф і с т о ф е л ь

(бере свердла; до Фроша)

Яким же вас почастувати?

Ф р о ш

А що, хіба у вас усякі є?

М е ф і с т о ф е л ь

Хай кожен те, що хоче, п'є.

А л ь т м а є р

(до Фроша)

Іч? Ти почав і губи вже лизати!

Ф р о ш

Гаразд! Як вибирать — то рейнське вибираю:

Найкращі нам дари від батьківського краю.

М е ф і с т о ф е л ь

(просвердлюючи дірку в столі проти Фроша)

Ви воску принесіть, щоб затички ліпити.

А л ь т м а є р

Та це таке — дурних сліпити!

М е ф і с т о ф е л ь

(до Брандера)

А вам?

Б р а н д е р

Шампанського вина,

Щоб шумувало аж до дна!

Мефістофель провірчує дірки; хтось тим часом поналіплював із воску пробок і затикає дірки.

Б р а н д е р

Й чужого не цураймось, друзі, —

Буває, й там щось добре є.

Хоч німцю щирому не до душі французи,

Він їхні вина радо п'є.

З і б е л ь

(коли Мефістофель підходить до нього)

Я кислого, признатись, не люблю,

Солодкого ж ніде не уникаю.

М е ф і с т о ф е л ь

Тоді я вам вточу токáю.

А л ь т м а є р

Ні, глуму я не потерплю!

Ану ж, погляньте прямо в очі!

М е ф і с т о ф е л ь

Про це й балакати не варт —

То був би надто смілий жарт.

Кажіть, до чого ви охочі?

Чим можу вас я пригостить?

А л ь т м а є р

Чим ваша хіть. Лиш не томіть!

Всі дірки попровірчувано й позатулювано.

М е ф і с т о ф е л ь

(з химерними вихилясами)

Грона є на лозі,

Роги є на козі,

Вино — це сік, лоза — деревина,

З дерева стіл, в нім скриті вина.

В природу глибше заглядай.

Вір в чудо й чуда дожидай!

Виймайте затички і пийте!

В с і

(повиймали затички; кожному ллється в склянку замовлене вино)

О пречудовий водограй!

М е ф і с т о ф е л ь

Та цур, ні краплі не розлийте!

(П'ють по другій).

В с і

(співають)

Прелюдожерно гарно нам,

Мов всім на світі кабанам!

М е ф і с т о ф е л ь

Поглянь, народ на волю вирвавсь наче.

Ф а у с т

Вони мені уже обридли всі.

М е ф і с т о ф е л ь

Стривай лиш, ще в усій красі

Побачиш їх нутро скотяче.

З і б е л ь

(необережно якось п'є; вино хлюпнуло додолу і взялося полум'ям)

Огонь! У пеклі я горю!

М е ф і с т о ф е л ь

(замовляє огонь)

Вгамуйся, приязна стихіє!

(До товариства).

Це тільки бризочка з чистилища вогню!

З і б е л ь

Це що ж таке? Та як він сміє?

Та ми за цюю чортівню…

Ф р о ш

Щоб ти такого більш не коїв!

А л ь т м а є р

А може, попросить на виступці панка?

З і б е л ь

Чи бач, нахаба отака!

Яких ти фіґлів тут наброїв?

М е ф і с т о ф е л ь

Заткнись, барило!

З і б е л ь

Ах ти ж помело!

Так ти ще будеш нам грубити?!

Б р а н д е р

Ну, начувайся, будеш битий!

А л ь т м а є р

(відтикає пробку зі стола; в лице йому жбухає вогонь)

Горю! Горю!

З і б е л ь

Це ж чародій!

Поза законом! Хлопці, бий!

Повихоплювали ножі і обступають Мефістофеля.

М е ф і с т о ф е л ь

(прибравши урочисто-таємничої постави)

Місце й час, схитнись,

Слово й вид, змінись,

Око й ум, змутнись.

Всі поставали остовпіло, витріщившись один на одного.

А л ь т м а є р

Та де ж це я? Чи не в раю?

Ф р о ш

Сад-виноград, чи що?

З і б е л ь

І я в лозі стою.

Б р а н д е р

У ярім листі ягід повно:

Буйні, крутлисті — гроно в гроно…

(Хапає Зібеля за носа. Інші роблять те ж одне одному, попіднімавши ножі).

М е ф і с т о ф е л ь

(як і перше)

Спади з очей, мани полудо!

І знайте, як жартує біс!

(Щезає з Фаустом. Приятелі випускають одне одного).

З і б е л ь

Це що ж?

А л ь т м а є р

Це ж як?

Ф р о ш

То це твій ніс?

Б р а н д е р

А я схопив твого… От чудо!

А л ь т м а є р

Оце удар! Аж жах шибає мною!

Стільця сюди, бо на ногах не встою!

Ф р о ш

Що трапилось — ніяк не розберем.

З і б е л ь

А де ж той ланець? Ну, спіймаю,

То з рук не випущу живцем!

А л ь т м а є р

Я бачив сам — він сів на бочку скраю

І полетів з тим другим молодцем.

В ногах мов оливо, здається…

(Обертаючись до столу).

А може, там вино ще ллється?

З і б е л ь

Та це ж усе була мана!

Ф р о ш

А я хіба не пив вина?

Б р а н д е р

А як же ґрона ті на вітті?

А л ь т м а є р

От і кажіть, що див нема на світі!

ВІДЬМИНА КУХНЯ[45]

На низенькому припічку кипить на вогні великий казан. Угору клубочиться пара, і в ній манячать різноманітні постаті. М а в п а  сидить край казана, мішає в ньому і доглядає, щоб не перекипіло через край. М а в п і й  із  м а в п е н я т а м и  сидять навколо, гріються. Стеля й стіни пообвішувані чудернацьким відьомським начинням.

Ф а у с т   і   М е ф і с т о ф е л ь.

Ф а у с т

Не по мені цей чар несамовитий;

Коли б то зміг мене уздоровити

Безглуздих нісенітниць спліт?

Привів мене до баби, до чаклунки…

Хіба ж її паскудні трунки

З плечей ізнімуть тридцять літ?

Оце твій лік мені на безголов'я!

Вогонь надії вже в мені потух.

Невже ж природа й благородний дух

Не здужають ніяк вернуть здоров'я?

М е ф і с т о ф е л ь

Розумно кажеш, далебі!

Тебе одмолодить є і природний засіб.

Та не про нас ця річ, вона тобі

Іще дикішою здалася б.

Ф а у с т

Я хочу знать.

М е ф і с т о ф е л ь

Та засіб не який —

Без ліків, чар і без оплати.

У поле йди собі мерщій

Та й ну копати чи сапати;

Замкни себе, і розум свій

Держи в обмеженому колі,

І їж хоч просто, та доволі;

Живи з скотом, як скот, і не погребуй сам

Ту ниву, де ти жнеш, порядно угноїти;

Оце найкращий спосіб нам

Хоч на сто літ помолодіти!

Ф а у с т

До того я не звик, і краще не чіпати

Мені ні сапи, ні лопати;

Не по мені вузьке життя.

М е ф і с т о ф е л ь

Що ж! Жди відьомського пиття!

Ф а у с т

І знать яги я б не хотів!

Хіба ж ти сам не звариш зілля?

М е ф і с т о ф е л ь

На те нема мені дозвілля,

Скорій змощу я тисячу мостів[46].

Тут треба, крім знання і вміння,

Диявольського ще терпіння.

Тут звільна діє дух не рік, не два,

Поки як слід те вариво вшумує;

Яких приправ не потребує

Він для чаклунського питва!

Хоч чорт навчив його варити,

А сам не вміє сотворити.

(Зирнувши на мавп).

Які ж гарнесенькі звірки!

Оце такі в яги служкú.

(До звірів).

Немає дома господині?

З в і р і

В гостині!

Крізь димар

Пішла аж до хмар!

М е ф і с т о ф е л ь

Чи довго ж буде там баритись?

З в і р і

Та поки будемо тут грітись.

М е ф і с т о ф е л ь

(до Фауста)

Ну, як тобі оці звірята?

Ф а у с т

Чи де ще є подібна бридь?!

М е ф і с т о ф е л ь

Е, ні, із ними говорить,

То це мені з відрад відрада!

(До звірів).

Скажіть же, кляті потерчата,

Що вам тут дідько заварив?

З в і р і

Нізчимну юшку для старців.

М е ф і с т о ф е л ь

Тоді в вас публіки багато!

М а в п í й

(підліз і лащиться до Мефістофеля)

Зіграймо у кість

Мені на корúсть —

Дай виграти грошей!

Я дурень в біді,

А стану тоді

Розумний, хороший.

М е ф і с т о ф е л ь

Була б щаслива мавпа, як ніхто,

Коли б уміла грати у лото.

Тим часом мавпенята грають великою кулею і викочують вперед.

М а в п í й

Оце земля:

Летить, кружля,

Не знає впину;

Бряжчить, як скло,

Бо в ній дупло

На всю нутрину;

Блищить, мигтить,

Кругом ряхтить, —

Гляди, мій сину,

За рухом стеж,

Бо розіб'єш її до решти

І сам за те ж

Тоді помреш ти.

М е ф і с т о ф е л ь

Це що, решето?[47]

М а в п í й

(здіймає решето)

Як злодій хто —

Воно ураз покаже.

(Біжить до мавпи, щоб та подивилась крізь решето).

На, глянь в решето!

Ну, злодій хто?

Хоч знає, не каже!

М е ф і с т о ф е л ь

(підходить до вогню)

Це що за збан?

М а в п í й

Який ти дурбан!

Та це ж казан.

Чудні в тебе мислі!

М е ф і с т о ф е л ь

Яке ж ти мурло!

М а в п í й

Ось нá помело

Та й сядь тут у кріслі.

(Садовить Мефістофеля на крісло).

Ф а у с т

(дивиться в дзеркало, то підходячи, то одступаючи од нього)

Який чудовий вид одкрили

Свічада чари тут очам![48]

Ой осінú мене, Амуре легкокрилий,

Щоб я до неї враз домчав!

Ах, тут стоять доводиться мені;

Коли наблизитись я хочу —

Вже бачу я в тумані, мов у сні,

Ту постать чарівну жіночу.

Невже ж така у жінці є краса?

Невже в цьому простягненому тілі

Вмістилися всі неба чудеса?

Невже таке і на землі б ми стріли?

М е ф і с т о ф е л ь

Та ясно, коли Бог шість день попрацював

І потім «браво» сам сказав,

То, певне, він не схибив цілі.

Ну, поки що дивись на видиво бліде,

А там найду й живу красу для тебе;

Блаженний, хто її до себе

Як наречений поведе!

Ф а у с т  усе дивиться в дзеркало. М е ф і с т о ф е л ь, розлігшися в кріслі і граючись помелом, веде річ далі.

Я тут сиджу, неначе цар на троні!

І скіпетр у руці, от тільки не в короні.

З в і р і

(що досі розмовляли між собою на мигах, з кумедними вихилясами і великим галасом приносять Мефістофелю корону)

Вінчáній главі

Дай поту й крові —

Корону скріпити.

(Сіпнули якось необережно корону і розбили її надвоє, скачуть довкола з половинками).

А ми глядимо,

За всім слідимо,

Щоб вірші ліпити.

Ф а у с т

(перед дзеркалом)

Я збожеволію! Це сказ!

М е ф і с т о ф е л ь

(вказуючи на звірів)

Та і мені ось ці вже голову прогризли.

З в і р і

А в слушний час

Бувають у нас

У віршах навіть мислі.

Ф а у с т

(як перше)

У мене в грудях аж клекоче!

Ходімо далі од біди!

М е ф і с т о ф е л ь

(в тій же поставі)

Я визнаю, проте, охоче,

Що з них поети хоч куди!

Мавпа якось одвихнулася од казана, і він починає бігти; спалахує велике полум'я і жбухає в комин. Відьма через полум'я влітає в кухню з оглушливим репетом.

В і д ь м а

Ух! Ух! Ух! Ух!

Проклята твар! Паскудна гидь!

Казан проспать? Мене спалить?

Триклята бридь!

(Побачивши Фауста і Мефістофеля).

А ви чого?

А вам кого?

А ви куди?

І як сюди?

Ось я вогню

На вас хлюпну!

(Набирає ополоником у казані і оббризкує огнем Фауста, Мефістофеля і мавп. Звірі скавулять).

М е ф і с т о ф е л ь

(обернувши помело, трощить склянки й горщики)

Шарах! Тарах!

По всіх горшках!

Все розвалю,

Все розіллю, —

Це, стерво, так

Тобі під такт!

Відьма одсахнулася з гнівом і жахом.

Впізнала вже, опудало погане?

Впізнала ти свого володаря?

Захочу я — й тебе, й твого звір'я

Перед очима враз не стане!

Забула вже вбрання червоне це

І півняче перо на капелюшу?

Чи, може, я сховав лице?

Чи, може, сам назватись мушу?

В і д ь м а

Пробачте, пане, за прийом!

Та, бачу, ви не з копитом.

Та й де ж це ваші вірні круки?[49]

М е ф і с т о ф е л ь

Гаразд, цей раз забудьмо зло!

Води чимало утекло

Од часу нашої розлуки.

Тепер прогрес, що світ весь охопив,

І чорта навіть зачепив;

Північні привиди вступилися з дороги;

Де стрінеш кігті, хвіст і роги?

От кінської ноги — не можу я зректись,

Хоч з нею вочевидь я не ходжу між люди,

Бо рада є й на те: тепер же повелись

Фальшиві литки в моду всюди.

В і д ь м а

(пританцьовуючи)

Ой я п'яна і без вина —

Вернувсь мій пан, мій сатана!

М е ф і с т о ф е л ь

Не зви мене більш тим ім'ям!

В і д ь м а

Чому? Хіба ж воно завадить вам?

М е ф і с т о ф е л ь

Із тим ім'ям ми в книгу притч попали,

Та не пішло те на корúсть людцям:

Лихого відреклись, а добрими не стали.

Тепер я — «пан барон», ти так мене і зви;

Тепер я кавалер, як інші кавалери,

Шляхетна в мене кров, шляхетні і манери,

І герб шляхетський — ось диви.

(Робить сороміцький жест).

В і д ь м а

(заходиться реготом)

Ха, ха, ха, ха! Оце встругнув!

Такий жартун, як перше був!

М е ф і с т о ф е л ь

(до Фауста)

Мій друже, вчись, яким шляхом

Підходить треба до відьом.

В і д ь м а

А що ж сюди вас, панство, привело?

М е ф і с т о ф е л ь

Нам треба склянку, знаєш, того соку…

Та щоб пиття старе було!

Воно міцніє рік від року.

В і д ь м а

Та ось той сік, у цьому бутлю,

Сама я часто з нього дудлю —

Смачне, й ні крихти не смердить;

Чому б і вас не пригостить?

(Нишком).

Та як первісних чар нема в ції людини,

Вона ж, ви знаєте, не витягне й години.

М е ф і с т о ф е л ь

Та не завадить, ні, бо чоловік це свій,

Найкріпшого дання йому готовий дать я,

Накресли круг, скажи закляття

І чару вщерть йому налий.

В і д ь м а  ворожить, химерно жестикулюючи, — обміркує круг і становить у нього усяке причандалля; склянки тим часом забряжчали, казани загуділи — почалася музика. Вкінці дістає велику книгу і розставляє у крузі мавп — піддержувати книгу і присвічувати смолоскипами. Аж тоді киває  Ф а у с т о в і, щоб підійшов.

Ф а у с т

(до Мефістофеля)

Скажи, нащо це готування,

Це химородне чаклування?

Усі ті витівки дурні

Давно вже ввірились мені.

М е ф і с т о ф е л ь

Нехай собі! То все на сміх;

Не будь же строгим ти до них!

Це мов лікарська процедура,

Щоб краще діяла мікстура.

(Примушує Фауста вступити в круг).

В і д ь м а

(починає високохмарно декламувати з книги)

Як досягти

До десяти?[50]

Один — як дим,

А два — сплива,

А три — зітри,

Чотири ж — виріж,

А п'ять — украдь,

А шість — ізчисть,

А сім — знесім,

А вісім — повісим,

А дев'ять що? — Нéвідь-що.

А десять — кудесять.

Отак-то лічим ми, відьмú.

Ф а у с т

З гарячки баба щось верзе.

М е ф і с т о ф е л ь

Стривай лишень, це ще не все.

Вся книга та з однакових мудрацій;

На неї й я поклав чимало праці.

Усіх тих таємниць, усіх тих протиріч

Ні дурень, ні мудрець не втямить ані гич.

І так ведеться вже давно:

Ми знаєм прикладів чимало,

Як кривду в правду обертало

Те «три в однім і в трьох одно»[51].

Отак повчають скрізь і всюди,

І з дурнями змагатись зась —

Бо, чуючи слова, звичайно вірять люди,

Що в них і думка є якась.

В і д ь м а

(ворожить далі)

Науки дар —

Немов між хмар,

Для людства таємниця!

А хто без дум,

Тому, мов на глум,

Вона спішить одкриться.

Ф а у с т

А може, годі? Чи не всé ще?

Вже як не трісне голова!

Здається, мов оті слова

Ураз сто тисяч дурнів плеще.

М е ф і с т о ф е л ь

Ну, буде вже, метка Сивілло![52]

Бери своє пиття і сміло

По самі вінця наливай!

Це другові ніяк не зробить шкоди —

Вже він пройшов усякі переходи

Й не раз хиляв аж через край.

Відьма з великими церемоніями наливає пиття в чару; коли Фауст її пригубив, з неї вихоплюється легке полум'я.

М е ф і с т о ф е л ь

Ну, вимчи духом аж до дна!

Це буде серцеві одрада.

І з чортом ти запанібрата,

А чара ця тобі страшна?

Відьма розмикає круг. Фауст виходить.

В і д ь м а

Ну, доброго здоров'я пивши!

М е ф і с т о ф е л ь

(до Фауста)

Тепер ходім! Тобі потрібен рух!

(до відьми).

Коли від мене ждеш яких послуг,

То нагадай, на шабаш прилетівши.

В і д ь м а

Ось пісня вам! Коли її співать,

То буде лік вас краще пробирать.

М е ф і с т о ф е л ь

Тепер іди мерщій за мною,

Спітнієш добре, й міць напою

Пройме істоту всю, не знаючи заслон.

А там навчу тебе я благородній ліні —

І скоро вчуєш ти в солодкому томлінні,

Як грає у тобі скакунчик Купідон[53].

Ф а у с т

Дай в дзеркало іще раз подивиться

На тую жінку казковý!

М е ф і с т о ф е л ь

Ні, ні! Чекай, усім жінкам цариця

До тебе прийде наяву.

(Стиха).

Тепер, з тим хмелем у голівці,

Гелену вбачиш в кожній дівці.

НА ВУЛИЦІ[54]

Ф а у с т.   М а р ґ а р и т а  проходить мимо.

Ф а у с т

Гарна панно! Не відмовте в честі[55],

Дозвольте вас додому провéсти.

М а р ґ а р и т а

Не панна я, й не гарна я,

Додому втраплю і сама.

(Випручалась і пішла).

Ф а у с т

Їй-богу, чарівне дитя!

Таких не бачив за все життя.

Цнотлива, скромна — ангел кругом,

І трохи з перцем заразом.

Корали уст, рум'янець щік —

Я не забуду їх повік!

Очиці опустила вниз —

Аж серце пройняла навкрізь.

А як відрізала мені…

Я в неї просто в полонí.

Увіходить   М е ф і с т о ф е л ь.

Ф а у с т

Ти мусиш дівку ту підмовить!

М е ф і с т о ф е л ь

Яку?

Ф а у с т

Та ту, що ось пройшла.

М е ф і с т о ф е л ь

Вона приходила на сповідь,

Тут у священика була;

У сповідальню я прокравсь —

Вона невинна, я дізнавсь.

Ходила на сповідь задармá;

Над нею в мене влади нема.

Ф а у с т

Уже за чотирнадцять їй.

М е ф і с т о ф е л ь

Говориш ти, мов Ганс Ласій[56],

Що на всі любі квітки жаднúй

І думає, що кожна честь

І ласка лиш для нього єсть;

Цей шлях бува часом трудний.

Ф а у с т

Пане магістре Похвальний,

Не треба моралі, то марна праця!

Ось тобі слово моє тверде:

Як те дівчатко молоде

Цю ніч мені в руки не впаде,

То опівночі ми мусим розстаться.

М е ф і с т о ф е л ь

Зміркуй, що можна, а що ні!

Два тижні треба буде мені,

Щоб тільки знайти якусь приключку.

Ф а у с т

Мав би я часу сім годин,

То і без чорта, сам-один,

Звів би таку гарненьку штучку.

М е ф і с т о ф е л ь

Говориш, як француз-пустак;

Тобі все шкода й невигóда.

Яка ж одразу насолода?

Тоді кохання буде всмак,

Коли ти здалеку зайдеш

І фіґлі-міґлі поведеш,

Доскочиш кралі шляхом інтриг,

Як знаєм ми з італійських книг.

Ф а у с т

Й без того маю апетит!

М е ф і с т о ф е л ь

Та годі, ти мені обрид!

Щоб спокусить оте дитя,

Не будьмо поквапні без пуття,

Тут штурмом нічого кидáтись,

Треба до хитрощів удатись.

Ф а у с т

Добудь од неї мені що-будь!

Дай у покої її побуть!

Дістань хустину з грудей її,

Підв'язку з ніжки милої!..

М е ф і с т о ф е л ь

Щоб бачив ти, що я тобі

Допомагаю у цій журбі, —

Нам нíчого довго зволікати,

Сьогодні зводжý до її кімнати.

Ф а у с т

До неї? Нею володіть?

М е ф і с т о ф е л ь

Ні, вона буде в сусідки сидіть,

Тим часом ти можеш помріть [у виданні Фоліо 2003 р. — «А ти тим часом можеш мріть»].

На самоті, в оселі тихій,

Про неї, про майбутні втіхи.

Ф а у с т

Зараз підем?

М е ф і с т о ф е л ь

Трохи пізніш.

Ф а у с т

Та не забудь їй дарунків, гляди ж!

(Пішов).

М е ф і с т о ф е л ь

І за дарунки вже? Ну, будеш успіх мати.

Є в мене сила тайників,

Давно закопаних скарбів —

Там треба буде дещо взяти.

ВЕЧІР[57]

Невеличка чистенька кімната.

М а р ґ а р и т а

(заплітаючи і підв'язуючи коси)

Щó б я дала, щоб хто сказав,

Який то пан мене займав!

Такий у нього пишний вид,

Одразу знать вельможний рід —

Це мов написано на чóлі,

А то б не давав собі так волі.

(Виходить).

М е ф і с т о ф е л ь,   Ф а у с т.

М е ф і с т о ф е л ь

Сюди, та тихше, ось сюди!

Ф а у с т

(постоявши хвилю мовчки)

Тепер іди й надворі жди!

М е ф і с т о ф е л ь

(обнишпорив очима кімнату)

В дівчат так чисто не завжди.

(Виходить).

Ф а у с т

(оглядається кругом)

Привіт оселі цій святій,

Що мріє в зáстумі півтьми!

Скропляючись в ясній росі надій,

Кохання біль, у серці защеми!

Який тут спокій і порядок,

Яке довілля і звичáй!

В цій бідноті — який достаток!

В цій тісноті — який розкішний рай!

(Кидається в шкіряне крісло край ліжка).

Прийми й мене, як за старих часів

Приймав других, з утіхою й журбою.

Як часто він, цей любий трон батьків,

Обвішувавсь дрібною дітворою!

І мила, може, тут, у зграї щебетух,

За різдвяний удячна подарунок,

Дідусику несла свій поцілунок.

Я чую, дівчино, тут дух

Хазяйновитости витає;

Як мати, він тебе щодня навчає

Стіл чепурно обрусом застелить,

Узорчасто піском долівку притрусить.

О мила рученько! Подбай,

І ти з хатини зробиш рай.

А тут!

(Підіймає заслону ліжка).

Мене пройма блаженний жах.

Стояв би тут години цілі…

Це ж тут природа в світлих снах

Створила ангела у тілі;

Вона тут спала, й наливалась

У груди їй теплінь жива,

Тут чисто й свято розвивалась

Ясна подоба божества.

А ти! Тебе що привело?

Мене всього мов потрясло…

Що хочеш ти? Чом в серці біль тяжкий?

Нужденний Фаусте! Ти ніби сам не свій.

Чи тут незримим чаром віє?

Я ж насолоди був запраг —

I ось душа моя у сні любовнім мліє!

Чи ж ми хисткі, немов на вітрі прах? —

Коли б вона в цю мить ввійшла в покій,

То як свого блюзнірства ти б скупився:

Одразу знічений, малий,

До ніг упав би й розтопився.

М е ф і с т о ф е л ь

(увіходить)

Скоріш! Іде вже господинька!

Ф а у с т

Ходім! І більше не прийду.

М е ф і с т о ф е л ь

Дивись, яка важкенька скринька;

Як треба буде, ще знайду.

Постав у шафу, на косúнець.

Клянусь, вона зійде з ума,

За цей спокусливий гостинець

Тобі гостинця дасть сама.

Дитя — дитя, і цяця — цяця.

Ф а у с т

Не треба, може?

М е ф і с т о ф е л ь

Ще й питаться?

Чи, може, візьмеш скарб собі?

Тоді пораю я тобі

Мене даремно не тривожить

І клопоту мені не множить.

Не думав я, що ти скнарíй!

А я тут в голову захожу…

(Ставить скриньку в шафу і замикає її).

Ходім! Скорій!

Щоб привернути грою мрій

До тебе ту дитину гожу.

Чого ж понуривсь ти,

Немов тобі на лекцію іти,

Немов тебе примарою ляка

І фізика, і метафізика?!

Ходім!

Виходять.

М а р ґ а р и т а

(увіходить із лампою)

Ой як тут душно, парно як!

(Одчиняє вікно).

А вечір же наче й без тепла.

І якось моторошно так…

Коли б хоч мати скоріше йшла…

Вся аж тремчу… Острах стиска…

Яка ж я, дурненька, боязка…

(Роздягається, заспівала).

Був вірний коханці завше

Славетний Фульський цар[58];

Вона йому, вмиравши,

Дала злотний кубок в дар.

Над всі скарби коштовні

Він кубок той любив,

І очі сліз були повні,

Як він із нього пив.

Почувши, що годі жити,

Усе роздав синам:

«Усе беріте, діти,

А кубка не віддам!»

Сидів він на бенкеті,

І все лицарство з ним,

У замку на бескеті,

Над берегом морським.

Допив живець д'останку

Старенький бенкетар

І в буйні хвилі з ґанку

Жбурнув священний дар.

Ось кубок летить, мигоче,

Ось вир його схопив…

А цар склепив свої очі

І більше вже не пив…

(Одчиняє шафу, щоб повісити одежу, аж бачить — скринька).

Звідкіль взялась тут скринька ця мала?

Таж шафа замкнена була.

Що за притичина? І що в ній може буть?

А, знаю, мамі хтось приніс

В заклад під позичку, мабуть.

Ось ключик на шнурочку звис…

А що, як взять та й відімкнуть?

Ой, що це? Боже милий! Глянь,

Чи бачила ж таке я на віку?

Убір! В святковий день найбільша з пань

Наділа б радо річ таку!

А як мені в цім ланцюжку?

Чиї ж то всі оці розкоші?

(Убирається й розглядається в дзеркалі).

Ой, а сережечки ж хороші!

Вберись — і вже зовсім не та…

Що врода й молоді літа?

До них тепер байдужі всі,

І похвали твоїй красі

Бринять, неначе докори.

Всі злота ждуть,

На злото б'ють —

Горе нам, бідним, горе!

НА ПРОГУЛЯНЦІ[59]

Ф а у с т  проходжується в задумі. Підходить  М е ф і с т о ф е л ь.

М е ф і с т о ф е л ь.

Бодай тобі зрáдне кохання! Бодай тебе в пекла стихію!

Я кляв би іще чимсь гіршим, але, на жаль, не вмію!

Ф а у с т

Який це дрік тебе вджиґнув?

Чого це ти так чудно кривиш морду?

М е ф і с т о ф е л ь

Радніший я продатись чорту,

Коли б я сам не чортом був!

Ф а у с т

Тобі цей сказ якось не личить.

Та що ж могло тебе так спантеличить?

М е ф і с т о ф е л ь

Та що? Убір, що Ґретхен я дістав,

Піп загребущий одібрав!

Побачила ту штучку мати

І зразу стала потерпати:

Тонкий у неї аж надто нюх,

Весь ніс просяк молитовника дух, —

Обнюхує і се, і те,

Чи воно грішне, чи святе,

А що вже убір — то й видом видать,

Що не яка в нім благодать.

Доню! — рече — неправе добро

Душу бентежить, збурює кров.

Божій матері його віддаймо,

На манну небесну уповаймо!

А Ґретонька закопилила губи:

Дарованому коню та дивúться в зуби?

Той, певно, Бога в душі мав,

Хто їй ту цяцю підослав…

Та мати священика приводить,

Той скоро справі кінця доходить,

Сподобався йому дарунок.

Добре, глаголе, єсте вчинили!

Хто алчність боре, той Господу милий.

А в нашої церкви добрий шлунок,

Вже скільки царств вона пожерла,

А ще з переїду не вмерла[60]:

Тільки церква, мої любі діти,

Може неправе добро стравити…

Ф а у с т

Та ні: євреї і царі

Також до того штукарі.

М е ф і с т о ф е л ь

Взяв піп пояс, ланцюжок, кільце

От буцімто полова все це,

Чи там подякував, чи ні,

Мов за горішки ті дрібні,

Пообіцяв в небесах награду —

Й залишив маму вельми раду.

Ф а у с т

А Ґретхен?

М е ф і с т о ф е л ь

Тá собі сидить,

Не зна, небога, що робить,

Думає про убір — аж до сліз,

Ще більш про того, хто приніс.

Ф а у с т

Її журба мені докір.

Добудь їй зараз новий убір!

Той перший був її не варт.

М е ф і с т о ф е л ь

Авжеж, тобі усе за жарт!

Ф а у с т

Роби, як я кажу, і край!

Її сусідку поєднай!

Ти ж не макуха — чортом будь,

Таки убір їй роздобудь!

М е ф і с т о ф е л ь

Я слухаю, мостивий пане!

Ф а у с т виходить.

Цей закохáнець навісний,

Хай сонце, місяць, зорі — все дістане,

Розвіє все на втіху дорогій.

У СУСІДНІМ ДОМІ[61]

М а р т а

(сама)

Простибіг мужу мойому,

Що жінці кривду учинив,

Кудись світ за очі зблудив,

Лишивши тут мене саму.

Чи я ж його коли гнівила?

Чи я ж його та й не любила?!

(Плаче).

А може, вмер на чужині…

Коли б хоч посвідку мені![62]

Увіходить   М а р ґ а р и т а.

М а р ґ а р и т а

Пань Марто!

М а р т а

Ґретхен, що тобі?

М а р ґ а р и т а

Аж трусяться мені коліна!

Відкільсь взялась ізнов скринчина

У мене в шафі, вся в різьбі,

А в скриньці тій — прикрас, прикрас!

Стократ пишнішí, як той раз…

М а р т а

Ти ж хоч матусі не показуй,

Бо знов попу віддасть одразу.

М а р ґ а р и т а

Ох, глянь сюди! Дивись сюди!

М а р т а

(убирає її)

Щаслива ти, вродлива ти!

М а р ґ а р и т а

Коли б їх на вулицю одіти

Або до церкви отак сходити.

М а р т а

А ти сюди приходь частіш

Вбиратись нишком в ці оздоби.

Хоч перед дзеркалом щаслива посидиш,

Мені до любої вподоби.

А там, при нагоді, в святковий день якраз

Щось зможеш одягти і людям напоказ —

Каблучку, ланцюжок чи перлів там разок,

А матері якихсь накажемо казок.

М а р ґ а р и т а

Від кого ж ці обидві скриньки?

Якісь непевні базаринки!

Хтось стукає.

Ох, чи не мати? Куди ж це діть?

М а р т а

(визирає)

Ні, пан чужий якийсь. Ввійдіть!

М е ф і с т о ф е л ь

(увіходить)

Даруйте, пані, що так заходжу

І, може, пані у чімсь тривожу.

(З пошаною відступає перед Маргаритою).

Я Марту Швертляйн хтів спитати.

М а р т а

Це я. Що має пан казати?

М е ф і с т о ф е л ь

(тихо до неї)

Прошу пробачення; у вашмості

Сидять такі вельможні гості,

То, може, я собі піду,

А по обіді знов зайду.

М а р т а

(вголос)

От тобі, дочко, й даровизна:

Пан за шляхтянку тебе визнав.

М а р ґ а р и т а

Ні, я собі з простих міщан,

До мене дуже добрий пан;

Усе це вбрання — не моє.

М е ф і с т о ф е л ь

Ні, крім вбрання, іще щось є;

І погляд ваш, і ввесь ваш склад!

То можу лишитись? Дуже рад.

М а р т а

То що ж приніс нам любий гість?

М е ф і с т о ф е л ь

Гай, гай! Не дуже веселу вість!

Не тим би я хотів послужити:

Ваш чоловік наказав довго жити.

М а р т а

Помер? Мій голуб? Бідна я!

Мій муж помер! Ой смерть моя!

М а р ґ а р и т а

Ох, тітонько, не плачте, ну…

М е ф і с т о ф е л ь

Слухайте ж повість оцю сумну!

М а р ґ а р и т а

Краще зовсім ні з ким не кохатись,

Ніж після смерти до смерті вбиватись

М е ф і с т о ф е л ь

В радощах горе, і радощі в горі.

М а р т а

То як же вмер він, розкажіть!

М е ф і с т о ф е л ь

Він при Антонівськім соборі

У місті Падуї лежить,

Край велеліпної святині

Спить вічним сном у домовині.

М а р т а

А що ж мені він передав?

М е ф і с т о ф е л ь

Та побажання все побожні:

Він триста панахид одправить наказав;

Кишені ж геть були порожні.

М а р т а

Як! Ні гостинця? Ні шага?

Таж кожен столярчук щось в торбі зберіга,

Щось для домівки відкладає,

Хоч сам старцює, голодає.

М е ф і с т о ф е л ь

Мадам, я спочуваю вам;

Та марнотратником не був ваш муж ніколи.

В своїх гріхах він каявся вже й сам,

Нещасної украй зазнавши долі.

М а р ґ а р и т а

І випаде ж такий талан гіркий!

Молитимусь і я за його упокій.

М е ф і с т о ф е л ь

Таку дитину чемну й любу

Хоч зараз повести до шлюбу.

М а р ґ а р и т а

Ох, ні! Це буде не тепер.

М е ф і с т о ф е л ь

Коли не муж, то кавалер

Без краю буде раювати —

Таку красуню милувати.

М а р ґ а р и т а

Такого не ведеться в нас.

М е ф і с т о ф е л ь

Але трапляється не раз.

М а р т а

Доказуйте ж!

М е ф і с т о ф е л ь

Так я йому догледів смерті

Не те щоб на гною — на мéрві перетертій.

Та, як християнин, він, каючись, помер.

«Як я клену, сказав, себе тепер,

Що так подавсь знеобачки в дорогу,

Худобу кинувши і жіночку-небогу!

Мені та згадка — гострий ніж.

Коли б мені простила жінка мила…»

М а р т а

Ой чоловіченьку! Я вже тобі простила!

М е ф і с т о ф е л ь

«Та свідок Бог! Вона жила грішніш!»

М а р т а

Та бреше ж він! У смертний час брехати?

М е ф і с т о ф е л ь

Так, це було й по ньому знати,

Що то була вже маячня.

«Недбальство, мовив він, моя найменша хиба;

Надбав їй перш дітей, потому дбав їй хліба,

Та не було такого дня,

Щоб шмат насущника я з нею з'їв у мирі».

М а р т а

Оце і дяка вся моїй любові щирій,

Моїм турботам і трудам?!

М е ф і с т о ф е л ь

Та ні, він був такий удячний вам.

«Коли од Мальти, каже, я одплив,

Молився ревно я за жінку й діток;

І небеса послали нам пожиток —

У турка наш фреґат ґалеру захопив,

Ладовану султанськими скарбами.

Одвага високо в ціні —

Як паювали луп між нами, вояками,

Припала дещиця й мені[63]».

М а р т а

Оттак! То він, либонь, той скарб десь закопав?

М е ф і с т о ф е л ь

Гай-гай! Тепер шукайте вітра в полі!

В Неаполі, гуляючи на волі,

Він панночку гарнесеньку спіткав,

І щиро так вони удвох кохались,

Що аж по скін сліди на нім зостались[64].

М а р т а

Лайдак! Ледачеє ледащо!

І в злиднях він бахурував!

Рідних дітей обкрав нізащо!

М е ф і с т о ф е л ь

За те ж його й Господь скарав.

Я б, бувши вами, може, з рік

Додержував як слід жалóби,

А там уже когось знайшов би до вподоби.

М а р т а

Е, ні, таких, як перший чоловік,

По цілім світі треба пошукати —

Таке дурне й плохе було воно!

От тільки що любив, сердега, мандрувати,

Чужих жінок, чуже вино

Та в розпрокляті кості грати.

М е ф і с т о ф е л ь

Ну, ну, це не такі вже вади!

Бо, може, й вам він попускав

З таких робити дещо справ.

Коли б мені такі умови —

Каблучки я змінять готовий.

М а р т а

Та що ви, пане! Пан жартує!

М е ф і с т о ф е л ь

(до себе)

Чи не пора звідціль тікать?

Ця й чорта може упіймать!

(До Марґарити).

А ваше серце що віщує?

М а р ґ а р и т а

Не розумію вас.

М е ф і с т о ф е л ь

(до себе)

Дитина!

(Вголос).

Прощайте!

М а р ґ а р и т а

Прощавайте!

М а р т а

Паночку, стривайте!

Я хтіла б посвідку дістать,

Коли, де й як мого сховали чоловіка.

Порядку зроду я прихильниця велика, —

В газетці б вість про смерть хотілось почитать.

М е ф і с т о ф е л ь

Що двоє свідків будь-яких посвідчать,

Папери те, як факт, увіковічать.

У мене ще і приятель є тут,

Ми можем разом піти у суд.

Що, привести?

М а р т а

Ой, приведіть!

М е ф і с т о ф е л ь

А панна теж буде тут сидіть?

Бравий, бувалий такий панич,

З паннами вміє вести річ.

М а р ґ а р и т а

Мушу червоніти перед паничем…

М е ф і с т о ф е л ь

О ні, хоч би й перед королем!

М а р т а

Цей вечір у нашому саду

Я з нею панів сьогодні жду.

НА ВУЛИЦІ[65]

Ф а у с т

Ну, як? Іде? Як справа наша?

М е ф і с т о ф е л ь

Ви весь в огні! Пождіть ладу.

Небавом Ґретхен буде ваша.

Цей вечір стрінетесь в сусідки у саду.

Циганкувата то кумася

І свашкувати придалася.

Ф а у с т

Гаразд!

М е ф і с т о ф е л ь

І ти ж їй щось за те зроби.

Ф а у с т

Так, ти мені, а я тобі.

М е ф і с т о ф е л ь

З тобою вдвох посвідчити я мушу,

Що муж її віддав вже Богу душу

І в Падуї похований лежить.

Ф а у с т

Отак! То це нам перш туди летіть?

М е ф і с т о ф е л ь

Sancta simplicitas![66] Навіщо це робить?

Лиш підпишись, та й по всій справі.

Ф а у с т

Негоден я здійснять ці заміри лукаві.

М е ф і с т о ф е л ь

Святенник! Це тобі мерзить!

Фальшиве свідчення давати —

Хіба ж тобі це первина?

Що Бóг, щó світ, щó дух, щó неба таїна,

Щó серце й ум людей, щó подорож земна —

Давно ти перестав про все це толкувати,

Наповнений зухвальства вщерть!

Багато брав тоді собі на плечі!

А глибше глянь — про всі ті мудрі речі

Ти знав не більше, як про Швертляйнову смерть.

Ф а у с т

Ти був і є крутій, софіст.

М е ф і с т о ф е л ь

Ні, я наскрізь твій знаю зміст!

Ти ж завтра будеш намагатись

До Ґретхен в душу увібгатись,

В коханні щирім присягатись…

Ф а у с т

Та ще й од серця.

М е ф і с т о ф е л ь

Гарний ти!

А там почнеш про вічну вірність,

Жаги єдиної безмірність, —

Це теж од серця буде йти?

Ф а у с т

Облиш! — Як серце мре без краю

В однім битті, в однім чутті,

Як я ім'я йому не знаю, —

Тоді я у світи усім єством ширяю

І слів найвищих добираю.

І пломінь той, що в нім згораю,

Я вічним, вічним називаю —

Невже то лжа, слова пусті?

М е ф і с т о ф е л ь

Таки я прав!

Ф а у с т

От, щоб ти знав,

Не хочу я надсаджувати груди;

Хто має язика і хоче правим бути, —

То той і прав.

Ходім! Обрид цей вічний спір мені.

І згоден я — хоч правий ти, хоч ні.

САД[67]

М а р ґ а р и т а  під руку з  Ф а у с том, а  М а р т а  з  М е ф і с т о ф е л е м  гуляють по саду.

М а р ґ а р и т а

Я бачу, ви, жалкуючи мене,

Знижаєтесь — мені аж сором.

Життя, напевне, мандрівнé

Навчило вас не буть суворим.

Не для таких досвідчених людей

Убожество моїх простих речей.

Ф а у с т

Один твій зір, одне слівце твоє —

Чи ж де дорожча мудрість є?

(Цілує їй руку).

М а р ґ а р и т а

Та чи подоба ж вам ту руку цілувати?

Вона негарна, шкарубка.

Мені доводиться усього пильнувати,

А мати строга ще така.

Проходять.

М а р т а

Ви так ото й мандруєте весь вік?

М е ф і с т о ф е л ь

Така у нас вже служба подорожня!

Буває — так у іншім місці звик, —

А залишитися не можна.

М а р т а

Хай молодий іще літа

Метеликом з країни до країни;

А вбившись у такі літа,

Старим бурлакою брести до домовини —

Це справа вже зовсім не та.

М е ф і с т о ф е л ь

Та я вже й сам, признатись, потерпаю.

М а р т а

Тож, паночку, робіть, що я порáю.

Проходять.

М а р ґ а р и т а

Аби з очей, то вже й з думок.

Хоч ґречність вас і прикрасила,

У вас розумних друзів сила,

Мені до них — як до зірок.

Ф а у с т

О серце, вір, те, що розумним звуть, —

То інколи обмеженість пуста.

М а р ґ а р и т а

Як?

Ф а у с т

Ах, свята невинність, простота —

Ніяк собі ціни не пізнають!

Сумирність, лагідність — що краще є в природі?

Ці найкоштовніші з окрас…

М а р ґ а р и т а

Хоч раз мене згадайте при нагоді,

А я про вас гадатиму всякчас.

Ф а у с т

Не часто ходиш ти гуляти?

М а р ґ а р и т а

Та в нас хазяйство не яке,

Але, нівроку, клопітке:

В нас наймички нема; сама вбирай у хаті,

Сама вари й печи, сама і ший, і мий,

А мати в мене ще такі чепуркуваті,

Що боже крий!

А стан у нас не дуже і скрутний;

Таки не гірш, як у людей, достаток:

Од батька нам оставсь порядний статок —

Будинок свій, садок при нім густий.

Тепер уже спокійні дні настали;

В солдатах братик мій[68],

Сестричку поховали…

Мені з тим дитинчам був клопіт немалий,

Та я б воліла з ним возитися і далі —

Воно…

Ф а у с т

Таке, як ти, було мов янголя…

М а р ґ а р и т а

Мене любило дуже те маля.

Воно знайшлось уже по смерті тата.

А мамі тяжко так прийшлось —

Вже думали, що їй більш рясту не топтати,

Але таки очуняла якось.

Куди вже їй було гадати

Те пташенятко годувати!

От я й давай його тоді

Поїть на молоці й воді…

В моїх руках воно й росло —

Таке гарнесеньке було…

Ф а у с т

Ти щастя чистого зазнала.

М а р ґ а р и т а

Та й горя гіркого немало.

Вночі, було, по десять раз встаю

Я до колиски немовляти;

І напою,

Й візьму до себе, і давай люляти;

А як кричить, беру я лялечку свою

Та й ну по хаті взад-вперед гуляти…

А вранці вже над ночвами стою,

А там базар, а там в печі попорай —

І так щодня, сьогодні, як і вчора.

Отак-то, паночку, доводиться усяк.

Зате вже всмак їси і спочиваєш всмак.

Проходять.

М а р т а

Все винуваті бідні ті жінки,

Все кривдять їх старі холостяки.

М е ф і с т о ф е л ь

Як хто натрапить на таку, як ви,

То зразу вийде дур із голови.

М а р т а

Признайтеся, ви, може, щось найшли вже?

Комусь таки ви серце віддали вже?

М е ф і с т о ф е л ь

Так, власний дім і добра жінка нам,

Як той казав, — то скарб усім скарбам.

М а р т а

Та я не те; чи вже ви почували?

М е ф і с т о ф е л ь

Мене завжди і всюди шанували.

М а р т а

Та ні, всерйоз траплялось вам любиться?

М е ф і с т о ф е л ь

Так, жартувать з жінками не годиться.

М а р т а

Не зрозуміли ви!

М е ф і с т о ф е л ь

Це дуже жаль мені.

Але я зрозумів, які ви приязні.

Проходять.

Ф а у с т

То ти мене впізнала враз,

Як тільки ми зайшли до вас?

М а р ґ а р и т а

Ви ж бачили, як очі я спустила?

Ф а у с т

І ти мені зухвальство те простила,

Що я тебе так зачепив,

Коли на вулиці зустрів?

М а р ґ а р и т а

Мене тоді аж кинуло у кров,

Бо зроду я ще не ходила в славі;

Я думала: невже в моїй поставі

Нечемне щось, нахабне він знайшов,

Що він до мене прямо так підходить

І жарти, мов із дівкою, заводить!

Признаюся, щось у мені в той час

Озвалось в вашу кóристь мимовільно;

Я гнівалась сама на себе сильно,

Що гнівалась не дуже я на вас.

Ф а у с т

Серденько!

М а р ґ а р и т а

Гетьте лиш!

(Зірвала айстру і обриває пелюсточки один по одному).

Ф а у с т

Це що? Вінок плести?

М а р ґ а р и т а

Ні, гра така.

Ф а у с т

Яка?

М а р ґ а р и т а

Вам все на сміх звести.

(Обриває пелюстки і щось шепоче).

Ф а у с т

Що шепчеш ти?

М а р ґ а р и т а

(півголосом)

Любить — не любить…

Ф а у с т

О дивний ангел красоти!

М а р ґ а р и т а

(ворожить далі)

Любить — не любить, любить — не любить…

(Зриваючи останній пелюсточок, по-дитячому радіючи).

Любить!

Ф а у с т

Так, дитино! І це слово квітки

Хай буде словом Бога. Любить!

Ти знаєш, що це значить? Любить!

(Схопив її за обидві руки).

М а р ґ а р и т а

Я вся тремчу…

Ф а у с т

О не лякайсь! Нехай мій зір,

Хай потиск рук тобі те скаже,

Що словом не сказать.

Віддатись повністю, й блаженства

Зажить, що вічним бути мусить!

Вічним! Кінець його — то був би розпач!

Ні, без кінця! Без кінця!

(Марґарита стискає його руки, випручується і тікає. Він стоїть хвилю в задумі, потім спішить за нею).

М а р т а

(надходить)

Вже поночі.

М е ф і с т о ф е л ь

Так, нам додому час.

М а р т а

Я довше б вас лишитися просила,

Але лихі тут люди в нас.

Неначе їм нема другого діла, —

Вони завсіди

Розглядують, що робиться в сусіди,

І пустять поговір — хоч хай хто як живе…

А наша парочка?

М е ф і с т о ф е л ь

Десь аж у тій алеї…

Прудкі метелики!..

М а р т а

Він закохавсь у неї.

М е ф і с т о ф е л ь

Вона у нього. Діло світове!

АЛЬТАНКА[69]

М а р ґ а р и т а  вбігає, стає за дверима, притуляє пальця до вуст і виглядає крізь щілку.

М а р ґ а р и т а

Іде!

Ф а у с т

(увіходить)

Так ти дражнить? Стривай, як уловлю,

Узнаєш!

(Цілує її).

М а р ґ а р и т а

(обіймає його й цілує)

Голубе! Я так тебе люблю![70]

М е ф і с т о ф е л ь  стукає.

Ф а у с т

(аж тупнув ногою)

Хто там?

М е ф і с т о ф е л ь

Свої!

Ф а у с т

Ну й гад!

М е ф і с т о ф е л ь

Налюбишся потóму.

М а р т а

(надходить)

Так, пане, пізно вже.

Ф а у с т

Провести вас додому?

М а р ґ а р и т а

Та мама ж… Прощавай!

Ф а у с т

Ти кажеш, щоб я йшов?

Прощай!

М а р т а

Adieu!

М а р ґ а р и т а

Ми стрінемося знов.

Ф а у с т   і   М е ф і с т о ф е л ь виходять.

М а р ґ а р и т а

Мій Боже, що за чоловік!

Він думав, думав цілий вік,

А я ж — дурнісіньке дівча,

Лиш слухаю, як він навча.

О Ґретхен, Ґретхен, бідна ти,

І що він міг в тобі знайти?

ЛІС І ПЕЧЕРА[71]

Ф а у с т

(сам)

Високий духу, дав мені ти все,

Усе, чого просив я. Недаремно

Мені явив ти лик свій пломенистий.

Природу дивну дав мені в уділ,

Дав силу — почувать, зажить її,

Не подивлять споглядачем холодним,

А глибоко у надра таємничі,

Немов у серце друга, зазирнути.

Ти показав всю безліч животвору,

Навчив мене вбачать своїх братів

В воді, в повітрі, в тихому гаю[72].

Коли в бору реве-бушує буря

І падає стовбур'я дужих сосен,

Ламаючи і тлумлячи сусідів, —

Аж хряскотом одгримує од гір,

Ведеш мене ти в зáтишок печери

Й показуєш мені мене самого —

Які дива таяться в мене в грудях.

А як засяє місяць-білозір —

Леліють в блиску лагіднім навколо,

На брилах скель і у гіллі вологім,

Часів прадавніх постаті сріблисті, —

І м'якша пал суворий споглядання.

Ох, для людей ніщо не досконале,

Вже бачу я. Ти дав мені в цім щасті,

Що до богів мене все ближче зносить,

Супутника, що став вже необхідним,

Хоч він зухвало й холодно знижає

Мене в моїх очах і обертає

Одним слівцем твої дари у нíвець.

Роздмухує в мені він ярий пломінь

До видива прекрасного того.

Я рвуся од жаги до насолоди,

І в насолоді я жаги жадаю.

М е ф і с т о ф е л ь

(приходить)

І хто таки кумедно так живе?

Чи скоро вже тобі це все обридне!

Раз спробувать — воно іще догідне,

А там розшукуй щось нове.

Ф а у с т

Ти знов завзявсь нагнати нуду?

Чи більше нічого робить?

М е ф і с т о ф е л ь

Ну, ну, не буду більш, не буду,

Бо ти ладен вже бучу збить.

Різку, тяжку, примхливу маєш вдачу.

Розстанемось — то небагато втрачу.

Кручусь-верчусь для тебе день при дні,

А що тобі у лад, що ні —

Того тобі по носу не побачу.

Ф а у с т

Ти що ж, за витівки всі злі

Од мене й дяки ще б хотів?

М е ф і с т о ф е л ь

А як, злиденний син землі,

Без мене б ти і животів?

Чи ж од уяви злої тлі

Я не зцілив твоїх чуттів?

Коли б не я, ти взагалі

Вже в безвість був би полетів!

Чого ж отут, в тісній печерній щілі

Сидиш, мов пугач на могилі?

Забивсь у вогку мшедь, у скель ослизлу цвіль,

І, наче жаба, смокчеш щось відтіль…

Аж сміх бере од цих химер.

Ні, доктор ще в тобі не вмер.

Ф а у с т

Чи знаєш ти, яку снагу живущу

Відчув я тут, зайшовши в дику пущу?

Коли б ти тільки міг збагнуть,

То ти мені, як чорт, позаздрив би, мабуть.

М е ф і с т о ф е л ь

Розкóші неземні, божисті! —

Лежать вночі десь на скалі росистій,

І землю, й небо яро обіймати,

Себе до Бога гордо підіймати,

До надр землі пустить чуттів коріння,

Вмістить в собі всіх шести днів творіння,

Утіхами незнаними упиться,

В любовнім захваті в природі всій розлиться,

Земних позбувшись тягарів,

І ввесь небесний цей порив

(робить сороміцький жест)

Ось цим, пробачте, завершиться,

Ф а у с т

Бодай тебе!

М е ф і с т о ф е л ь

Не до смаку те диво?

Бодайкаєш ти надто соромливо!

Од того в'януть всі невинні уші,

До чого прагнуть всі невинні душі.

Я не хотів тобі заборонити

Себе самого часом одурити, —

Та в тебе ж витримки не гурт.

Я бачу, ти от-от схибнешся

І знов знеобачки зірвешся

В жахних марінь шалений нурт.

Облиш це все! А там твоя кохана

Десь сохне-в'яне од нудú,

Все виглядає милодана,

Що покохала назавжди…

Любов'ю перш так яросно бурлив ти,

Як бистрень навесні, в час танення снігів.

Любов їй в серце перелив ти,

І струмінь твій ізмеженів.

Ніж тут лісним царем бродити

По диких нетрях навмання,

Вертайся те дівча-бідня

За всю любов нагородити.

Помалу-малу йде їй день;

Стоїть край вікнá, зорить в неба муть,

Де хмари хмурі над муром пливуть…

«Чому я не пташка?» — їй тільки й пісень

І день і ніч, і ніч і день…

То звеселіє, то хмурніє знов,

То вдариться у плач,

То ніби вщухне… От бач,

Яка там любов!

Ф а у с т

Змія! Змія!

М е ф і с т о ф е л ь

(до себе)

Таки тебе впіймаю я!

Ф а у с т

Не спокушай, не говори

І рани в серці не ятри!

Не розпаляй в душі безумній хоті

До ярої, незайманої плоті.

М е ф і с т о ф е л ь

Вона гада, що ти її забув уже…

Тобі ж, здається, байдужé.

Ф а у с т

І вдалині я все близький їй буду,

її повік не кину, не забуду.

Я заздрю й на розп'ятого Христа,

Коли його торкнуть її уста.

М е ф і с т о ф е л ь

Бува й мені, що аж жижки трясуться

До сарн-близнят, що між лілей пасуться[73].

Ф а у с т

Геть, звіднику!

М е ф і с т о ф е л ь

Ну лайсь, нехай і так; про мене!

Створивши хлопця й дівку, Бог

Докупи тут же звів обох,

Щоб сповнили покликання священне.

Тяжка біда мені з тобою!

Та я ж до милої покою,

А не на смерть тебе веду.

Ф а у с т

Що за небесний рай — її обійми!

Нехай вона мене в них палко прийме!

Чи ж я забув її біду?

Чи ж не тинявся я бурлакою бездомним,

Недолюдком без просвітку й мети,

Неначе водоспад, що в льоті карколомнім

Шумить в зівущу хлань з жахної висоти…

А ось вона — в невинності дитинній

На тихому альпійському лужку

Жила собі в своїй хатині,

Як у малесенькім світку.

І я, богомерзенний,

На тім не перестав,

Що скелі величенні

На друзки розбивав!

Я ще й її життя розбив зухвало!

Ти, пекло, цеї жертви вимагало!

Гей, чорте, поможи цей час тривоги збавить!

Що мусить буть, хай збудеться притьмом,

Нехай судьба її впаде й мене роздавить,

Нехай загинемо разом!

М е ф і с т о ф е л ь

Знов закипів, в огонь метнувсь!

Йди, дурню, любку потішай!

В безвихідь головою ткнувсь

І думає: усьому край!

Хоробрим будь, дивися ширш!

Ти чортом вже помазався незгірш.

Ніде нічого гидшого не знаю,

Як чорт, що знизивсь до відчаю.

КІМНАТА ҐРЕТХЕН[74]

Ґ р е т х е н

(одна за прядкою)

На серці жаль,

Мій спокій зник

І вже не вернеться

Повік, повік.

Де його нема —

Могильна тьма,

І білий світ —

Зів'ялий цвіт.

В голівоньці

Журба тяжка,

На думоньці

Печаль гірка.

На серці жаль,

Мій спокій зник

І вже не вернеться

Повік, повік.

Я виглядаю

Його в вікно,

Я дожидаю

Його давно.

Ой коли б прийшов,

Хорош, ласкáв,

Пройняв очима,

Словом заграв,

Посмішкою

Зачарував,

Потиснув руку,

Поцілував!

На серці жаль,

Мій спокій зник

І вже не вернеться

Повік, повік…

До нього рветься

Душа моя,

Його обняти

Жадаю я,

І цілувати,

І любо мліть,

В його цілунках

І смерть зустріть.

САД МАРТИ[75]

М а р ґ а р и т а   й   Ф а у с т.

М а р ґ а р и т а

Пообіцяй же, Гайнріх!

Ф а у с т

Все, мій друже!

М а р ґ а р и т а

Скажи, як із релігією ти?

Ти серцем повний доброти,

А от до віри мов байдужий.

Ф а у с т

Облиш, дитя! Міцна моя любов;

Кого люблю — проллю за того кров,

А вірити не бороню нікому.

М а р ґ а р и т а

Ні, треба вірити й самому.

Ф а у с т

Чи треба ж?

М а р ґ а р и т а

Ох, щоб я на тебе мала вплив!

Ти ж не шануєш і святих дарів!

Ф а у с т

Шаную.

М а р ґ а р и т а

А приймати не приймаєш.

На службі, сповіді ніколи не буваєш.

Ти віриш в Бога?

Ф а у с т

А чи змога

Комусь сказать: «Я вірю в Бога»?

Чи ти в священика спитай,

Чи в мудреця про те — вважай,

Їх відповідь — мов глум.

М а р ґ а р и т а

То ти не віриш?

Ф а у с т

Мій ангеле, не в ту ти міру міриш.

Хто б міг назвать його

І так признать його:

«Я вірю в нього»?

Чи не відчуть його

І відметнуть його:

«Не вірю в нього»?

Всеобіймитель

І вседержитель,

Хіба ж не обіймає, не держить він

Тебе, мене, себе?

Хіба ж над нами не склепіння неба?

Хіба ж під нами не земная твердь?

Хіба ж нам не зоріють

Привітно зорі вічні?

Хіба ж я не дивлюсь тобі у вічі?

Хіба ж усе це не пройма

Твій ум і серце,

Не віє в вічній таємниці

Незримо й зримо вколо тебе?

Наповни ж ним все серце, аж по вінця,

І якщо в цім чутті зазнаєш щастя ти,

То зви його, як хочеш:

Любов! Блаженство! Серце! Бог!

А я ім'я не знаю

Йому! Чуття — то все[76];

Ім'я — то звук і дим,

Що пал небесний сповива.

М а р ґ а р и т а

Втішаєш ти мене всім тим;

Священик каже те ж; слова

Він тільки інші ужива.

Ф а у с т

Ти обійди усі світи, —

Це кажуть всі од серця повноти,

Та кожному своя властива мова;

Чому й мені свого не вжити слова?

М а р ґ а р и т а

Послухаєш, то й гарно кажеш ти,

А все ж тривога обіймає,

Бо у тобі Христа немає.

Ф а у с т

Дитино!

М а р ґ а р и т а

Горе мені тяжке,

Що встряв ти в товариство таке.

Ф а у с т

Яке?

М а р ґ а р и т а

Того, що ходиш завше з ним,

Ненавиджу я всім нутром своїм;

Такого не було ще ніколи;

Побачу — аж у серце коле,

Той чоловік страшний якийсь.

Ф а у с т

Люба лялечко, не бійсь!

М а р ґ а р и т а

Його присутність аж кров стенá.

Я всім зичлива й приязна;

Тебе хочу бачить — жду не діждуся,

Того ж чоловіка душею боюся,

Та ще й здається, що він шахрай!

Як я неправа, Боже, не карай!

Ф а у с т

Є ж і такі диваки на світі.

М а р ґ а р и т а

Із таким я б не хотіла жити!

Як тільки він заходить сюди —

Подивиться так глузливо завжди

І мов зі злом;

Знать, що йому чуже все кругом;

В нього написано на лобі,

Що йому ніхто не в уподобі.

Мені з тобою тут в тишí

Так легко, вільно на душі,

В його ж присутності мене мов що стискá…

Ф а у с т

(до себе)

Моя віщунко ти чутка!

М а р ґ а р и т а

Аж самовладу я гублю,

Як він до нас свій вид бридкий появить.

Здається, що й тебе вже не люблю,

Молитися при нім не можу навіть…

Аж серце сохне у журбі;

Так, мабуть, Гайнріх, і тобі.

Ф а у с т

То просто антипатія.

М а р ґ а р и т а

Я мушу йти.

Ф а у с т

Коли вже зможу я

Набутися з тобою вдвох, мій світе,

Із груддю грудь, з душею душу злити?

М а р ґ а р и т а

Якби ж то спала я сама,

То сю ніч я б дверей не замикала.

Так мати ж — мов не спить — дріма,

І, якби нас вона застала,

То я б і з місця вже не встала!

Ф а у с т

Нічого, серце, то дарма.

Нá пляшечку! Лиш три краплини

Підлий в пиття; це зразу вплине,

Їй сон глибокий принесе.

М а р ґ а р и т а

Для тебе я піду на все.

А це їй часом не завадить?

Ф а у с т

Хіба я можу зле щось радить?

М а р ґ а р и т а

О голубе, я так тебе люблю,

Що воленьку у всім твою вволю;

Для тебе я такого вже зробила,

Що більш зробить, здається, і несила.

(Виходить).

М е ф і с т о ф е л ь

(увіходить)

От мавпа! Вже пішла?

Ф а у с т

Ти знов тут шпигував?

М е ф і с т о ф е л ь

Так, все, здається, розібрав:

Вас, докторе, навчали катехизі,

І ви раділи з тих побожних вправ.

Дівчата те читають, як по книзі, —

Хто вірить в Бога щиро й гаряче,

Той і від них, гадають, не втече.

Ф а у с т

То ти не бачиш, хижий звіре,

Що вірна, щира та душа,

Святої повна віри,

Яку вважа

Єдиним щастям, — тож вона боліє,

Що ближній осягти спасіння не зуміє.

М е ф і с т о ф е л ь

Ех ти, жених надземно-земний!

Вóдить за ніс тебе дівча.

Ф а у с т

Ти, пекла вибрудок нікчемний!

М е ф і с т о ф е л ь

Фізіономії ж вона незле вивча[77].

То моторошна їй завжди моя присутність?

Крізь маску цю побачила вона

Мого ума приховану могутність;

Для неї — геній я, а може, й сатана.

Так сю ніч…

Ф а у с т

Що тобі до того?

М е ф і с т о ф е л ь

І я ж утіху маю з цього.

БІЛЯ КОЛОДЯЗЯ[78]

Ґ р е т х е н   і   Л і з х е н   із глеками.

Л і з х е н

Про Бербельхен ти чула щось?

Ґ р е т х е н

Ні, рідко я ходжу між люди.

Л і з х е н

Сьогодні чула я од Труди,

Що їй до скруту вже прийшлось,

Отій гордячці!

Ґ р е т х е н

Як?

Л і з х е н

Вже щось в ній є!

Тепер на двох і їсть, і п'є.

Ґ р е т х е н

Ах!

Л і з х е н

От тобі й дожартувалась.

На шию парубку чіплялась!

З ним вона й на гулі,

З ним і на танцюлі,

Хотіла скрізь перед вести;

Пиріжком, вином її вгости;

Пишалась з своєї красоти,

Стиду і сорому не мала,

Дарунки від нього приймала.

А він лестив її, пестив,

Аж поки без вінка пустив.

Ґ р е т х е н

Сердешная!

Л і з х е н

Жалю по киселю!

Ми все, було, при кужелю,

Мати не випустить вночі, —

Вона ж воркує, стоючи

В садку з ласкавчиком своїм —

І нічка не змигнеться їм.

Тепер іди на покриття,

На привселюдне каяття[79].

Ґ р е т х е н

Він, певне, жениться на ній.

Л і з х е н

Нема дурних! Та він же зух —

Ще знайде сто таких красух;

Уже відкинувсь.

Ґ р е т х е н

Одурив!

Л і з х е н

А хоч би славу і покрив,

То хлопці зірвуть з неї вінця.

А ми їй — січки під ворітця[80].

(Пішла).

Ґ р е т х е н

(сама, вертаючись додому)

Як сміло я колись судила,

Як дівчина яка зблудила!

Як я словами гріх діймала,

Що й слів на те було замало!

Як я його, було, чорню

І бідну покритку виню.

Яка була в мені пиха!

І ось — сама не без гріха.

Та все, що в гріх мене ввело,

Ох боже, любе й миле було!

БІЛЯ МІСЬКОГО МУРУ[81]

У ніші муру статуя Mater dolorosa[82], перед нею глечики з квітами. Ґ р е т х е н стромляє свіжі квітки в глечики.

Ґ р е т х е н

О Діво,

Глянь милостиво,

За гріх мій Бога вмилосердь!

Мечем пробита,

Жалем повита,

Ти зриш святого сина смерть.

Отця зовеш ти

Й зітхання шлеш ти

До неба, скорби повна вщерть.

Хто знає,

Як крає

Це серце біль трудний?

Як душа моя страждає,

Чим тремтить, чого жадає —

Видно лиш тобі одній!

Чи то б куди пішла я —

Тяжка, тяжка, тяжкая

На серденьку печаль!

Чи то одна сиджу я —

Тужу, тужу, тужу я,

Терзає душу жаль.

Скропила я ції квіти

Росою, ах! сліз моїх,

Коли я рано-вранці

Для тебе рвала їх.

Як промені веселі

Заграли крізь вікно,

Ридаючи, в постелі

Сиділа я давно.

Спаси! Одринь ганьбу і смерть!

О Діво,

Глянь милостиво,

За мене Бога вмилосердь!

НІЧ[83]

Вулиця, біля дверей Ґретхен.

В а л е н т и н

(солдат, брат Ґретхен)

Коли, бувало, на гульні

Товариші мої п'янí

Почнуть хвалить та величать

Своїх улюблених дівчат,

П'ючи хильцем, щоб та хвала

Іще міцнішою була, —

Сиджу я нишком у кутку

І чвань ту слухаю грімку,

А там всміхнусь, розгладжу вус

І, повну взявши, було, озвусь:

«Ну що ж, усякому своє!

Та де в краю дівчина є,

Щоб Ґретці-сестриці рівня була,

Щоб їй водиці подать могла?»

Дзень-брязь! Дзень-брязь! Бряжчать чарки,

Аж гук устане: «Правда його!

Вона — окраса дівоцтва всього!» —

І поніміють всі хвальки.

Тепер до чого ж довелося!

Дерись на стіну, рви волосся!

Усяка погань шпильки пускає,

Киває, моргає, плечима стискає,

Й на кожен закид, кожен закив

Мовчи й печи, мов злодій, раків!

Хоч їх усіх поб'ю на рам'я,

А все ж брехні їм не завдам я.

Це хто ж іде? Ще й крадькома…

Їх двоє, сумніву нема.

Коли це він, той шалапут,

То я йому зроблю капут!

Ф а у с т,   М е ф і с т о ф е л ь.

Ф а у с т

Отак як там, в каплиці, за вікном

Проблискує лампадка невгасима,

А далі ледве-ледве блима,

І тьма згущається кругом, —

І в мене в серці споночіло.

М е ф і с т о ф е л ь

А в мене якось ниє тіло,

Мов у кота, що по щаблях,

По ринвах крадеться на дах;

А на душі вже так цнотливо…

Злодійкувато й похітливо…

То вже по жилах жбуха, б'є

Вогонь Вальпуржиної ночі[84],

Що післязавтра настає, —

Тоді й до сну байдужі очі.

Ф а у с т

А скарб тоді підніметься мені,

Що он мигоче в глибині?

М е ф і с т о ф е л ь

Так, ти зрадієш — не сказати;

Казанчик вигулькне пузатий:

Я якось зазирнув згори —

Які там гарні таляри!

Ф а у с т

А там нема якихсь окрас

Для любої моєї кізки?

М е ф і с т о ф е л ь

Чому ж, я бачив там якраз

Чудових перел зо три низки.

Ф а у с т

Гаразд! Не хочеться мені

Іти до неї впорожні.

М е ф і с т о ф е л ь

Чого ж на себе нарікати,

Як можна й даром скуштувати?

Ось зорі сповнили всю неба глибину,

Нам можна братися за діло.

Я їй моральної утну,

Щоб їй скоріше закортіло.

(Співає, приграючи на цитрі).

Катрусю, чом[85]

Стоїш смерком

Попід вікном

У хлопця, що ти любиш?

Гляди, гляди,

Не йди туди,

Побійсь біди —

Віночка там загубиш.

Йому дарма;

Зведе з ума —

Лишайсь сама,

Заломлюй білі ручки!

Кохать — кохай,

А розум май,

Не потурай,

Доки не дасть обручки!

В а л е н т и н

(виступає)

Кого ти надиш? Сакрамент!

Розпроклятущий щуролове[86]!

Строщу я вщент твій інструмент,

Те ж буде вмент і співакові!

М е ф і с т о ф е л ь

Готова цитра, кидай в грязь.

В а л е н т и н

А зараз череп тільки хрясь!

М е ф і с т о ф е л ь

(до Фауста)

Ну, докторе, яви одвагу!

Сміліш! Я ж поруч ось стою!

Виймай мерщій із піхов шпагу!

Коли! Штирхай! Я відіб'ю.

В а л е н т и н

Ану ж відбий!

М е ф і с т о ф е л ь

А чому й ні!

В а л е н т и н

Іще!

М е ф і с т о ф е л ь

Давай!

В а л е н т и н

Сам чорт на його стороні!

Це що ж таке? Мов руку одняло…

М е ф і с т о ф е л ь

(до Фауста)

Коли!

В а л е н т и н

(падаючи)

Ой-ой!

М е ф і с т о ф е л ь

От і готов, дурло!

Тепер тікаймо звідси пріч!

Ти ж чуєш, здійняли вже галас.

Поліція б зі мною не змагалась,

А карний суд — то інша річ[87].

Пішли.

М а р т а

(у вікні)

Сюди! Сюди!

Ґ р е т х е н

(у вікні)

Вогню! Вогню!

М а р т а

Рятуйте, завели різню!

Н а р о д

Убитий ось один!

М а р т а

(виходячи)

А вбивці ж де? Втікли куди?

Ґ р е т х е н

(вибігаючи)

Хто це?

Н а р о д

Це матері твоєї син.

Ґ р е т х е н

Всевишній! Пощади!

В а л е н т и н

Вмираю! Скоро вимовить,

Зробить — іще скоріш.

Баби, покиньте скиглить-вить

І слухайте пильніш!

Всі обступають його.

Ти, Ґретонько, ще молода,

Ума в тобі шукать шкодá, —

Ідеш ти не туди…

Що робиш, треба дороблять:

Коли вже з тебе вийшла …

То хоч на всю блуди!

Ґ р е т х е н

Ой брате! Боже! Ти ж ганьбиш…

В а л е н т и н

Та ти хоч Бога вже облиш.

Що сталось — не розстанеться,

Що має стати — станеться.

З одним ти нишком впала в гріх,

А там і троє буде їх,

А дійде до дванадцяти —

З всім містом будеш знаться ти.

Як тільки вродиться ганьба,

Її ховає сповитуха,

Нічної темряви габа

Їй покриває очі й вуха,

Її не пізно і приспать ще,

Та ось вона росте, зроста

І ходить гола запроста,

Хоч їй від того і не краще.

Та що гидкіш її лице,

То більше їй потрібно це.

Вже скоро, скоро прийде час,

Коли всі чесні люди в нас

Од тебе, лярво, відсахнуться,

Як од прокази, віджахнуться.

Як в очі будеш їм глядіти

Після такої страмоти?

Тобі каблучки не одіти,

До вівтаря не підійти

І не кружляти більш у танці

У гарній сукні-мережанці…

Заб'єшся в темний кут навіки

Поміж старці, поміж каліки,

Й як Бог простить гріхи твої, —

Будь проклята ти на землі!

М а р т а

Та не гніви блюзнірством неба!

Самому каятися треба!

В а л е н т и н

Якби я міг, я б задушив

Тебе тут, звіднице мерзенна,

І, певне, в Бога б заслужив

На віки вічні розгрішення!

Ґ р е т х е н

Ой муки люті! Брате мій!

В а л е н т и н

Замовч, кажу, ридать не смій.

Це ж сором твій мені на кару

Завдав смертельного удару.

До тебе, вишній судія,

Іду солдатом чесним я.

(Умирає).

СОБОР[88]

Служба божа. Органи і півча. Ґ р е т х е н  серед юрби народу. Позад неї   З л и й   д у х.

З л и й   д у х

Не так бувало, Ґретхен,

Коли ще невинна

Ти йшла до вівтаря,

З пошарпаної книжечки

Молитви лебеділа, —

І гра дитяча,

І Бог у серці!

Ґретхен!

Де в тебе голова?

Яка провина

У тебе на душі?

Ти молишся за душу матері,

Тобою приспану для довгих-довгих мук?

У тебе на порозі кров чия?

А в тебе під серцем

Щó там ворушиться,

Ляка й тебе, й себе

Зловісною присутністю?

Ґ р е т х е н

Горе! Горе!

Коли б позбутися думок,

Що тут і там, і там і тут

Мене гнітуть!

Х о р

Dies ігае, dies illa

Solvet saeclum in favilla[89].

Грає орган.

З л и й   д у х

То неба гнів!

Труба гримить!

Гроби тремтять!

Твоя душа

Із смерті сну

Для мук огненних

Знову воскресла —

Дрижить!

Ґ р е т х е н

Як би втекти!

Оргáни ті мені

Дух забивають,

Той спів мені

Мов серце крає!

Х о р

Judex ergo cum sedebit,

Ouidquid latet, adparebit,

Nil inultum remanebit[90].

Ґ р е т х е н

Як млосно тут…

Тяжкі колони

Мене тіснять!

Склепіння

Давить! — Повітря!

З л и й   д у х

Сховайсь! Гріхá й ганьби

Не заховаєш.

Повітря? Світла?

Горе тобі!

Х о р

Quid sum miser tune dicturus,

Quem patronum rogaturus,

Cum vix justum sit securus?[91]

З л и й   д у х

Лице од тебе

Одвертають святі,

Тобі подати руку

Страшно праведним!

Горе!

Х о р

Quid sum miser tune dicturus?

Ґ р е т х е н

Сусідко! Ваш флакон!

(Непритомніє).

ВАЛЬПУРЖИНА НІЧ[92]

Гори Гарц. Околиці сіл Шірке і Еленд[93].   Ф а у с т   і   М е ф і с т о ф е л ь.

М е ф і с т о ф е л ь

Тобі, мабуть, згодилося б мітлисько?

Мені б оце дебелого цапкá!

Бо, знаєш, ми до цілі ще не близько.

Ф а у с т

Ні, ноги ще кріпкі, і йти не дуже слизько,

То буде з мене і ціпка.

Яка користь промчати навпрошки?

Ні, краще йти по закрутах долини,

На прямовисні дертись стромовини,

Що з них униз мов падають струмки —

Які утіхи скрасять нам стежки!

Поглянь, в березах завесніло,

Одмолоділа і сосна;

Невже ж весна не ввійде в наше тіло?

М е ф і с т о ф е л ь

Та що весна та навісна!

У мене в тілі зимнім-зимно;

Я б по снігу з охотою носивсь.

А тут іще й на небі ніби димно;

Червоний місяць весь обгородивсь,

Ледь блимає; не встигнеш і ступнути, —

На дерево чи скелю налетиш!

Чи вогника блуднóго нам гукнути[94]?

Із ним видніш і веселіш.

Агов, малий! Ходи, пройдися з нами!

Чого там блудиш манівцями?

Чим так горіть, нам вгору присвіти!

Б л у д н и й   в о г н и к

Надіюся, що панству на догоду

Зумію я здолать свою природу:

Зиґзаґами я звик завжди іти.

М е ф і с т о ф е л ь

Ти що ж, людину мавпувати?

Во ім'я чорта мусиш прямувати,

А ні — умить тебе задму!

Б л у д н и й   в о г н и к

Я бачу — ви господар в цім дому,

Готов служить і тямлю осторогу.

Та зважте, скільки чар сьогодні на горі;

Раз ви мене взяли собі в проводирі,

То не здивуйте, як схиблю дорогу.

Ф а у с т, М е ф і с т о ф е л ь   і   Б л у д н и й   в о г н и к (співають навпереміну)

Ми вступили в володіння

Снів чудових, чар таємних.

Проведи нас без блудіння

По просторах диких, темних,

Де блукають дивні мрева.

За дерéвами дерéва

Мимо, мимо вдаль несуться,

Кручі корчаться і гнуться;

Онде бескети носаті

Захропіли, лігши спати[95].

Між каміння, баговиння

Чуть струмочків дзюркотіння.

Щось рокоче, щось воркоче,

Мов кохання шепт урочий,

Раювання сни чудові,

Спів надії, спів любові! —

Оддається скрізь луною,

Казковóю давниною.

Шугу! Пугу! Скрики, зойки…

Сич і пугач, чайки й сойки —

Їм незмога сю ніч спати…

Чагарями скачуть жаби —

Товстопузі, довголабі!

Ось гадючиться коріння

І крізь ріння, й крізь каміння;

Дивовижні їх сплетіння

Мов зібрались нас хапати:

Пручать скрути, ніби спрути,

Щоб мандрівців затягнути.

Долом мшавим, колом мглавим

Миші, миші сунуть плавом,

Незліченні, різноцвітні!

А на кожнім горнім плаї

Світляків рясніють зграї,

Щоб зблукались мимохідні.

Ти скажи, чи ще йдемо ми,

Чи на місці стоїмо ми?

Все тут крутить веремії —

Корчі, й скали-зубоскали,

Й світляки, що заскакали,

Завихрились, навіснії.

М е ф і с т о ф е л ь

Йди за мною без зневір'я!

Почалося середгір'я;

Звідси нам, як дивний сон,

Замигоче цар Мамон.

Ф а у с т

Крізь землю зáграва замріла,

Немов розжеврілася рань,

Запроменіла, зазоріла,

Прохлюпнулась в найглибшу хлань.

Там в'ється пара, дим клубками,

Там жар у мареві горить,

То ллється тонко, мов нитками,

То водоспадом аж яскрить,

То по долині круженяє,

Струмує тисячею жил,

То знов водносталь їх єднає

Між двох прилеглих скельних брил.

Ось іскор безліч нам заграла,

Мов золотий пісок зрина…

Поглянь, поглянь, як запалала

Скали стрімчастої стіна!

М е ф і с т о ф е л ь

Мамон вже знає, як одзначить

Цю урочистість, празник цей!

Радій, що все ти зміг побачить;

Я чую вже розбещених гостей.

Ф а у с т

Який рвучкий схопився вихор!

У спину б'є, мов триста душ!

М е ф і с т о ф е л ь

Чіпляйсь за ребра скель чимдуж,

Бо в прірву звалишся, то буде не до ігор.

Гускне ніч од імли завíй…

Чуєш? Бором реве борвій!

Сполошились сови вирлаті.

В вічнозеленій палаті

Вітер колони рушить,

Гілля трощить і крушить,

Стовбур'я стогне в одчаї,

Коріння вивертом зяє.

І страшно грьопає враз додолу

Мішма, шкереберть все те посполу,

І, розгулявшись по вітровалі,

Буря регоче в проваллі.

Чуєш крики — дальше й ближче?

Чуєш гуки — вище й нижче?

З усіх верхів, з усіх низів

Рине скажений чаклунський спів.

Х о р   в і д ь о м

Весь Брокен од відьом зацвів, —

Жовта стерня, зелений сів.

Зібрався там увесь кагал, —

Сів Уріан на трон із скал[96].

Усяк навзаводи летить,

Відьма пердить, а цап смердить.

Г о л о с

Старенька Баубо в стороні

Одна трюхика на свині[97].

Х о р

Хвала тому, кому хвала!

Нехай би Баубо нас вела!

Вперед, стара! Щодуху дми!

А за тобою — ми, відьми!

Г о л о с

Ти кудою ішла?

Г о л о с

Мимо Ільзенштайна[98].

До сови у гніздо зазирнула стайна,

Аж та витріщилась.

Г о л о с

Взяв би тебе дідько!

Чого ти так швидко?

Г о л о с

Я півбока драна,

Дивись, яка рана!

Х о р   в і д ь о м

Далекий шлях, широкий шлях,

А всі стовпились — просто жах,

Всіх вила колють, мітли рвуть,

І мати дохне, й діти мруть.

В і д ь м а к и

(півхором)

Ми тут повзем, як слимаки,

Попереду усе жінки.

До зла баби йдуть, як на мед —

На тисячу ступнів вперед.

Д р у г и й   п і в х о р

Та ми не заздрим на бабів,

Їм треба тисячу ступнів,

А чоловік — одразу скік!

І перегнав весь той потік.

Г о л о с

(зверху)

Ходіть до нас сюди з озір!

Г о л о с

(знизу)

Хотіли б ми до гір, на шир,

Та миємось, уже чистіш води,

Зате й безплідні назавжди.

О б и д в а   х о р и

Вже місяць змерк, світ зíрок стух,

І вихор стих, і вітер вщух,

Лиш ми, відьми, тут шумимо,

Мільйони іскор метемо.

Г о л о с

(знизу)

Пождіть! Пождіть!

Г о л о с

(зверху)

Це хто з провалля там ячить?

Г о л о с

(знизу)

Мене візьміть! Мене візьміть!

Я лізу більше трьох століть…

Яка тяжка до верху путь,

А все ж кортить з своїми буть.

О б и д в а   х о р и

Сідай на вила, на козла,

Дістань колá чи помела;

Бо хто сьогодні не злетить,

Тому в багні довіку скніть.

Н е д о в і д ь м а

(внизу)

Я вже давно тут дрібочу,

Але, як інші, не злечу;

Із дому йду усіх раніш,

Сюди прийду — усіх пізніш.

Х о р   в і д ь о м

Чарівна масть одваги дасть[99],

Оберне всяку річ у снасть,

Учинить човен із ночов, —

Хто вверх не сплив, той вниз пішов…

О б и д в а   х о р и

Ми облетіли гору в млі,

Аж захотіли до землі.

Весь луг сирий скорій укрий,

Відьомський рій, відьмацький рій!

(Опускаються).

М е ф і с т о ф е л ь

Біжать, летять, свистять, стукочуть,

Скриплять, шиплять, киплять, клекочуть,

Смердять, іскрять, горять, печуть!

Відьомський дух повсюди чуть!

Держись мене, бо зразу відітруть.

Та де ж ти?

Ф а у с т

(здалека)

Тут!

М е ф і с т о ф е л ь

Вже встигли відіпхати?

Та я ж таки господар хати!

Дорогу Фоланду[100]! Гей, люба чернь, роздайсь!

До мене, докторе! За мене враз хапайсь,

Та й виб'ємось з цієї товчі.

Нащо вже й я, а чую прилив жовчі.

Мене мов тягне щось туди, в оті кущі,

Щось блима там, мов очі вовчі…

Ходім, ходім туди мерщій!

Ф а у с т

Дух заперечення! Ну що ж, веди де хочеш,

Коли вже ти увесь із протиріч;

Прийшли на Брокен ми стрічать Вальпурги ніч,

І раптом ти мені про самоту торочиш.

М е ф і с т о ф е л ь

Не самоту, а вужчий круг!

Дивись, який веселий рух

Біля бадьорого багаття.

Ф а у с т

Волів би там, вгорі, гулять я.

Там жар затлів і дим пішов,

Юрба до злого вже збираться стала,

Розв'яжеться там загадок немало.

М е ф і с т о ф е л ь

Й зав'яжеться чимало їх ізнов.

Нехай великий світ хвилює,

А нас і тиша улаштує.

Прадавній звичай всім велить

В великім світі скрізь малі світки творить.

Бач, молоді відьми всі наголо тут голі,

Старі ж убралися мудріш.

Прошу, будь з ними приязніш!

Турботи мало, втіх доволі.

Он грають вже… Бодай їх, тих музик!

До тої ревняви я й досі ще не звик,

Але тому вже не зарадиш горю…

Ходім, я перше сам зайду,

А там тебе у круг введу.

Ну що, скажи, чи мало в нас простору?

Очима кинь — нема йому кінця…

Кругом костри веселі зір голублять;

Тут варять, п'ють, кричать, танцюють, люблять…

Що ж краще є, як гулянка оця?

Ф а у с т

А як до них ти звернешся з привітом?

Чи так, як чорт, чи, може, ворожбитом?

М е ф і с т о ф е л ь

Я, правда, звик собі інкогніто ходить;

Та хоч-не-хоч, в цей день слід орденом світить.

Підв'язки в нас не знає тут ніхто,

Зате шанує всяк це кінське копито.

Он бачиш слимака? Випручуючи ріжки,

До нас підповзує плазьма,

Мене вже він рознюхав трішки…

Втаїтися тут способу нема.

Ходім, обійдем всю громаду тую;

Ти женихайсь, а я постаростую.

(До деяких, що сидять біля погаслого багаття).

Панове старики, чого ви сіли скраю?

Всередині я вам повеселитись раю,

Між мóлоді, в розгульнім сум'ятті;

Насидитесь і дома в самоті.

Г е н е р а л

Служить народу — шкода праці!

Хоч як рятуй його в біді,

А як в жінок, то так і в націй —

Завсіди зверху молоді.

М і н і с т р

Тепер не той пішов вже чоловік!

Де старина та люба-мила?

Коли у нас була вся сила,

То справді золотий був вік.

В и с к о ч е н ь

І ми були мов не дурні,

Повсюди руки нагрівали;

Та в цій крутні, у цій вертні

І те, що мали, ми втеряли.

П и с ь м е н н и к

І хто тепер читав би твір

Поважного якогось змісту?

Не втрапиш ти ніяк, повір,

На молодь, надто гонористу.

М е ф і с т о ф е л ь

(являючись на мить старезним дідом)

На Суд Страшний іти всім скоро доведеться,

Бо я в останній раз на шабаш ось бреду;

Як я вже на тонку пряду,

То й світ небавом западеться.

В і д ь м а - п е р е к у п к а

Панове, прошу, не минайте!

Погляньте пильно на мій крам!

Такої знайди, так і знайте,

Ніде більш не надибать вам.

Нема нічого в мене в ятці,

Щоб без заслуг якихсь було;

Все наше, нічого бояться,

Усе колись робило зло.

Кинджали всі не раз багрились кров'ю,

Бокали всі трутизни пал лили

В тіла при повному здоров'ю;

Убори всі дівчат з пуття звели,

Усі мечі або вчинили зраду,

Або противника підступно вбили ззаду

М е ф і с т о ф е л ь

Е, тітко! Зваж ти на вимоги ринку.

Те, що було, те загуло!

Сховай кудись свою старинку,

Нове б нас дужче притягло!

Ф а у с т

Ну й шарварок — аж голова дуріє…

Це ярмарок, чи що, кругом шаліє?

М е ф і с т о ф е л ь

Все стовпище угору підступає;

Не ти його, воно тебе рушає.

Ф а у с т

То хто стоїть?

М е ф і с т о ф е л ь

Пригляньсь, Ліліт.

Ф а у с т

Яка Ліліт?

М е ф і с т о ф е л ь

Адама перша жінка[101].

Пустила коси вітру на розпліт —

Ото її єдина одежинка.

Як в них вона заплута юнака,

То вже не скоро бідного пуска.

Ф а у с т

Он дві сидять — стара і молода.

Мабуть, натанцювались досить.

М е ф і с т о ф е л ь

Сьогодні так сидіть не випада.

Ходім до них! Мене до танцю зносить.

Ф а у с т

(танцюючи з молодою)

Колись приснилися мені

Два яблучка на яблуні;

Два яблучка висять-блищать,

І я поліз, щоб їх зірвать.

К р а с у н я

Та яблучок кортить-бо вам,

Усім Адамовим синам,

І радо я в своїм саду

Тих яблучок для вас найду.

М е ф і с т о ф е л ь

(танцюючи з бабою)

Колись приснилося мені

Старе дупло в осичині;

Хоч те дупло й гниле було,

Воно мене немов тягло.

Я г а

Я б'ю низенько вам чолом,

Лицарю з кінським копитом!

Держіть готового сучка,

Коли дупло вас не ляка.

П р о к т о ф а н т а з м і с т[102]

Прокляте кодло! Як же ви посміли!

Чи ж вам не ясно з виступів моїх,

Що в привидів немає справжніх ніг?

Ви й танцювать, як люди, ще схотіли!

К р а с у н я

(танцюючи)

Чого ж то він сюди приліз?

М е ф і с т о ф е л ь

Та він буває всюди й скрізь!

Як хто танцює, то він цінить.

І жоден крок йому б не існував,

Коли б його він не обґрунтував.

А як вперед ідеш, тоді його аж пінить.

Коли б іще на місці ви топтались,

Як він в млині своїм старім[103],

Та й славили його при тім, —

Тоді б ви, може, схвалення діждались.

П р о к т о ф а н т а з м і с т

То ви ще тут? Ну й звички у чортів!

Почезніть геть! Та я вже ж просвітив!

Не зна ладу пекельнеє поріддя.

І мудрі ми — а в Тегелі привиддя[104].

З химерами б'ючись, я вже пихтів-пихтів,

Вони ж живуть; ну й звички у чортів!

К р а с у н я

Та годі вже нам дозоляти!

П р о к т о ф а н т а з м і с т

Скажу вам прямо, не стерплю:

Я деспотизму духу не люблю,

Бо мій же дух не має влади.

(Танець іде далі).

Мені сьогодні вперто не щастить,

Але ж мандрівку треба описати;

Чортів з поетами надіюсь подолати,

Коли б ще тільки довший час прожить.

М е ф і с т о ф е л ь

Він піде ще в калюжу сполоснуться —

Так він лікується з усіх недуг;

Коли ж йому п'явки у зад ввіп'ються,

То вийдуть з нього духи, вийде й дух.

(До Фауста, що кинув танцювати).

А де ж твоя дівчина-врода,

Що до танку співала всмак?

Ф а у с т

Коли вона співала так,

Червона мишка плигнула їй з рота.

М е ф і с т о ф е л ь

Ото і все? Це ще біда мала;

Аби не сіра миша та була.

Чи ж дивляться на те, коли гулять охота?

Ф а у с т

А ще я бачив…

М е ф і с т о ф е л ь

Що?

Ф а у с т

Ти в даль вдивися пильно:

Он дівчина, прекрасна і бліда;

Мов скована — така її хода,

Ледь сунеться — повільно йде, повільно…

Мені здається, впізнаю

В ній Ґретхен милую мою.

М е ф і с т о ф е л ь

Нехай собі! Немає в тім добра.

То ж привид неживий, оманлива мара.

Біда, кого вона спіткає,

Бо зір її у жилах кров стенає,

Людину враз у камінь обертає;

Ще про Медузу казка не стара[105].

Ф а у с т

Так, мов оскліли очі мертвякові,

Їх не закрила любляча рука.

Це Ґретхен грудь, у любощах п'янка,

Це Ґретхен тіло, в пестощах медове…

М е ф і с т о ф е л ь

Ти — дурень-легковір! Та це ж одна мана!

Здається кожному коханкою вона.

Ф а у с т

Що за розкóші! Що за муки!

Мене до неї порива…

Та чом цю гарну шию обвива

Червоний шнур подобою гадюки,

А вшир — як спинка ножова?

М е ф і с т о ф е л ь

Та бачу, бачу всі ті штуки.

А часом під пахвою й голова,

Що втяв Персей їй міцнорукий.

Та що за мрією гоньба!

Ходім до того он горба.

Там шумно й людно, — чистий Пратер[106],

І, як не спить твій поводатар, —

Ми під театром стоїмо.

Що тут таке?

S e r v i b i l i s[107]

Знов зараз почнемо.

Семірку в нас усі тут полюбляють[108],

Остання це з семи денних вистав.

Аматор п'єсу написав,

Аматори і виставляють.

Пробачте, я вже мушу йти;

Аматор я — завісу відслонити!

М е ф і с т о ф е л ь

Не вдивовижу вас на Блоксберзі зустріти,

Вам кращого притулку не знайти.

СОН ВАЛЬПУРЖИНОЇ НОЧІ, АБО ЗОЛОТЕ ВЕСІЛЛЯ ОБЕРОНА Й ТІТАНІЇ[109]

Інтермедія.

Д и р е к т о р   т е а т р у

Нині буде вам спочин,

Мідінгівці жваві[110]:

Гора й долина — то наш кін,

Готовий до вистави.

Г е р о л ь д

Півстоліття ждать данó

Весілля золотого.

А сварка скінчиться — воно

Ще золотіш від того!

О б е р о н

До мене, духи, всі сюди,

Як ви мені покірні, —

Ми вже знову, й назавжди,

З жоною друзі вірні.

П у к

Пук перевертом іде,

Притупує ногою,

Веселих духів вслід веде

Ватагу за собою.

А р і е л ь

Аріель заводить спів

У тонах дивних, ясних;

Вабить всіх його мотив —

Потворних і прекрасних.

О б е р о н

Всі, хто хочете, ходіть

До нас любові вчиться!

Щоб подружжю в згоді жить,

Перш треба розлучиться!

Т і т а н і я

Як муж бурчить, жона кричить —

На це є добрий захід:

Її на схід кудись замчіть,

Його пошліть на захід!

О р к е с т р

(tutti fortissimo)

Комарі й жучки-гучки,

Їх брати і сестри,

Жаби й коники-сюрчки —

Усі у нас в оркестрі!

С о л о

Чи ви бачили дуду —

Мов бульбашку надуту?

Йде й гуде — ду-ду, ду-ду,

Гундосить аж до нуду.

Д у х,   щ о   т і л ь к и   т в о р и т ь с я[111]

З жабиних пліч, павучих ніг

І крилець двох незгірших, —

Як не вийде звіреня,

То, певне, вийде віршик!

П а р о ч к а

Дрібний крок, високий скок,

Де росяна травиця;

Та в повітря до пташок

Тобі несила звиться.

Ц і к а в и й   м а н д р і в е ц ь

Чи я у маскарад замчавсь,

А чи марю, може?

Звідкіля ти тут узявсь,

Обероне-боже?

О р т о д о к с

Не має він хвоста й рогів,

Я ж знаю те, що знаю:

Як і грецьких всіх богів,

Його за чорта маю.

П і в н і ч н и й   х у д о ж н и к

Що я тут не розпочну —

Якісь бліді етюди.

Ось я в Італію майну,

Там все інакше буде.

П у р и с т

В який це я попав содом!

Які кругом лахудри!

З усіх присутніх тут відьом

Лиш дві вживають пудри.

Г о л а   в і д ь м а

І пудра, й плаття нас ляка,

То — баб'яче вже діло;

Сиджу на цапі голяка —

Любуйте всі на тіло!

С т а р а   в і д ь м а[112]

З тобою спорити шкодá,

Та високо не пнись ти;

Хоч ти вродлива й молода,

А доведеться гнисти.

К а п е л ь м е й с т е р

Комарі й жучки-гучки,

Од голої одстаньте!

Жаби й коники-сюрчки,

Не кваптеся, анданте!

Ф л ю г е р

(в один бік)

Яка компанія, гляди;

Панянки знакомиті,

Та й кавалери хоч куди, —

Усі як перемиті!

(У другий бік).

Як не розступиться земля

Цю погань поглинути,

Тоді од них готовий я

І в пекло плигонути.

К с е н і ї

Ми — кузьки з тисяччю жалець,

Кусаємось затято;

Прийшли ми к чорту на ралець,

Бо це ж наш рідний тато!

Ґ е н н і н ґ с[113]

Поглянь на дружний рій казюк —

Наївні і жартливі!

Ще хтось подумає про злюк,

Що серцем добротливі.

М у з а г е т

Мені приємно поблудить

В цім галасливім крузі;

Відьми б я краще став водить,

Як ті примхливі музи.

C i - d e v a n t   г е н і й   ч а с у

Із нами ладь, держись за нас, —

Побачиш, вийдеш в люди!

Це ж Блоксберґ, наш німецький Парнас,

Усім тут місця буде.

Ц і к а в и й   м а н д р і в н и к

Що то за один, скажіть,

Бундючний, гордовитий?

Все носом нишпорить, нюшить,

Чи є тут єзуїти.

Ж у р а в е л ь

Чи чиста, чи мутна вода, —

Люблю ловити рибку;

Й побожним часом випада

В чортів побути дрібку.

С и н   с в і т у

Побожні йдуть на кожну путь,

Аби вела угору;

І Блоксберґ скоро оберуть

За місце для собору.

Т а н ц ю р и с т

Що це? Ніби бубнії

На багвах б'ють у бубни?

Та де там, ні! То бугаї

Очеретолюбні.

Т а н ц м е й с т е р

Усі у круг — танцюй, нога!

Всі скачуть, як попало,

Кривий стриба, гладкий плига —

Байдуже, що невдало!

С к р и п а л ь

Чорти! Один одного б тут

Смачніше, як людей, їв!

Та їх гамує голос дуд,

Як звірів — спів Орфеїв[114].

Д о г м а т и к

Усякій критиці на зло

Я на своїм остався:

Бо якби чорта не було,

То де ж би він узявся?

І д е а л і с т

Моя фантазія буя

Цей раз, як кінь безгнуздий;

Бігме, коли усе це — я,

То я таки безглуздий.

Р е а л і с т

Шаліє дух, піднявши бунт;

Я лютий до нестями!

Уперше тут схитнувся ґрунт

У мене під ногами.

С у п е р н а т у р а л і с т

Таїть утіхи немалі

Новий для мене обрій;

Бо як існують духи злі,

То мусять бути й добрі.

С к е п т и к

Шукавши чортових скарбів,

Вже не один збезумнів.

Я цього слова вмисне вжив,

Щоб зримувать свій сумнів.

К а п е л ь м е й с т е р

Жаби й коники-сюрчки,

Клятущі дилетанти!

Комарі й жучки-гучки,

Які з вас музиканти!

П р о н о з и

Ми звемося Sans souci[115],

Це не самохвальство;

Гориніж ходимо усі,

Коли велить начальство.

Н е в д а х и

І нам перепадали, було, шматки,

Тепер не наздогониш:

Протанцювались у нас чобітки,

Ми біжимо босоніж.

Б л у д н і   в о г н і

Полюбуйтеся на нас,

Зродило нас болото.

Та блиском ми затьмарим враз

Усю оту голоту!

П а д у ч а   з і р к а

Ллючи іскри зоревí,

Сюди я впала з неба;

Крижем тут лежу в траві —

Звести б на ноги треба.

М а с и в н і

Гей, з дороги! Грубим путь!

Всі трави потолочим;

Духи йдуть, і духам буть

Опецьками не злочин.

П у к

Та не тупайте ви тут

Слонячою тупою,

Переважить всіх вас Пук

Сьогодні грубизною.

А р і е л ь

Всяк, хто любить даль і шир,

Всяк, хто не безкрилий,

В літ за мною, до тих гір,

Що троянди вкрили!

О р к е с т р

(pianissimo)

Імла рідкіш, хмарки світліш,

Край неба засвітало.

Шелеще лист, шумить комиш —

Усе немов потало.

ПОХМУРИЙ ДЕНЬ. ПОЛЕ[116]

Ф а у с т   і   М е ф і с т о ф е л ь.

Ф а у с т

В недолі! В розпачі! Довго блукала, страждаючи, по землі, а тепер — у неволі. Як злочинницю, вкинуто в тюрму на люті муки — її, миле, безталанне створіння! Аж ось до чого дійшло! Ось до чого!.. — І ти, лукавий, нікчемний духу, таїв усе від мене! Стій — тепер, стій! Ворочай скажено своїми сатанинськими вирлами! Стій наді мною нависом, осоружний! — У неволі! У безпросвітній недолі! У владі злих духів і безсердечно осудливої людськости! А ти заколихуєш тут мене відворотними розвагами, приховуєш од мене її гірке горе, — нехай гине в безпораді!

М е ф і с т о ф е л ь

Вона не перша!

Ф а у с т

Собако! Потворо мерзенна! — Оберни його, безконечний духу! Оберни цього гробака знов у собачу постать, що в ній він любив гасати нічною добою, клубком підкочуватись під ноги мирному перехожому і кидатись на плечі поваленому. Оберни його знову в його улюблену подобу, хай плазує переді мною в пилу, хай я топтатиму його потоптом, падлюку! — Не перша! — Горе! Горе! Ні думкою здумати, ні гадкою згадати! Уже ж не одна загинула в безодні такого лиха, і смертною своєю нелюдською мукою не відпокутувала вини всіх інших перед очима всепрощаючого! Серце моє начетверо крається, як подумаю про одну оцю безталанну; а тобі байдуже — глузуєш з недолі тисячей істот!

М е ф і с т о ф е л ь

От і довеслували ми до того берега, де у вашого брата, людини, глузд за розум заходить. Нащо ж було вступати з нами в спілку, коли хисту нема? І літати кортить, і запаморочення боїшся? Що ж, ми до тебе набивалися чи ти до нас?

Ф а у с т

Чого вищиривсь на мене так людожерно?! Аж гидко! — Великий, могутній духу, ти, що ласкаво з'явивсь мені, ти, що знаєш серце моє й душу мою, навіщо ти прикував мене до цього ганебного супутника, що йому шкода за ласощі, а згуба за розкоші?

М е ф і с т о ф е л ь

Ти ще не виговорився?

Ф а у с т

Врятуй її! А ні — горе тобі! Найтяжчі прокльони на твою голову на тисячі тисяч літ!

М е ф і с т о ф е л ь

Незмога мені розірвати пута месника, розбити його затвори. — Врятуй її! А хто довів її до загибелі? Я чи ти?

Ф а у с т   дико озирається.

Що, грому шукаєш? Шкода, не дано його вам, злиденним смертним! Бач, тиранська звичка: роздробити безвинного суперечника, коли загонить на слизьке.

Ф а у с т

Веди мене до неї. Її треба визволити!

М е ф і с т о ф е л ь

А про небезпеку свою забув? В місті ще свіжі сліди твого кривавого злочину! Над могилою вбитого ширяють духи помсти, чигаючи повороту душогуба!

Ф а у с т

І тобі ще про це говорити! Смерть і погибель всесвітня на тебе, потворо! Веди мене до неї, чуєш, і звільни її!

М е ф і с т о ф е л ь

Та поведу вже, зроблю що можу. Що ж у мене, вся влада на небі й на землі? Я обмарю сторожу; добудь ключа і виведи її звідти людською рукою. Я ж чатуватиму напоготові з чарівними кіньми, — умчу вас. Це я можу.

Ф а у с т

Швидше!

НІЧ. ЧИСТЕ ПОЛЕ[117]

Ф а у с т   і   М е ф і с т о ф е л ь летять навзаводи вороними кіньми.

Ф а у с т

Чом в'ються вони круг шибениці?

М е ф і с т о ф е л ь

Не знаю, щось варять, щось творять.

Ф а у с т

Висяться, низяться, клоняться, хиляться.

М е ф і с т о ф е л ь

Чарують, чаклують.

Ф а у с т

І кадять, і святять.

М е ф і с т о ф е л ь

Вперед! Вперед!

В'ЯЗНИЦЯ[118]

Ф а у с т  з низкою ключів і лампою перед залізними дверима.

Ф а у с т

Знов жаль мене проймає незборимий,

У серці знов весь біль всіх серць людських.

Тут, тут вона, за мурами сирими,

Карається за свій безгрішний гріх!

Ти боїшся ввійти до неї?

Ти страшишся вини своєї?

Йди, не гайся! Смерть іде на поріг.

(Кидається до замка. Зсередини чути спів).

П і с н я

Моя мати, ледащо[119],

Зарізала мене!

Мій батько, гультяй,

Із'їв мене!

А сестричка мала

Взяла й знесла

Кістки в зелений гай;

Я пташечкою полинула —

Вилітай! Вилітай!

Ф а у с т

(відмикаючи)

Не думає вона, що милий тут,

Соломи шелест чує, брязкіт пут.

(Входить).

М а р ґ а р и т а

(ховаючись у солому)

Ой горе! Йдуть… Ой смерть, не йди!..

Ф а у с т

(тихо)

Цить, цить! Я випущу тебе на волю.

М а р ґ а р и т а

(кидаючись йому до ніг)

Коли людина ти, згляньсь на мою недолю!

Ф а у с т

Та не кричи, сторожі не збуди!

(Схоплює кайдани, щоб відімкнути).

М а р ґ а р и т а

(навколішки)

А хто ж тобі цю владу дав

Наді мною, кате!

Крові вночі вже зажадав…

Ой зжалься, встигнеш ще скарати!

Чи ждати ранку тобі шкода?

(Підводиться).

Я ж молода ще, молода!

І мушу вмерти!

Я гарною була, і в тім причина смерти.

В мене був дружок, а тепер нема,

Хтось порвав вінок, квіти поламав…

Ой, пусти! За що така насила?

Пощади! Що я тобі зробила?

Вчуй мою благальну річ…

Та я ж не бачила тебе й навíч!

Ф а у с т

Чи виживу я цю стражденну ніч!

М а р ґ а р и т а

Тепер твоя тут воля, кате.

Дай хоч дитя погодувати,

Всю ніч воно ще тут було;

Вони взяли його, мені на зло,

І кажуть, що я вбивця немовляти.

І я безрадісно помру.

Пісень про мене співають… То не люди — шакали.

Вони ту казочку стару

До мене приклали.

Ф а у с т

(падає їй до ніг)

Тобі до ніг упав коханий,

Прийшов розбить твої кайдани.

М а р ґ а р и т а

(кидається до нього)

Усім святим повинні помолиться ми!

Дивись! Під східцями

Горить огненна

Страшна геєна!

Лукавий,

Губитель кривавий,

Рикає, мов звірюга!

Ф а у с т

(голосно)

Ґретхен! Ґретхен!

М а р ґ а р и т а

(наслухаючи)

Я чую голос друга!

(Зривається на ноги, кайдани спадають).

Де він, де? Я вчула слово кличне!

Вільна я! Зникає тло темничне!

Швидше, швидше пригорнути,

Упасти на груди!

Крикнув він: «Ґретхен!» Той голос любовний

Крізь регіт глумливий і скрегіт зубовний,

Крізь ревіт пекельний, диявольський сказ —

Той голос коханий впізнала я враз!

Ф а у с т

Це я!

М а р ґ а р и т а

Це ти! Ох, ще скажи! Ще раз!

(Обіймає його).

Це він, це він! Не стало мук, образ,

І тьми тюрми, й кайданів, і недолі!..

Це ти! Я знов на волі!

Ти мене спас!

Дивись, ось тая вулиця,

Де вперше ми ззирнулися,

А ось і той садок,

Де з Мартою тебе я ждала в вечорок.

Ф а у с т

(хоче вивести її)

Ходім! Ходім!

М а р ґ а р и т а

(пестить його)

Лишись!

І я тут лишусь, як ти лишишся!

Ф а у с т

Та не барись!

Як забаришся,

То нам на волі не бувать.

М а р ґ а р и т а

Ти що? Не вмієш цілувать?

Зі мною тільки розлучився,

Вже й цілуватись розучився?

Чому ж такий страшний тепер став?

А ти ж було речами і очами

До мене небо прихиляв

І цілував-заціловував до нестями.

Цілуй мене!

Бо цілуватиму тебе!

(Обіймає його).

Ой! Уста твої холодні і німі!

Чого?

Не стало кохання

Зарання…

Хто відняв його?

(Одвертається).

Ф а у с т

Ходім! За мною! Люба, схаменись!

Люблю тебе стократне, як колись,

Молю тебе, за мною лиш іди!

М а р ґ а р и т а

(обертається до нього)

Хіба це ти? Чи це ж і справді ти?

Ф а у с т

Це я! Ходім!

М а р ґ а р и т а

Ти з мене пута зняв

І знов мене в обійми взяв.

Чого ж мовчать у тебе жах і гнів?

Чи знаєш ти, кого це ти звільнив?

Ф а у с т

Ходім! Ходім! Тікає ночі мла!

М а р ґ а р и т а

Рідну неньку з світу я звела,

Втопила рідне дитя.

Твоє й моє було в нім життя.

Твоє… Це ти? Чи, може, ні?

Дай руку мені! То це не вві сні?!

Люба, мила рука! — Ой, вона ж вогка!

Обітри! Здається, мов

То кров.

Боже! Кого ти заколов?

В піхви сховай свій меч,

Не супереч!

Ф а у с т

Що було — те пройшло, тому край!

Мене не карай!

М а р ґ а р и т а

Ні, будь живий і цілий,

Мусиш упорать могили;

Готуй для кожного ямку

З самого ранку.

Матері — кращу містину,

Поруч із нею — сину,

А мені — чуть в стороні,

Недалеко од рідні!

А дитинку мені по праву грудь,

Більш там нікому не бути! —

Тебе до серця горнути,

То було щастя — повік не забуть!

Але його вже більш не вернути,

Порив мій до тебе чимсь ніби скутий,

Ніби ти хочеш мене відштовхнуть;

А все ж — це ти, і добрий, як завжди.

Ф а у с т

Ти ж бачиш, це я. Іди ж, іди.

М а р ґ а р и т а

Куди?

Ф а у с т

На волю.

М а р ґ а р и т а

Коли нас жде там вічний дім,

Тоді ходім, ходім!

Піду я в тихий той куток,

І далі — ні на крок…

Ти йдеш?

О Гайнріху, коли б і я могла…

Ф а у с т

Ти можеш, аби хіть!

Глянь, двері вже відкриті.

М а р ґ а р и т а

Нема мені надії на цім світі —

Впіймають скрізь, куди б я не втекла!

Ой тяжко-важко ходить попідтинням,

А ще до того з нечистим сумлінням…

Ой тяжко-важко в чужині блукати

І щогодини ждать розплати!

Ф а у с т

Я лишусь з тобою!

М а р ґ а р и т а

Облиш! Облиш!

Дитя рятуй скоріш!

Туди, туди,

Під гору йди,

Понад ручай,

І прямо в гай,

І до ставка,

Де кладочка…

Витягай, витягай!

Воно ще виринає,

Воно ще б'ється!

Рятуй! Рятуй!

Ф а у с т

Отямся! Чуй!

Один лиш крок — і вільна ти!

М а р ґ а р и т а

Коли б нам мимо гори пройти!

На камені там моя мати сидить,

Аж жах шибає мною!

На камені там моя мати сидить,

Хитає головою!

Ні, вже не кива… — ой, важка голова…

Спить — не проспиться, жива — нежива…

Спить, щоб ми вдвох раювали.

Щасні ті хвилі бували!

Ф а у с т

Як ні впросити, ні вблагати,

То мушу силоміць узяти.

М а р ґ а р и т а

Пусти! Я насильства не буду терпіть!

Кинь мене, мов убивця, душить!

Все ж я робила тобі самохіть.

Ф а у с т

День уже дніє! Мила! Мила!

М а р ґ а р и т а

День! Правда, що день! Останній день настає,

Це буде весілля моє!

Гляди ж, не кажи, що вже в Ґретхен ти був!

Бідний мій віночку!

Прощай, прощай!

Ми зустрінемось, чекай,

Тільки не в таночку.

Кругом народу — аж загуло,

Площі й вулиць мало.

І враз тихо стало.

Ударили в дзвін, зламали жезло[120],

Волочать мене на плаху,

Руки зв'язавши назад.

Натовп здригнув від жаху —

Змахнув сокирою кат…

Ввесь світ, як німа могила!

Ф а у с т

Ой нащо мене мати родила!

М е ф і с т о ф е л ь

(на порозі)

Швидше! Бо тут вам хвилина остання.

Годі вагання й словами змагання.

Коней моїх здригання

День провіщає близький.

М а р ґ а р и т а

Хто це, хто це такий?

Він! Він! Прожени!

Чого він прийшов сюди з глибини?

По мене!

Ф а у с т

Ти будеш жить!

М а р ґ а р и т а

Суд Божий буде мене судить!

М е ф і с т о ф е л ь

(до Фауста)

Ходім! Бо кину тут тебе із нею!

М а р ґ а р и т а

Боже, зжальсь над рабою твоєю!

Ви, херувими і серафими,

Мене осініте крильми благими!

Гайнріху! Який ти страшний!

М е ф і с т о ф е л ь

Вона рокована!

Г о л о с

(з неба)

Врятована![121]

М е ф і с т о ф е л ь

(до Фауста)

Мерщій!

(Зникає з Фаустом).

Г о л о с

(зсередини, завмираючи)

Гайнріху! Гайнріху!

ЧАСТИНА ДРУГА[122]

Дія перша[123]

ГАРНА МІСТИНА[124]

Ф а у с т лежить серед квітучого лугу, зморений, неспокійний, сон його не бере. Смеркає. Навколо кружляють граціозні   м а л я т а - д у х и.

А р і е л ь

(співає в супроводі еолової арфи)

Як весна прилине юна,

Все вбираючи у цвіт,

Як зелені пишні вруна

Звеселять цей земний світ, —

Всіх нещасних привітає

Дух великий — ельф малий,

Всім поможе, не спитає,

Хто з них добрий, хто лихий.

Ви, що в'єтесь над його головою,

Музикою надземно-чарівною

Втишíть печаль, журбу його німу!

Спиніть в душі докорів біль напругий

І спогадів розвійте хмуру тьму,

Всю ніч, усі чотири пруги[125]

Спокою доглядаючи йому.

Приспіть його пестливістю своєю,

Скропіть його росою забуття,

Щоб він спочив і тілом і душею,

Набрався сил до нового життя.

Святий обов'язок звершіть —

На світлий світ його верніть!

Х о р   е л ь ф і в

(поодинці, вдвох, гуртом, — то по черзі, то разом)

(Серенада)

Теплий легіт тихо віє

І зелений пестить лан,

Сонну землю звільна криє

Запашний нічний туман.

Загойдаймо жаль у серці,

Мов в колисці маленя,

Очі страдника, мов дверці,

Зачинімо світлу дня.

(Ноктюрн)

Зорі злотні, зорі срібні

Загорілися, яркі,

І великі й дрібні-дрібні,

І далекі і близькі.

У озер дзеркальнім лоні

Заяскріли, повні чар,

А на мирнім небосклоні

Плавле місяць-володар.

(Світанкова)

Горе й радість — все в минулім,

У безодні забуття:

Віруй, віруй серцем чулим

В день новий, нове життя!

Он долина зеленіє,

На узгір'ї мріє гай,

І на нивах зримо зріє

І хвилює урожай.

(Побудка)

Щоб бажання всі здійснились,

Глянь у далеч ту ясну!

Пута змори вже зносились,

Скинь пусте лушпиння сну!

Встань, дерзай, не знай вагання.

Хай оспала жде юрма!

Все можливе для змагання

Благородного ума!

Громохкий гомін вістує появу сонця.

А р і е л ь

Грімко, гучно грають Гори[126],

Чують, знають духів хори —

День новий заблисне скоро.

Вже гримкоче брама неба,

Вже гуркоче пóвіз Феба —

Світлу сонця — світлу путь!

Золотії сурми грають,

Зір стенають, слух вражають,

Хоч не всім нечутне чуть.

Швидше, швидше крийтесь, діти,

Глибше, глибше, в квіти, в віти,

В шпари скель, між трав густих, —

Бо оглухне, хто не встиг.

Ф а у с т

Прокинулось життя кипуче знову,

Голубливо вітаючи світання;

Ти, земле, знов явила міць чудову —

Наснажує мене твоє дихання,

Бажанням дії трепетно проймає,

Розбуджує нестримне поривання

В нове буття, високе і безкрає.

Хвилює все у досвітку рахманнім,

Многоголосим дзвоном гай лунає,

Долини мріють в мареві туманнім, —

Та світло неба бореться зі тьмою:

Вітки, що спали в застумі[127] духмянім,

Малюються чіткіш передо мною,

І кольори вирізнюються чисто;

Квітки й листки жемчужаться росою;

Навколо мене рай цвіте барвисто.

Угору глянь — розжеврілись вершини,

Вістуючи нам сонця схід врочисто;

До них раніш одвічне світло лине,

Що згодом лиш до нас дійде, веселе…

Ось на шумкі зелені полонини

Вже сонце килим світлотканий стеле,

Що шириться, все далі й далі йдучи;

Воно зійшло! — Я відвертаюсь, леле!

Бо ранить очі вид його сліпучий.

Буває так — після років шукання,

Пройшовши шлях тернистий та колючий,

Ти на порозі здійснення бажання

Враз спинишся налякано, бо звідти

Обдасть тебе палюче полихання;

Ти світоч жизні хочеш запалити —

Коли ж навкруг кипить огненне море!

Чи то любов, чи гнів — не зрозуміти,

Такі палкі і радощі і горе,

Що до землі твій погляд знову рветься,

Сховатись в запинало непрозоре.

Нехай же сонце ззаду зостається!

Ось водоспад все більш мій зір чарує.

Зі скель стрімких він нáвисом іллється,

Мільйонами струмочків він вирує,

Клубочиться він хмарою сяйною,

В повітрі шумом розсипним шумує.

В його бризкáх розлогою дугою

Веселка грає змінно-переливна,

То мов різьблена, то пов'ється млою,

Відсвіжує навколо все, чарівна…

Дивись на неї й добре розмірковуй:

Вона нам каже, осяйна царівна,

Що все життя — лиш відсвіт кольоровий.

ЦІСАРСЬКИЙ ПАЛАЦ

Тронна зала. Державна рада чекає на цісаря. Сурми. Увіходить  ц і с а р  із пишним почтом, сідає на трон, праворуч  а с т р о л о г.

Ц і с а р

Зібралися, панове-радо[128]?

Я всіх вас тут вітаю радо!

І мій мудрець сюди з'явись…

А де ж це дурень залишивсь?

Ю н к е р

Він за тобою ззаду плівся,

На сходах якось повалився;

Кудись однесли товстуна,

Чи він упивсь, чи вбивсь — хтозна.

Д р у г и й   ю н к е р

Натомість зразу — й де він взявся? —

До нас другий якийсь пробрався

Препишно вбраний баламут;

Хоч і бридкий, а здавсь на жарти!

До входу кинувся, до варти,

А ті схрестили алебарди…

Та вже той смілий блазень тут!

М е ф і с т о ф е л ь

(навколішках перед троном)

Щó всі не люблять — і вітають?

Щó всі зовуть — і геть женуть?

Щó всі раз по раз захищають?

Щó всі і лають, і кленуть?

Кого ти не повинен звати?

Кого всяк радо спом'яне?

Що вдерлося в твої палати,

І що само себе жене?

Ц і с а р

Покинь свої химерні речі,

Вони тут зовсім не до речі!

То справа ось оцих панів,

Ти б краще їм клубок розплів.

Мій блазень зник, — то пеклу певна здобич,

Зміни його і стань зі мною побіч.

М е ф і с т о ф е л ь   стає ліворуч од трону.

Г о м і н   у   ю р б і

Блазень новий… Біда ізнов…

А звідки він?.. Як увійшов?..

Який бридкий!.. А де ж старий?..

Той був гладкий… А цей худий…

Ц і с а р

Вітаю вас, кохані друзі,

Що зблизька й здалека зібрались!

Навколо мене в вірнім крузі

Під щасною зорею ви з'єднались.

Але скажіть, чому, коли

Від нас турботи відлягли,

Коли над все були б ми раді

Потішитись на маскараді, —

Чому нам мучитись на раді?

Ви кажете, не випада інак…

Ну що ж? Як так, нехай і так!

К а н ц л е р[129]

Скажи, яка найвища з всіх чеснот,

Що сяєвом царське чоло вінчає,

Що володар завжди являти має?

То справедливість! Всьóго, що народ

Бажає, любить, вимагає, просить,

Усього того в цісаря задосить.

Та що з того, що в нім є серця доброта,

І мудрість розуму, й правиці щедрота,

Коли неправда навкруги панує,

Лихеє лихо тут і там лютує?

Поглянь відціль, де твій пишає трон,

На весь свій край — страшний побачиш сон!

Біда біду в тім біднім царстві плодить,

Несправедливість всюди верховодить

І беззаконство стало за закон.

Той краде вівці, той дружину,

Той свічники й хрести з церков,

І злодіям немає впину —

Те споживуть і крадуть знов…

Ідуть до суду потерпілі,

Де сяє в мантії суддя, —

І там злочинці знахабнілі

Законом крутять без пуття;

Співвинуватці їм поможуть

(Скрізь має силу брат чи сват!)

І всю вину на того зложать,

Хто Богу душу винуват.

Весь світ у прірву западеться,

Коли сумління в нас мовчить;

Хіба ж чуття тут розів'ється,

Що справедливости навчить?

Перед хабарником підлесним

Усякий голову схилив;

Суддя ж, що покарать не вмів,

Уже не може бути чесним.

Я фарби згущую? Так ні ж!

Картина в нас іще чорніш.

Пауза.

Тут пильні заходи потрібні,

Бо серед тої ворохібні

Й клейноди цісарські впадуть.

В о є н а ч а л ь н и к

Тепер ніде нема спокою:

Всі тнуться, б'ються до убою,

Команди й вухом не ведуть;

А міщанин за кріпким муром

І рицар в замку, як в гнізді,

Сидять, мовчать в чеканні хмурім,

Нас залишаючи в біді.

Бунтують наймані солдати,

Що плату несповна дали;

Якби ми їм були не винуваті,

Вони вже б досі всі втекли.

Попробуй їм чогось не дати —

Яриться осяче кубло;

Вони нас мають захищати,

А лиш плюндрують наголо.

Скрізь хазяйнують, все гайнують,

Півцарства зруйнували вже…

Хоч десь-не-десь ще королі панують,

Та їм якось до того байдужé.

П і д с к а р б і й

Що до союзників звертаться?

Від них субсидій не діждаться,

І наші труби без води…

А ще ж — хто ласкою твоєю

Заволодів тепер землею?

Скрізь пан новий, куди ти не піди;

Всяк хоче жити незалежно,

Всяк силу он яку забрав;

Нароздавали ми тих прав необережно

Що аж самі лишилися без прав…

А щодо партій, як не звуться,

На них надія теж мала,

Бо вже без дії зостаються

Й огуда їхня, і хвала,

Принишкли ґвельфи й ґібеліни[130],

Їх потомила боротьба;

Що їм до іншого руїни?

Усяк лише про себе дба.

До злота двері всі заперто;

Усяк собі згрібає вперто,

А ми біднієм з кожним днем.

П і д ч а ш и й

Мені теж трудно з ділом зладить;

Щодня ми хочем заощадить —

Щодня все більше видаєм.

До столу треба все настачить,

Кухар нужди ні в чім не бачить:

І сарни, й свині, і бички,

І кури, й гуси, і качки…

Уся та натуральна пóдать

Порядно з наших дібр надходить,

А от вина недостає…

Колись в льоху бочок-бочок, бувало,

Із винами найкращими стояло,

Тепер його все мало й мало,

А наше панство п'є та й п'є.

Вже й ратуша льохи відкрила,

Та що ті кухви та барила?

На них питців як хмара б'є!

А я все мушу рахувати;

Од мене всі чекають плати;

Лихвар же буде втричі драти

За те, що нині в борг дає…

Б'ємо ми невгодовані ще свині,

Спимо ми на заставленій перині,

Їмо ми ніби з'їдений обід…

Ц і с а р

(помовчавши, до Мефістофеля)

І в тебе, блазню, мабуть, є сім бід?

М е ф і с т о ф е л ь

Ні одної! Я в захваті дивлюся

На блиск двора й напасті не боюся.

Твоя ж бо влада сильна і міцна,

І армія всім ворогам страшна;

А добра воля, й мисль, до дії скора,

І труд повсюдний — то твоя підпора.

Тут місця для побоювань нема;

Таких зірок не перекриє тьма!

Г о м і н    у   ю р б і

Паливода… Зна, що почім…

А бреше як… Добро таким…

Я знаю вже… Куди він гне…

Проекти нам… Складать почне…

М е ф і с т о ф е л ь

Скрізь є в чімсь брак, хоч світ кругом хороший;

Та що кому, а вам бракує грошей.

Хоч долі й не валяються вони,

Та мудрий все дістане й з глибини.

У надрах гір, в підмур'ях під домами

Є золото в монетах і шматками;

А хто його добуде з тих темниць?

Природа й дух, людини творча міць.

К а н ц л е р

Природа й дух противні християнам,

За них горіть невірам окаянним

Доводиться недарма на кострах.

Природа — гріх, а дух — нечиста сила,

Що сумніви потворні породила

Благочестивому на страх.

У нас є інші дві підпори,

Що проти злої непокори

Завжди за цісаря стоять;

Це — духовенство та лицарство,

Що їх уміє вдячне царство

Маєтностями дарувать.

Простолюдці, до лиха звичні,

Буває, óпором стають:

То чаклуни все єретичні

Село і місто нам псують.

Ти, певно, з ними накладаєш,

Як блазень, блазнів поважаєш,

Зухвалі жартики пускаєш,

Щоб їх сюди якось втягнуть.

М е ф і с т о ф е л ь

Що ви учений муж, я пізнаю нараз!

Чого не мацнете — далеко те од вас,

Чого не візьмете — того нема зовсім,

Чого не злічите — числа немає в тім,

Чого не зважите — не важить та вага,

Чого не виб'єте — не варто ні шага.

Ц і с а р

Знов пащекує без угаву блазень…

Навіщо ця великопісна казань?

Обридли вже мені оті «чого»;

В нас золота нема — дістань його!

М е ф і с т о ф е л ь

Знайду я те, що кожен з вас шука;

Це річ легка і воднораз важка.

Скарби самі нам не дадуться в руки,

Доводиться удатися на штуки.

Зміркуйте лиш: в страшну ту давнину,

Як орди скрізь проносили війну[131],

То люди всі, лякаючись навали,

Своє добро по тайниках ховали;

За римлян теж таке завжди велось,

Та й дотепер, можливо, дотяглось.

І все те у землі лежить, мов на схороні,

І, як сама земля, належить теж короні.

П і д с к а р б і й

Хоч дурень він, а добре зміркував;

Так, це одне із цісаревих прав.

К а н ц л е р

То біс сильце із золота вам ставить,

Щоб пагубу незміряну направить.

П і д ч а ш и й

Аби він дав потрібний нам запас,

То хай вина впаде уже й на нас.

В о є н а ч а л ь н и к

Розумний дурень, зна, що обіцяти:

Аби де взять — не гребують солдати.

М е ф і с т о ф е л ь

Не думайте, що я вас одурив;

Спитайте мудреця без зайвих слів.

Він астролог, часу ходу пильнує,

Хай скаже тут, що небо нам віщує.

Г о м і н   у   ю р б і

Два шахраї… Один то грець…

Край трону дурень… І мудрець…

Та сама пісня… знана всім…

Той шепче щось… А той за ним…

А с т р о л о г

(говорить те, що йому підшіптує Мефістофель)

Над нами Сонце щиро золоте[132];

Меркурій-вісник нагороди жде;

Венера, нам зичлива кожну мить,

І рано й вечір любо всім зорить;

Цнотливий Місяць химерує знов;

Марс хоч не прийде, то стенає кров;

Юпітер сяє всіх світил ясніш;

Сатурн великий, хоч заледве вздриш.

Він як метал і небагато варт,

А на вазі заважить не на жарт.

Як Сонце з Місяцем зійдуться враз,

То срібло й золото — щасливий час!

А інше все прийде само тоді —

Двірці, сади, красуні молоді,

І все це дасть один великий муж,

Він зробить те, що з нас ніхто недуж.

Ц і с а р

Це все я чую удвійні,

Але ж не віриться мені.

Г о м і н   у   ю р б і

Що він плете?.. Це щось не те…

Це чортівня… Одна бридня…

Чували вже… Чекали вже…

Ізнов обман… Пуска туман…

М е ф і с т о ф е л ь

Стоять, бурмочуть щось там знишка

І ніби віри нам не ймуть;

Тому згадалась чорна кішка,

Той дума папороть добуть[133],

Той хоче якось змудрувати,

А той на чари наріка,

А й їм часом лоскоче в п'яти,

Хода стає чомусь хитка…

То, знайте, дія невмируща

Природи таємничих сил

Струмує, мов вода живуща

З глибин найглибших, як з могил.

Коли занило в тебе тіло

І пояс раптом засвербів, —

Бери лопату, рийся сміло

І докопаєшся скарбів.

Г о м і н   у   ю р б і

У мене ниє тіло все…

А мною трясця мов трясе…

У мене поперек свербить…

Мені за спиною знобить…

Це все недурно, так і знай,

Що тут скарбів хоч одбавляй.

Ц і с а р

Словами годі вже блудити!

Ні, нас на місце те веди ти,

Вкажи, де скарб копать, скоріш!

Своєю власною рукою

Займусь роботою такою;

А брешеш — то таке укою,

Що в пекло зразу полетиш!

М е ф і с т о ф е л ь

Без тебе можу полетіти.

Та трудно все й перелічити,

Що де сховалось, нічиє.

Буває, в полі бідний ратай

Виорює в горщечку скарб багатий;

Перш думає, що в нім селітра є,

А згодом бачить, радістю пойнятий,

Що золото там щире виграє!..

А скільки є незнаних склепів,

Підвалів, хідників, вертепів,

Куди знаючий хід проб'є!

Там, в глибині, в підземнім світі,

Мовчанням темрявим повиті,

Скарби блискочуть коштовиті:

Полумиски і тарілки

Стоять уряд, із злота литі,

А поруч — чаші і чарки

Жахтять в черленім самоцвіті,

І тут же прастаре вино:

Клепки потліли вже давно,

Та держить бочку камінь винний;

Шляхетні трунки старовинні,

Як і коштовності оті,

Укриті темрявою ночі,

Чекають на часи урочі;

Із чого вдень ми кпить охочі,

Чарує чаром в темноті.

Ц і с а р

Що темнота! Пуття у ній немає.

Що ціну має — хай на сонці сяє!

Хто шахрая впізнає уночі?

Який же кіт у темряві не сірий?

Ні, вдень, при всіх ти скарб чудесний вирий,

Давай сюди чаровані ключі.

М е ф і с т о ф е л ь

Ні, сам візьмися до лопати,

І збагатишся ти стократ,

З землі зумівши накопати

Черідку золотих телят.

Тоді любенько, без ваги

Оздобиш ти себе й свою подругу;

Її красу й твою потугу

Підвищать ті клейноди дорогі.

Ц і с а р

Скоріш! Скоріш! Та доки ж одкладати?!

А с т р о л о г

(як вище)

Бажанням, царю, треба міру дати;

Ти перше нам веселе свято справ:

Не слід хапаться враз за десять справ.

Подіймо зверху, щоб тоді спідсподу

Дістать певніше гідну нагороду.

Як хочеш благ, то будь благим в душі,

Як хочеш втіх — то кров буйну втиши,

Як прагнеш вин — до виноток берися,

Як ждеш чудес — то вірою вкріпися.

Ц і с а р

Повеселімся ж лихові на злість,

Бо скоро зайде в нас великий піст.

А поки що нехай буяє шал —

Ми справимо бундючний карнавал.

Сурми. Усі виходять.

М е ф і с т о ф е л ь

Не може дурень зрозуміть,

Що щастя треба заслужить.

Хоч камінь мудрих він добуде,

Без мудрого той камінь буде.

МАСКАРАД

Просторий зал з бічними покоями, оздоблений і причепурений до маскараду.

Г е р о л ь д

Геть, давні вигадки німецькі,

Чорти, відьми, танки мертвецькі, —

Ми інших хочемо забав.

Наш володар у дні походів

Недарма Альпи переходив;

Собі на користь, всім на подив

Веселий край він там придбав.

До папського схилившись трону,

Добився цісарських він прав[134]

І звідтіля приніс собі корону,

Та й нам ковпак блазенський теж узяв.

І ми удруге народились:

Усі вельможі, всі пани

У той ковпак любенько нарядились;

Немов дурними поробились, —

По-своєму ж розумні всі вони.

Вони вже йдуть — де самотою,

Де парами, а там юрбою,

Тут за гуртком пливе гурток…

Сюди, сюди, тут стільки вражень!

Проте не йде мені з думок,

Що світ — один великий блазень,

Хоч знає безліч витівок.

С а д і в н и ц і

(співають у супроводі мандолін)

Чепурились ми в надії,

Що сподобаємось вам —

Флорентинки молодії,

Вбрані з блиском двірських дам.

Закосичились квітками,

Вбрали пишні пояси,

І стрічками, і шовками

Додали собі краси.

Як до справи взяться зручно,

Можна всього досягти:

Квіти, виплекані штучно,

Будуть цілий рік цвісти.

Із шматочків різнобарвних

Симетричні пелюстки…

Глянь на квіти — скільки чар в них,

Хоч прості самі частки.

Юнь і врода — ніжні квіти,

Смак і мода, все в нас є;

Трудно в жінці розрізнити,

Щó в ній штучне, щó своє.

Г е р о л ь д

Час квітки з голів знімати,

Ставте кошики додолу,

Щоб усякий вибирати

Міг до свого задоволу.

Люди ринули юрбою;

Зразу й сад тут уродився,

Крам, напевне, полюбився —

Крамаркам нема відбою.

С а д і в н и ц і

Тільки цур, не торгуватись,

Хоч би й дорого здалось;

А щоб знали, за що братись,

Коротенько назвемось.

М а с л и н о в а   г і л к а   з   п л о д а м и

Я нікого не чіпаю,

Ворожнечі уникаю

І не маю ворогів.

Я недарма символ миру,

Всюди ширю дружбу щиру

І пильную тиші нив.

Сподіваюся, що зможу

Уквітчать голівку гожу.

З о л о т и й   в і н о к   і з   к о л о с к і в

Краще віток, краще квіток

Дар Церери[135] скрасить вас;

Те, що людям на пожиток —

Найлюбіша із окрас!

Ф а н т а с т и ч н и й   в і н о к

Квіти ніби рожі чайні,

Тільки з моху розцвілись;

Для природи — незвичайні,

А для моди — придались.

Ф а н т а с т и ч н и й   б у к е т

Не питайте в Теофраста[136],

Що за суміш це квітчаста,

А проте я сподіваюсь,

Що красуням сподобаюсь.

Може, котра закосичить,

Як їй буду добре личить,

Може, хто ласкавий буде

Приколоть мене на груди.

В и к л и к

Хай красують горді й пишні

Ті букети дивовижні,

Вдовольняючи лиш моду,

Зневажаючи природу;

Хай дзвіночки злотом сяють,

З-під кудерців виглядають.

П у п ' я н к и   т р о я н д

А ми в пуп'янку в цей час,

Та блажен, хто знайде нас!

Прийде літечко привітне,

Рожа з пуп'янка розквітне…

Що за втіха, що за щастя!

Що жадалося, те дасться,

Очарує Флори твір

Душу й розум, серце й зір.

Під зеленими вітами   с а д і в н и ц і   чепурно порозкладали свій крам.

С а д і в н и к и

(співають у супроводі теорб [137] )

Всі любуються квітками,

Що за пишна з них оздоба!

А плоди їдять; плодами

Око тішить неподоба!

Вишні, сливи найсолодші

Вибирайте не глядінням,

Бо язик із піднебінням

Кращі судді тут, ніж очі.

Груші, яблука незгірші —

Соковиті, медянисті;

Про квітки складайте вірші,

Що ж до яблук — краще їсти.

(До садівниць).

Тож приймайте нас, красуні,

В свій квітучий, пишний ряд:

Красні квіти ваші юні,

Щедрий наш розкішний сад.

Під наметом цим веселим,

Під рясним сплетінням віт

Для охочих ми розстелем

Брость і листя, цвіт і плід!

Обидва гурти проходять в глибину сцени, співаючи в супроводі гітар і теорб, розкладаючи свій крам на продаж.

М а т и   й   д о ч к а.

М а т и

Як тебе я привела,

В чепчик нарядила,

Мила личком ти була,

Ще і ніжнотіла…

Тільки доню сповила —

Вже у думці й віддала

За кого хотіла.

Рік за роком пролетів —

Тридцять літ затого!

І чимало женихів

Мáла ти, небого:

Танцювала із одним,

Жартувала із другим,

А все ні до чого.

Скільки гулянок, балів

Не вряжала мати,

Ти й посліднього з орлів

Не могла впіймати.

Нині дурнів повно скрізь:

До когось якось підлізь,

Мушу зятя мати!

Молоді й гарні  д і в ч а т а приєднуються до них; починається галаслива невимушена розмова.  Р и б а л к и   та   п т а х о л о в и  з ятерами, вудками, липкими паличками та іншим знаряддям виходять і вмішуються в юрбу гарних молодят. Вони бігають навколо, ловлячи одне одного і весело перемовляючись.

Л і с о р у б и

(входять галасливі, незграбні)

Гей, розступіться,

Ми лісоруби!

Стовбури грубі

Косимо з грюком,

Носимо з гуком:

Гей, бережіться!

Труд наш шануйте

І розміркуйте:

Якби не руки

Грубі робітні,

Зазнали б муки

Пани тендітні;

Якби ми плечі

В лісі не гріли,

То з холоднечі

Ви б подубіли.

П о л і ш и н е л і[138]

(вайлувато, якось благувато)

Вік вам згинаться —

Вас любить праця,

А ми — не дурні,

Завжди безжурні:

Легке, як пір'я,

Наше ганчір'я,

Ми все гуляєм,

Гадки не маєм;

Плащик накинем,

Ковпак надінем,

Капці узуєм

І чимчикуєм

Скрізь по базарах,

В одинці, в парах,

Ловимо ґави;

Людської слави

Не боїмося,

Жваво в'ємося

Поміж юрбою

З піснею, грою,

З сміхом шаленим,

Танцем скаженим.

Д а р м о ї д и

(улесливо й ласо)

Ви, дроворуби, —

Людоньки любі,

І вуглероби

Нам до вподоби.

Що там схиляння

І потакання,

Милі усмішки,

Фрази-пустишки?

Хвалячи, гудять,

Гріючи, студять, —

Пуття в них мало;

Хоч би до мене

Й море вогненне

Із неба впало —

Без дров, без гілля

І без вугілля

Його не вхопиш,

Печі не стопиш.

А тут вже варять,

Парять і жарять;

І ласогуби,

Розкошолюби

Носом вже чують

Рибку й індичку,

Побенкетують

Десь на дурничку.

П ' я н и й

(заплітаючись)

Я нікого не боюся,

Я сьогодні вольний пан,

Я співаю і сміюся,

Хоч і випив тільки дзбан.

П'ю, п'ю сам, із вами,

Дзень-брязь чарочками;

П'ю на власне, на чуже,

Почаркуймось, та й уже!

Посварився я з старою,

Ще й побився під кінець,

Що назвала машкарою

За строкатий жупанець.

П'ю, п'ю з машкарами,

Дзень-брязь чарочками;

Хто там гроші береже?

Почаркуймось, та й уже.

Люди кажуть: заблудився, —

Я ж прибився до корчми.

Хоч і набір, та напився,

Почекають із грішми.

П'ю, п'ю з хазяями,

Дзень-брязь чарочками…

Що за смішки, хто ірже?

Почаркуймось, та й уже!

Чи я в шинку, чи я вдома,

Де захочу веселюсь,

А як зможе ноги втома,

Де захочу повалюсь!

Х о р

П'єм, п'єм за столами,

Дзень-брязь чарочками,

А вп'ємося — байдужé:

Геп додолу, та й уже!

Г е р о л ь д   об'являє про різних поетів, співців природи, двору та лицарства, ніжних ліриків та натхненних одописців. Вони товпляться, змагаються і не дають один одному сказати слова. Один якось вихопився і проголошує кілька слів.

С а т и р и к

Одна мені відрада:

Співаю я охоче

Про те, про що громада

І слухати не хоче.

Співці ночі та могил не виступають, бо саме завели з новоявленим вампіром прецікаву розмову, — чи не повстане з неї новий поетичний напрямок; герольду нічого робити — викликає тим часом грецьку міфологію, що зберегла і в новітній масці свою самобутню принадність.

ГРАЦІЇ[139]

А г л а я

Граціозність скрізь являйте;

Граціозно дар давайте!

Г е г е м о н а

Любо всім бажане мати:

Граціозно слід приймати.

Є в ф р о с и н а

А прийнявши, в тихім щасті

Граціозно дяку скласти.

ПАРКИ[140]

А т р о п о с

Як найстарша, за прядіння

Я приймалася не зрідка;

Треба розуму й уміння,

Щоб життя снувалась нитка.

Щоб була вона м'якенька,

Треба гарно льон приладить,

Щоб була вона рівненька,

Треба пучкою пригладить.

Хто в розкошах мір не знає,

Хто занадто в пал вдається,

Уважайте: нитці край є!

Бережіться, ще ввірветься!

К л о т о

А мені уже цим разом

Доля ножиці дала,

Бо найстарша наша часом

Нерозбірлива була.

Берегла нитки гнилії

Із старого кужелю,

А надії молодії

Підтинала без жалю.

Та і я часóм недбала —

За всіма не доглядиш;

Тим я й ножиці сховала —

Так сьогодні безпечніш.

Подивлюся я з безділля

На кипучий вир життя;

Ну, а вам тепер привілля —

Веселіться як хотя.

Л а х е з і с

А мені одно робити —

Знай гляди ниткам ладу;

В мене погляд пильновитий,

Зроду ходу не зведу.

Кожній нитці тут потрібно

Прямування дать тверде,

Кожна нитка тут несхибно

В колі вказаному йде.

Я стрясла б весь світ широкий,

Занедбавши нагляд свій;

Йдуть години, линуть роки,

Вічний ткач снує навій.

Г е р о л ь д

(указує на фурій, що надходять)

Цих трьох, що йдуть, ви б, мабуть, не впізнали,

Хоч знаєтесь на міфах старовинних,

І злющих яг, в стількох нещастях винних,

Ви б як гостей жаданих привітали.

То — фурії; та хто б мені повірив?

Бо ж молоді, вродливі та ласкаві;

Та не заходь із ними в жодні справи, —

Ці горлички кусають гірше звірів.

Вони завжди облудні, а сьогодні

Найгірших вад не криють всі ледачі;

Так і вони — не янгольської вдачі,

А вочевидь катівки всенародні.

ФУРІЇ[141]

А л е к т о

Однаково обдурим, як захочем,

Підкрадемось, як кішечки, влазливо;

А хто з дівчам кохається щасливо,

Тому до вух ми стільки натуркочем:

«Кохаєш ти; яка ж тобі шаноба?

Вона тайком на іншого моргає…

Вона й тупа, вона й сліпа, й кульгає —

На ній тобі женитись не подоба».

І молодій накажемо немало:

«Коханий твій на мові був з другою,

Ще й кепкував, сміявся над тобою!»

Мирись, як знай, а злагоди не стало…

М е г е р а

Це ще пусте! До мене, шлюб узявши,

Потрапите; мені ж завсíди вдасться

Химерами струїти світле щастя;

Мінливий час, мінливі люди завше.

Хто осягнув, до чого поривався,

Наситившись, деінде мислі зносить;

Він іншого, незвіданого просить,

Від сонця б на морозі він сховався.

Всьому цьому я вмію дати раду,

І в слушний час, гукнувши Асмодея,

Ходжу із ним незримо між людей я,

Скрізь сіючи незгоду, зваду й зраду.

Т і с і ф о н а

Не язик, а ніж і трута

Хай зрадливця покарає;

Хто одразу двох кохає,

У того душа зіпсута.

За солодкі ті хвилини

Гірко, гірко ти заплатиш!

А благання марно тратиш —

Не спокутуєш провини.

Час надію вже покинуть!

Скарга рветься аж до хмари,

І луна волає: К а р и!

Той, хто зрадив, має згинуть.

Г е р о л ь д

Тепер набік, будь ласка, гості гожі,

Бо інші йдуть, на вас зовсім не схожі.

Ось сунеться гора якась жива,

Пишнота килимів їй боки покрива;

Із хоботом, а ікла — страх дивиться!

Я вам скажу, у чому таємниця.

Вгорі — дві жінки; сидячи, одна

Скеровує спокійно крок слона;

Друга стоїть у величі могучій,

Від неї блиск навколо б'є сліпучий.

А збоку йдуть дві постаті хибкі,

Обидві скуті; тільки ж подивіться:

Одна сумна, а друга веселиться.

Почуєм, хто вони такі.

Б о я з н ь

Смолоскипи, лампи, свічі

Палахкочуть в штовхітні;

В кожнім схованім обличчі

Ворог бачиться мені.

Геть од мене, щирозуби!

Сміх ваш зрадний, певна річ;

Для моєї, знаю, згуби

Ви зібралися в цю ніч.

Друг колишній з мислю злою

Підкрадався, щоб убить;

Та лице й під машкарою

Я впізнала — щез він вмить.

Утекла б я світ за очі,

Та закута, в ланцюгах,

І чигає скрізь із ночі

Тьма і згуба, смерть і жах.

Н а д і я

Добрий вечір, сестри милі!

Хоч обличчя ви й закрили,

Невпізнанні поробились —

А мені ви полюбились.

А як кожна з вас погляне

Не крізь ночі світло тьмяне,

А без маски, завтра зранку —

Ми подружим до останку.

В чистім полі на роздоллі

Погуляєм ми по волі,

Будем разом проживати,

Працювати й спочивати;

Все нам легко поведеться,

Бідувати не прийдеться;

Скрізь вітатимуть нас люди,

Наче рідні ті брати:

Щастя буде нам усюди,

Щастя мусимо знайти!

М у д р і с т ь

Гляньте, Боязнь і Надію

Я скувала ланцюгами:

Берегти людей умію

Перед тими ворогами.

На тварину-великана

Навантажила я вежу,

І ступа вона, слухняна,

Бо за кожним кроком стежу.

А на ній — ясна богиня,

Розпроставши дужі крила,

Сяйвом дивного проміння

Все навколо освітила.

Всюди їй пряма дорога,

Не зійти на манівець;

Їй наймення — Перемога,

Боротьбі й труду вінець!

З о ї л о - Т е р с і т[142]

Ух! Ух! Стривай, триклятий рід,

Я всіх вас вилаю як слід!

Але найперше я кусну

Ту Перемогу навісну.

Летить вона, дзвенить крилом,

Дивіться, мов: орел орлом!

Куди її не понесе,

До ніг їй падає усе,

Богиню славлячи; мені ж

Усяка слава — в серце ніж.

Тоді б од серця одлягло,

Коли б на світі скрізь було

Лихе — добром, добро — лихим,

Криве — прямим, пряме — кривим.

Г е р о л ь д

Як стукну я жезлом святим,

Личино зла, погана бридь, —

Ти в мене знітишся умить!

Ось карлик здвоєний як стій

В клубок звивається гидкий;

Клубок яйцем стає; а ось

Яйце набрякло, роздулось,

Надвоє тріснуло; й які

Із нього вийшли близнюки!

Он до дверей плазує вуж,

Кажан в вікно летить чимдуж, —

Спішать з'єднатись десь ізнов;

Та я б туди й не підійшов.

Г о м і н   у   ю р б і

Бач! Уже пішли в танець!..

Ні! Ходімо, хай їм грець…

Чи не чуєш, що навкруг

Розгулявсь нечистий дух?

Понад вухом щось дзижчить…

Під ногами щось сичить…

Мов нічого і нема…

Тільки ляк усіх пройма…

Вже тепер не до гульні…

От тварюки навісні!

Г е р о л ь д

Здавна вже на різних святах

Я стою в дверях на чатах,

Не було ж такого зроду,

Щоб пустив я вам на шкоду

Злого духа до покоїв,

Щоб він лиха вам накоїв.

Та боюсь, щоб через вікна

Сила вража не проникла,

Бо тоді вже від страхіття

Вас не зможу вборонить я.

Вже нам карлик взнаки дався,

Та не в ньому лиш біда вся!

Онде диво! Подивіться!

Я хотів би, як годиться,

Все народу з'ясувати,

Та не можу ради дати,

Бо й самому не до тями;

Розберімо ж разом з вами.

То четвіркою баскою

Повіз мчиться між юрбою

Рівно, плавно і без тиску;

Тільки скільки ж того блиску!

Іскри сиплються в просторі,

Різнобарвні ллються зорі,

Мріють образи прозорі,

Мов в ліхтарні чарівній.

Розступіться! Страшно!

Х л о п е ц ь - в і з н и к

Стій!

Стійте, коні полум'яні,

Ви ж завжди вузді слухняні, —

Враз замріть, коли спиняю,

Вітром мчіть, коли торкаю —

Тут же треба нам спиниться:

Вколо нас товпа тісниться;

Всі дивують-подивляють…

Ну ж, герольде, всі чекають!

Перш ніж зникнем в млі прозорій,

Розкажи народу, хто ми;

Ти вже звик до алегорій, —

Певно, й ми тобі відомі.

Г е р о л ь д

Не зумію вас назвати;

Може, скажеш змалювати?

Х л о п е ц ь - в і з н и к

Ну, малюй!

Г е р о л ь д

Ти ось який:

Свіжий, гарний, молодий,

Ти ще зовсім хлоп'я, але байдуже —

Жінкам уже подобаєшся дуже

І виростеш — я не скажу: розпусник,

А неабиякий спокусник.

Х л о п е ц ь - в і з н и к

Це добре! Далі промовляй

І загадку веселу розгадай.

Г е р о л ь д

Блискучий зір і кучері чорняві,

В них самоцвіти аж горять!

А з пліч спадають аж до п'ят

Одіння пишні та яскраві,

Червцем і злотом миготять!

Тендітний — дівчина, та й годі!

А сам — хоч зараз до дівчат;

Вже можеш з ними при нагоді

Кохання азбуку вивчать.

Х л о п е ц ь - в і з н и к

А хто ж це гордий, ясношатий

На троні в повозі пиша?

Г е р о л ь д

То ніби цар якийсь багатий;

Все є, чого бажа душа!

Та він ласкавий, щедровитий

І знай глядить: кому б ще дать?

Йому миліш дари дарити,

Аніж багатствами владать.

Х л о п е ц ь - в і з н и к

Так малювати не пристало, —

Ти нам сказав занадто мало.

Г е р о л ь д

Бо ж трудно змалювати це

Шляхетно-сяюче лице,

Рум'яні щоки, губи повні,

Тюрбан, оздоби в нім коштовні,

Зі злота витканий хітон!

Я впізнаю царську поставу —

Спокійну, гідну й величаву.

Х л о п е ц ь - в і з н и к

Це — бог багатства, це Плутон[143]!

Із ним давно бажав зустрітись

Ваш володар, тож веселітесь!

Г е р о л ь д

Скажи ж тепер про себе, хто ти й що ти?

Х л о п е ц ь - в і з н и к

Хто я? Поет. Поезії щедроти

Я розсипаю тут і там —

І багатію з того сам.

Багатством я Плутону рівен;

Чого не має при дворі він,

Те я даю; завжди поет

Живить і скрашує бенкет.

Г е р о л ь д

Та на словах ти молодець,

А докажи, що ти митець!

Х л о п е ц ь - в і з н и к

Ось гляньте: пальцями лиш лясну,

І все кругом засяє ясно.

Ось перлів сиплеться разок,

(хрускоче пальцями)

Ось нате перснів, сережок,

Зап'ястя з золота ловіте,

Хапайте срібло, самоцвіти,

Та й вогники пускаю вам,

Чи займуться — не знаю й сам.

Г е р о л ь д

I люди ринули юрбою,

Нема дарителю одбою!

Клейноди сипле, як вві сні,

І все хапають навісні…

Та схаменіться ж, добрі люди,

Хіба не бачите облуди?

Та це ж примарні все дари,

Хоч їх бери, хоч не бери.

Той думає, що скарб піймає,

Аж гульк — метелика тримає;

А той схопив намист разки —

Із них вродилися жуки;

Бідаха з серця кинув їх,

Вони ж гудуть кругом на сміх…

Наобіцяв ти злота тиск,

А дав не злото, тільки блиск!

Х л о п е ц ь - в і з н и к

Хоч маски ти толкуєш якнайліпше,

А не спромігсь у річ заглянуть глибше,

Бо не герольдові збагнуть

Позверхніх явищ дійсну суть.

Та не люблю я ворожнечі;

Володарю! Тепер до тебе речі.

(Звертаючись до Плутона).

Чи не довірив ти мені

Ці коні — вихри вогняні?

Чи ж не керую завше ними

Я за вказівками твоїми?

Чи ж мій шалено-бистрий літ

Не дав тобі пальмових віт?

Чи ж я не став ув обороні

Твоєї слави до борні?

Чи ж не завдячуєш мені

Ті лаври, що твої вінчають скроні?

П л у т о н

Ти свідчення від мене хочеш? Слухай,

Що я скажу: ти дух від мого духа;

Мені до послуг ти стоїш,

Хоч сам од мене багатіш;

Отой вінок, що я від тебе маю,

Я над усі корони поважаю,

І мовлю я перед усіми:

Поете, ти єси мій син любимий.

Х л о п е ц ь - в і з н и к

(до натовпу)

Свої найкращії дари

Розсипав рясно я згори;

То тут, то там на голові

Іскрини жевріють живі;

Літають вогники блудні,

Де затримаються, де й ні;

Лиш де-не-де ярке, ясне

На хвилю сяйво спалахне;

Та найчастіше та краса

Ще не помічена згаса.

Г о м і н   ж і н о к

А хто сидить там у задку?

Ви бачили мару таку?

Худий-худющий, мов сто днів

Нічого він не пив, не їв;

Коли поганця і вщипнуть,

Не заболить йому, мабуть.

Х у д и й

Та гетьте, гаспидські баби!

Не вгодиш вам, що не роби.

Коли жінки в хазяйстві дбали,

Мене ще скнарою всі звали,

Тоді заможний був наш дім:

Все надбання лишалось в нім.

Добра набгав я повні скрині,

Та це за ваду мають нині!

Тепер такі жінки пішли,

Що все б із хати рознесли;

У них схотінок більш як грошей —

Це розрахунок нехороший.

Чоловікам нема снаги,

Куди не кинуться — борги…

А жінці що? Як щось там має,

Ганчір'я зразу накупляє,

Та ласо їсть, та п'є усмак

В гурті коханців-гольтіпак;

Тим злото нам цінніш здається:

Тепер не скнара, а скупець я.

О д н а   ж і н к а

Скупуй собі, скнарюй, як хочеш,

З драконським кодлищем скупим!

А чоловіків чом морочиш?

І так уже від них терпим.

Ж і н к и   г у р т о м

Та дай по писку кістякові!

Проява капосна яка!

Скривився, дума, що зляка!

Та й ті дракони — все цяцькові,

Трусніть — і дасть він сторчака!

Г е р о л ь д

Ось я жезлом вас втихомирю…

Та обійдеться й без жезла:

Розсердились потворні звірі,

Махнули крилами зі зла,

З страшенних пащ огонь ригають,

Луска ж блискуча аж шумить…

І люди з жахом відбігають,

Усе навкруг спустіло вмить.

Плутон зіходить із колісниці.

Г е р о л ь д

Ось він зійшов, велично як!

Подав своїм драконам знак —

І сповнилось його веління:

І золотом набита скриня,

І скнара — в нього біля ніг;

Це тільки чар зробити зміг.

П л у т о н

(до візника)

Скінчилися труди твої тяжкії,

Лети ж тепер до рідної стихії!

Ти тут чужий, ти згинеш серед них,

Серед машкар потворних і страшних.

Іди туди, де, вільний, незалежний,

Втопивши зір у світлості безмежній,

Добро й красу побачиш в вічі ти —

Створи свій світ на лоні самоти.

Х л о п е ц ь - в і з н и к

Я буду вік твоїм посланцем гідним,

Бо ти мені став другом, братом рідним.

Ти скрізь несеш достатку гойний дар,

Я всім даю життя найвищий чар.

Не раз людям доводиться вагатись:

Чи то тобі, чи то мені віддатись?

До тебе йдуть — неробами живуть,

До мене йдуть — в труді верстають путь.

Не тайкома звершаю я свій подвиг,

Бо зраджує мене мій перший подих.

Ну, прощавай! Від тебе я пішов,

Та лиш шепни — і я вернуся знов.

(Зникає так, як і з'явився).

П л у т о н

Вже час настав мої скарби явити!

Герольде, дай жезла, замки розбити.

Відкрилося! Глядіть, як все блискоче;

У казанах кров золота клекоче;

І ланцюжки, і персні, і корони —

Усе у ній розтане і потоне.

К р и к и   з   н а т о в п у

Якого скарбу! Ай, ай, ай!

Вже скриня повна через край!

Он кубки злотні топляться!

Монети не потовпляться!

Які дукати — дивний карб!

Якби мені добуть той скарб!

Цього бажав я гаряче!

Додолу золото тече!

Чого стоїш? Нагнись мерщій

І зразу станеш багатій!

А ми, як грім, налетимо

І скриню всю заберемо!

Г е р о л ь д

Ви з глузду з'їхали всі вряд:

Та це все жарти — маскарад.

І хто б насправді для юрби

Тут розсипав такі скарби?

Вас надурили жартома:

Та тут і шеляга нема!

Це вам облуда золота,

А ось і правда — хоч проста.

Та що вам правда? Кожен з вас

Химери ловить повсякчас…

Плутоне, ну-бо, всіх жени,

Бо аж нетямляться вони.

П л у т о н

Що ж, розігнать — це річ не зла;

А дай ізнов твого жезла!

Ось я його в огонь стромлю.

Гей! Начувайтесь! Всіх спалю!

Жезло тріщить, огнем блищить,

Навколо іскрами дощить…

Хто здума близько підійти,

Тому від смерти не втекти, —

Ось я почну кругом кропить.

К р и к и,   т и с н я в а

Ой лишенько! Усе горить!

Тікай, тікай, хто жити рад!

Гей, хто там пре, подайсь назад!

В лице мов приску хто сипнув!

Мене жезлом він навернув!

Усі пропали, хто не втік!

Назад, маскований потік!

Назад, скаженая юрма!

Я б полетів, та крил нема!

П л у т о н

Одразу плац попросторів,

Ніхто, здається, й не згорів —

Юрма біжить,

Усяк дрижить…

Щоб все гаразд було навкруг,

Окреслю я незримий прут.

Г е р о л ь д

Явив ти нам розумну міць,

Всяк перед нею пада ниць.

П л у т о н

Терпіння, друже! Вбачиш ти

Іще страхливіші бунти!

С к н а р а

Тепер послухайте мене:

Ми можем любо круг оглянуть,

Бо ті жінки завжди кругом обстануть,

Як чують щось цікаве чи смачне.

А я ж таки не зовсім підтоптався,

Краса жіноча ще торка,

Сьогодні б я поженихався,

Бо день такий — усе надурняка.

Та тільки тут народу повно,

Не вчують всі моїх розумних слів;

Я думаю, незгірше б я зумів

Все показать на мигах красномовно.

Та просто жест нічого тут не варт;

Я вигадав новий цікавий жарт:

Як глину, буду золото ліпити —

З цього металу можна все зробити.

Г е р о л ь д

Кощавий дурень розходивсь;

Чи бач, на витівки пустивсь!

Бере він золото в грудках

І мне, як тісто, у руках;

Та, хоч воно м'яке й ліпке, —

Все, що він виліпить, — бридке;

А він показує жінкам,

А ті притьмом у крик, у гам,

У вихиляси сороміцькі…

Цей блазень — виродок несвітський;

Йому розпусту розсівать,

То ніби меду скоштувать.

Та я цього не подарую,

Жезлом нахабу почастую!

П л у т о н

Не знає він, що ще нас дожида;

Нехай собі що хоче коїть!

Недовго вже йому тут дурня строїть —

Закон міцний, та ще міцніш нужда.

Г а р м и д е р   і   с п і в

Ось дика рать, як бистрий плин,

Пливе до вас із гір, з долин;

Непереможний диких стан,

Бо з ними йде великий Пан[144];

Для них ніщо чарівний пруг,

Ввіходять впрост в порожній круг.

П л у т о н

Я знаю вас, та й Пан мені не диво!

Сюди прийшли ви гордо і сміливо.

Я знаю те, що тайна багатьом,

І в круг тісний впускаю вас притьмом.

Нехай щастить вам доля щасно,

Хай путь ваш дивом процвіте,

Та вам самим не видно ясно,

Куди й до чого ви йдете.

С п і в   д и к у н і в

Чепуруни — крихкі, слабкі,

А дикуни — дерзкі, кріпкі;

Прудкий наш скок, швидкий наш крок,

Ми ринем так, немов поток!

Ф а в н и[145]

Ось фавнів рій

Веде танок,

В гриві густій

З дуба вінок,

Гостренькі вуха крізь лист стирчать,

І ласі очі вогнем блищать.

Що фавн кирпатий, то це дарма,

До того діла жінкам нема.

Кивне недбало, де гурт жінок, —

Найкраща радо іде в танок.

С а т и р

А ось до гурту підбіга

Сатир — цапиняча нога.

Худий і жилавий сатир,

Як сарна, скаче поміж гір,

І вдаль і вшир пускає зір.

Як гарно тут, як вільно тут!

Десь там, внизу, химерний люд.

Вони там скніють, не живуть,

Хоча життям те скніння звуть;

А він один, нарівні хмар,

Неначе світу володар!

Г н о м и[146]

Ось гноми безбач дріботять,

Іти у парах не хотять;

На кожнім одіж мохова,

Під нею лампку він хова;

Одне другого наганя,

Неначе в кучі комашня,

Сюди й туди одно снує —

І всюди їм робота є.

Кобольдам родичі близькі,

Ми мов хірурги ті гірські:

Ми гори розтинаємо,

Ми з жил їм кров кидаємо,

Метал вергаєм на-гора,

Всім людям зичучи добра:

«У добрий час, у добрий час,

Усі багатства ці для вас!»

Та злото потрапля до рук

І перелюбців, і злодюк,

Залізо ж корисне для вбивць,

Для всьогосвітніх кровопивць;

А хто три заповіді вже

Зламав — до інших байдуже!

Та нас у тому не виніть;

Ми терпимо, то й ви терпіть.

В е л е т н і

На Гарці велетні живуть,

Їх люди дикими зовуть;

Ідуть гольцем, кремезні всі,

Пишають в первісній красі;

Соснина в кожного в руках,

Пов'язка з віття на боках;

Таких фіґур, таких постав

У варті й папа сам не мав.

Х о р   н і м ф[147]

(танцюючи навколо великого Пана)

Привіт, привіт,

Наш бог, наш пан —

Великий Пан!

В тобі ввесь світ!

Ідіть, летіть стрічать його,

Піснями величать його,

Бо добрий він, ласкавий він

І любить радощів розгін.

Під неба дахом голубим

Пильнує він свій красний дім,

Але струмок йому співа,

Вітрець дрімоту навіва…

І як опівдні він засне —

Ніде й листок не шелесне,

Замре в повітрі кожен рух,

Лиш чути квітів млосний дух;

Тоді і німфу, як закон,

Де б не була — змагає сон.

Коли ж зненацька гримне він,

Мов з неба грім, мов бурі дзвін, —

Охопить душу жах німий,

Всі розбігаються як стій,

І військо в полі никне вмить,

Герой збентежений тремтить…

Тож слава, слава славному!

Хвала йому і честь йому!

Д е п у т а ц і я   в і д   г н о м і в

(до великого Пана)

Там, де сяєвом блискучим

Опівнічної доби

Одкриваються знаючим

Зачаровані скарби, —

Ми вартуєм в темних норах,

У печерній темноті,

Ти ж на сонячних просторах

Роздаєш багатства ті.

Знов найшли ми в надрах темних

Багатюще джерело:

В володіннях попідземних

Ще такого не було.

Тож піди і скарб той вирий,

Що явила нам гора,

Царю щедрий, царю щирий,

До загального добра!

П л у т о н

(до герольда)

Тепер нам слід рішучості набратись,

Хай би там що, нічого не лякатись

І ждать, що нам ця хвиля принесе.

А щоб про це нащадки наші знали

І дійсности химерою не звали,

Ти в протокол пиши як єсть усе.

Г е р о л ь д

(взявся за жезло, що його держить в руках Плутон)

Вже гноми Пана повели

До вогнедишної скали;

Гуде, гогоче в глибині:

То вгору жбухають вогні,

То враз щезають десь на дні,

І отвір мороком зія —

То знов шугає полум'я!

Стоїть, чудуючися, Пан,

А справа й зліва б'є фонтан…

Куди не глянь — дива кругом! —

І Пан нагнувсь над джерелом,

Углиб цікаво загляда;

І раптом — пада борода!

Чиє ж то підборіддя там?

Мерщій закривсь, не видно нам.

Та ось нечувана біда:

Летить назад та борода,

Уся в огні, і вже пала

Вінець круг царського чола,

І тлум тривога обняла…

Усі біжать вогонь гасить,

І всіх вогонь глитає вмить,

І маскарадна вся товпа

В огненнім морі потопа…

Та що за вістка проліта

Від вух до вух, із уст в уста?

О ноче люта, ноче зла,

Яке ти лихо принесла!

Настане день, і всяк узна,

Що склалася біда страшна;

Усюди чується мені:

«То цісар, цісар ув огні».

Бодай не чуть таких новин! —

З усім двором загине він…

Будь проклят, хто його призвів,

Щоб він смолистий хмиз одів

І нас завів в огонь і дим,

У ґвалт і рев, на згубу всім…

О юність, юність! Та коли ж

Ти загнуздаєш буйність смілу?

О владо, владо! Та коли ж

Ти поєднаєш ум і силу?

Уже і ліс кругом зайнявсь,

Вогонь до стелі аж доп'явсь;

Усе жахтить, усе пала,

Усе згорить, усе дотла!

До краю будемо страждать,

Бо нізвідки рятунку ждать.

Цей пишний двір — жахлива річ! —

Візьметься попелом за ніч.

П л у т о н

Налякались — годі, годі,

Зараз стану я в пригоді!

Вдар, як грім, святе жезло,

Щоб землею затрясло!

Вітре, широко дмухни,

Прохолоди нажени!

Риньте хвилями, тумани,

Те кипіння полум'яне

Вогким валом обгорніть!

Ви, летючі хмари-тучі,

На підмогу поспішайте,

Все зрошайте, погашайте

Дику ярість огневиці,

І в зірниці-блискавиці

Блудний пломінь оберніть!

Схочуть духи нам нашкодить —

В поміч магія приходить.

САД ПРИ ПАЛАЦІ

Сонячний ранок.

Ц і с а р,   п р и д в о р н і,   Ф а у с т,   М е ф і с т о ф е л ь, одягнені пристойно і скромно, обидва навколішках.

Ф а у с т

Ти нам простиш феєрію нічну?

Ц і с а р

(дає знак уставати)

Я залюбки ізнов той жарт почну.

Враз опинивсь я в полум'ї буремнім,

Мов той Плутон у царстві попідземнім.

Скелясте тло, мов вугіль уночі,

Ледь жевріло… А з надр, клекочучи,

Вогні, як вихри, жбухали в кипінні,

Зливаючись в полум'янім склепінні.

Навколо нас вогнисто-пишний храм

То виростав, то западався сам.

Крізь просвіток витких колон пломінних

Я бачив тьми людей різноплемінних,

Що тислися до мене всі притьмом

Ударити величності чолом.

І почет мій тих не цурався мандрів;

Здавалось, я — володар саламандрів.

М е ф і с т о ф е л ь

Так, ти ним був! Бо всі стихії тут

Твою величність, царю, визнають.

Ти мав уже вогонь в своїй покорі,

Тож випробуй те саме і на морі;

Впірни в той вир, стань на перлисте дно,

Побачиш ти там диво не одно.

Тебе обстануть, висячися, хвилі,

Самі зелені, вінця зчервонілі,

Тобі палати пишнії зведуть,

Що за тобою хоч куди підуть,

Що й стіни в них живі, прудкі, рухливі,

Розвихрені й химерно-мерехтливі…

І до твоїх чарованих палат

Не пробереться жоден дивогляд:

Ані дракон з лискучою лускою,

Ані акула з пащею глиткою.

Хоч як блищить перед тобою двір —

Такого тлуму твій не бачив зір,

Бо будуть там і приязні сусіди —

Спливуться враз цікаві нереїди,

Молодшенькі — мов рибки полохкі.

Доросліші — розважливі такі;

Де візьметься й Фетіда; мов Пелею,

Дасть руку гостю милому[148], і з нею

Ти на Олімпа зійдеш висоту…

Ц і с а р

Тобі лишаю вищу сферу ту:

Не кваплюся я до такого трону.

М е ф і с т о ф е л ь

Земля ж тобі належить по закону.

Ц і с а р

Яке добро, що ти до нас прийшов

Із «Тисячі й одної ночі» мов!

Вигадько ти, як та Шехерезада,

Я ласками тебе обсиплю радо,

Аби мене ти завше розважав,

Коли стомлюсь я від щоденних справ.

П і д ч а ш и й

(хутко увіходить)

Володарю, я не гадав, що вдасться

Мені таке тобі звістити щастя,

Як те, що нині як ясу

Сюди я радісно несу:

Рахунки ми вже всі сплатили,

З лихварських лап ми вийшли цілі

Самому пеклові на зло;

Мов небо враз до нас зійшло.

В о є н а ч а л ь н и к

(увіходить за ним, підхоплює)

І військо ми задовольнили.

Ізнов служити вговорили;

Мов ожили всі вояки,

Радіють шинкарі й дівки.

Ц і с а р

На повні груди ви зітхнули,

Тривоги й клопоти забули,

Мов юнаки, ви горите!

П і д с к а р б і й

(увіходить, показує на Фауста і Мефістофеля)

Спитай у них — вони зробили те.

Ф а у с т

Ні, канцлер все повинен доповісти.

К а н ц л е р

(повагом виступає вперед)

Рад бути носієм такої вісти.

Дивуйте всі — ось вікопомний лист,

Що обернув нам шкоду на користь.

(Читає).

«Цим ознаймуємо усім новий закон:

Один цей папірець варт тисячі корон;

Тому зарукою — незлічені скарби,

В землі поховані з прадавньої доби;

Вже срібло й золото зо схову дістають

І на вимогу враз за папірці дають».

Ц і с а р

Облуда це, отрута для умів!

Хто сфальшувати підпис наш посмів?

Злочинця я завдам на люту кару!

П і д с к а р б і й

Ні, підпис твій. Згадай-но, государю:

Коли вночі ти тут між нас стояв,

Убравшись Паном, канцлер так сказав:

«Щедротним будь на цім врочистім святі,

Черкни пером — і стануть всі багаті».

Ти підписав, і підпис ще вночі

Розмножено — їх стало тисячі;

А щоб усі ту ласку відчували,

Білетів силу ми надрукували,

По десять, тридцять, п'ятдесят, по сто,

І, вір мені, не скаржиться ніхто.

Поглянь на люд: то всі були охлялі,

Тепер горять в нестриманому шалі!

Твоє ім'я вже славить світ давно,

Та нині тричі славиться воно.

Той підпис твій — то знак новий в абетці;

Під знаком тим всім хороше живеться.

Ц і с а р

То цей папір і справді злота варт?

То всі його приймають не на жарт?

Це чудасія — та нехай, про мене.

П і д ч а ш и й

Порозліталось птаство навіжене

І царство все покрило з краю в край.

Де хочеш лист міняйлові подай —

Одержиш там чи злота, чи срібла,

Ну, знижка є, але зовсім мала.

Такий достаток всім удивовижу;

Півсвіту ніби вдарилось у їжу,

Півсвіту одіж кинулось справлять;

Шевці й кравці і день і ніч не сплять…

В склепах чарки й тарелі не вгавають,

І гості «Слава цісарю!» гукають.

М е ф і с т о ф е л ь

Блукаючи самотньо між терас,

Красуню пишну здибаєш нараз:

З-під віяла так і пряде очима —

Чи в тебе є цидулка та значима?

І якщо є, то й без палких промов

Здобудешся у неї на любов.

Ховатимуть за пазухою дами

Листочки ці з любовними листами,

У псалтирі з собою панотці

Носитимуть побожно папірці,

І в чересі червінці та дукати

Вже вояків не будуть отягчати.

Пробач, якщо деталями дрібними

Я знижую цей чин неоцінимий.

Ф а у с т

Дармуючи у нутрощах землі,

Скарби лежать у тебе немалі:

І найсміліші поривання мислі

Тому багатству рамки надто стислі,

Й найвищої фантазії політ

Не сягоне у той безмірний світ,

Але для духу віщого провидця

Все втаєне повинно проявиться.

М е ф і с т о ф е л ь

Цей папірець, що за метал стає,

Зручний такий — всі бачать, що в нім є;

Не треба тут міняться, торгуваться,

Лиш знай вином чи ласками впиваться.

Схотілось злота — до міняйла йди,

А там нема, то вириють завжди

Якийсь клейнод, любенько закладуть

І за папір, що треба, віддадуть;

Невіра набереться сорома —

Білети будуть визнані всіма,

І у твоїй державі, безумовно,

І золота, й паперу буде повно.

Ц і с а р

Це щастя край завдячує лиш вам,

І я за те винагороду дам.

Ви будете обидва з цеї миті

Охороняти надра скарбовиті.

Ви знаєте й місця, і слушний час —

Усі розкопки йтимуть через вас.

З'єднайте ж ревно ви свої зусилля,

Нехай навкруг розіллється довілля,

Нехай земний і попідземний світ

Вщасливлюють у спілці людський рід.

П і д с к а р б і й

(до Фауста)

Вітаючи колегу-ворожбита,

Я обіцяю в злагоді з ним жити.

(Виходить з Фаустом).

Ц і с а р

Я обділю все панство дворове,

Признайтесь лиш, хто як мій дар вживе.

П а ж

(приймаючи)

Гулятиму я ввечері і вранці.

Д р у г и й

(те ж саме)

Я накуплю гостинчиків коханці.

П і д к о м о р і й

(бере)

Тепер я вúна питиму не прості.

Д р у г и й

(теж)

Награюся я до несхочу в кості.

В а с а л

(подумавши)

Я викуплю свій замок і ґрунти.

Д р у г и й

(теж)

Я скарб у схові буду берегти.

Ц і с а р

Я сподівавсь од вас нової дії.

Але, мабуть, не справдяться надії,

Бо бачу вже — хоч скарбу й набули,

Лишилися ви тими, що й були.

Б л а з е н ь

(надходить)

Ти ж ласкою й мене не обминай.

Ц і с а р

Всім милостям один у тебе край.

Б л а з е н ь

Що за листи — не втямлю я ніяк…

Ц і с а р

Я знаю — все процвиндриш ти, пияк.

Б л а з е н ь

Якісь чудні, непевні ті дари.

Ц і с а р

Це все тобі; коли дають — бери.

(Виходить).

Б л а з е н ь

То це б мені п'ять тисяч привалило!

М е ф і с т о ф е л ь

Що, вже воскрес, ходяче ти барило?

Б л а з е н ь

Ще й як воскрес — з принесенням дарів!

М е ф і с т о ф е л ь

Ти з радощів великих аж упрів.

Б л а з е н ь

Невже усяк за гроші це вважа?

М е ф і с т о ф е л ь

Купуй за них, чого живіт бажа!

Б л а з е н ь

І дім, і поле зможу я купить?

М е ф і с т о ф е л ь

Авжеж, аби було чим заплатить.

Б л а з е н ь

І замок, гай, і став, і сіножать?

М е ф і с т о ф е л ь

Іч, захотілось блазню панувать!

Б л а з е н ь

Сьогодні ж я маєток загорну!

(Виходить).

М е ф і с т о ф е л ь

(один)

Губу наш дурень має не дурну.

ПОХМУРА ГАЛЕРЕЯ

Ф а у с т,   М е ф і с т о ф е л ь.

М е ф і с т о ф е л ь

Чом тягнеш ти мене в ці ходи хмурні?

Чи ж там не весело тобі,

У легковірній і безжурній

Цяцькованій двірській юрбі?

Ф а у с т

Облиш про те; мені ці фрази

Давно обридли до відрази;

Вживав ти їх, було, й колись,

Аби від діла відмогтись.

А тут нагальна справа є —

Вже каштелян просвітку не дає,

Бо цісар, каже, дав такий наказ,

Щоб вивели з тобою ми нараз

Взірці краси — Гелену та Паріса[149] —

Перед вельможним панством напоказ.

А нум за гуж! Дав слово, то кріпися.

М е ф і с т о ф е л ь

Даремно ми за діло це взялися.

Ф а у с т

Та це ж од витівок твоїх

Всі стали тут химерувати;

Ми спершу збагатили їх,

Тепера мусим розважати.

М е ф і с т о ф е л ь

Гадаєш ти, що це пусте?

Е, ні, круті нас ждуть пороги

І неторовані дороги, —

Ще й карка зломиш, як на те.

Гелену визвать — замисел хороший,

Та це тобі не паперові гроші.

Примари-мари і чортів-хортів

Я дам тобі, аби лиш захотів,

Але й найкраща вродою чортиця

На героїню, мабуть, не згодиться.

Ф а у с т

Ну от, ізнов тієї заспівав!

Ти завше повен сумнівів, обав,

Знаходиш скрізь уявні перешкоди,

Щоб після брать за ради нагороди.

Не огинайсь, негайно, без крутні

Повинен ти зробити все потрібне.

М е ф і с т о ф е л ь

Поганський світ не підляга мені,

І пекло там зовсім осібне;

Та рада є.

Ф а у с т

Кажи скоріше, ну!

М е ф і с т о ф е л ь

Одкрию я велику таїну:

Без простору й часу, у самотині

Царюють десь од правіку богині;

Про них я говорити зарікавсь.

То Матері!

Ф а у с т

(жахається)

То Матері?[150]

М е ф і с т о ф е л ь

Злякавсь?

Ф а у с т

То Матері! — Чудуюсь тим словам…

М е ф і с т о ф е л ь

Богині ті недовідомі вам

І навіть майже незнайомі нам;

Глибини, де вони живуть, — незглибні.

Ти винен сам, що нам вони потрібні.

Ф а у с т

Куди ж іти?

М е ф і с т о ф е л ь

Куди іти? В несходжене —

І несходиме; осягти невпрошене —

І невпросиме. Чи готовий ти?

Немає там замків, ані затворів;

Ти знаєш жах порожнявих просторів

І вічне безгоміння самоти?

Ф а у с т

Про це не будем говорить ми;

Чи ж ми на кухні знов у відьми,

Щоб нісенітниці верзти?

Я й сам незгірше знавсь на тому —

Вивчав пусте, навчав пустому,

І що пильніш заглиблювався в річ,

То більше в ній являлось протиріч.

Щоб ту нудьгу приспати невсипущу,

Утік од світу я у дику пущу.

І там таким самотнім почувався,

Що врешті з чортом навіть полигався.

М е ф і с т о ф е л ь

Коли б ти плив в безкраїм океані,

Що огортає нашу твердь,

Ти б хвилі бачив в грізному буянні,

Хоч би вони й несли для тебе смерть;

Ти б хмари, бачив сонце, місяць, зорі,

Вертких дельфінів у прищухлім морі, —

Що-небудь видно там завжди;

В порожняві ж не вбачиш ти нічого,

Не вчуєш власної ходи

І не доступишся твердого.

Ф а у с т

Нагадуєш ти того містагога,

Що неофіта дурить запального[151];

На глум женеш мене ти в невідомість —

А я там сили наберусь натомість;

З вогню тягать каштани, мов на жарт,

Ти шлеш мене — я там добуду гарт.

Побачим, що майбутнє принесе:

В твоїм ніщо знайду я, може, все.

М е ф і с т о ф е л ь

Хвалю тебе за розум в час розлуки,

Збагнув ти добре всі бісівські штуки;

Ось на ключа.

Ф а у с т

Це ж патичок якийсь.

М е ф і с т о ф е л ь

Візьми попробуй, а тоді вже й смійсь.

Ф а у с т

Росте в руці — ще й блиск од нього б'є!

М е ф і с т о ф е л ь

Побачиш ти, яка в нім сила є!

Нюшить той ключ і знає, що і де,

До Матерів тебе він доведе.

Ф а у с т

(здригається)

До Матерів! Те слово, наче грім,

Аби почув — стрясає мною всім!

М е ф і с т о ф е л ь

Лякаєшся нових для тебе слів?

Ти б слухати лиш чуване хотів?

Тобі така обмеженість не личить,

Пора б уже себе до див призвичить.

Ф а у с т

Не по мені байдужний супокій;

Найкраще людське відчуття — бентежність;

Хоч як нам сушить серце світ плиткий,

Хвилюючись, ми чуємо безмежність.

М е ф і с т о ф е л ь

Лети ж униз! Я б міг сказати — вгору,

Це все одно… Покинь те, що повстало,

І там, серед безвічного простору,

Втішайся тим, чого давно не стало.

Тебе охмарить сила форм і схем,

Та хмару ту розмаєш ти ключем.

Ф а у с т

Держу цей ключ і чую — свіжа сила

Й жадоба дії в грудь мені вступила.

М е ф і с т о ф е л ь

Побачиш там полум'яний триніг —

То знак, що ти в найглибший глиб пристиг.

Там Матерів уздриш одвічний рід, —

Сидять, стоять чи ходять — як їм слід,

І за одним зорять їх віщі зори,

Пильнуючи утвори й перетвори,

Хоронячи праформи всіх створінь;

Тебе ж не вбачать — зрима їм лиш тінь.

Тоді кріпись — бо близько до біди —

І на триніг одважливо іди,

Торкни його ключем!

Фауст владно має ключем.

Отак, гаразд! —

І за тобою піде він ураз;

А ти вертай зі здобиччю сюди —

Нехай тоді розшукують сліди…

Триніжок є — до діла приступай,

Героя й героїню викликай.

На славний подвиг перший ти спромігся,

Це зроблено — і ти цього домігся.

Усе довершать наші звичні чари —

Боги повстануть з фіміаму хмари.

Ф а у с т

А що ж тепер?

М е ф і с т о ф е л ь

Тепер униз зривайся;

Спускайся з тупом, з тупом і здіймайся.

Фауст тупає і западається.

Нехай же ключ той дасть усьому лад!

Цікаво знать, чи вернеш ти назад?

ОСЯЙНІ ЗАЛИ

Ц і с а р   і   к н я з і.  Двір у хвилюванні.

П і д к о м о р і й

(до Мефістофеля)

Довгенько духів ваших ждать, одначе,

Вже й цісар сам чекає нетерпляче.

К а ш т е л я н

Він щойно знов питав мене про те,

Чого ж ви тут без діла сидите?

М е ф і с т о ф е л ь

Товариш мій якраз пішов для того,

Уже ж він знає, що до чого.

Узаперті один сидить,

Готує засоби мудречі,

Бо, щоб красу чудесну відродить,

Потрібні різні чорнокнижні речі.

К а ш т е л я н

Що тут потрібне, то вже вам видніш,

Але наказ виконуйте скоріш.

Б і л я в к а

(до Мефістофеля)

Дозвольте, пане, на одне слівце;

Дивіться, в мене чисте ж мов лице,

А влітку де й береться ластовиння —

Обсипле всю, як макове насіння.

Є лік на те?

М е ф і с т о ф е л ь

Це жаль — гарненька квітка,

А по весні — немов плямиста кітка!

Візьміть ікри із жаби й язика,

Перегоніть їх на молодика,

А на підповні будете втирати —

І ті веснянки зійдуть всі до цяти.

Ч о р н я в к а

Круг вас юрба вирує безугавно,

І я до вас — на ногу я терплю,

Ходжу й танцюю через те невправно,

Як слід і реверансу не зроблю.

М е ф і с т о ф е л ь

Нехай я вам на ніжку наступлю.

Ч о р н я в к а

За любощів буває лиш подібне.

М е ф і с т о ф е л ь

Мій дотик має значення осібне,

Бо схоже схожим лічиться завжди[152]:

Нога — ногою, й інші члени тіла

Так само. Ну, давай її сюди!

Ч о р н я в к а

(скрикує)

Ой, ой, болить! Нога аж захрумтіла!

Мов копитом!

М е ф і с т о ф е л ь

Боліло? Півбіди!

Зате тепер безпечно йди до танцю

І тисни ногу під столом коханцю.

Д а м а

(протовплюється)

Пустіть, пустіть! Страждання нестерпуче

Мене мордує, щире серце рвучи:

Ще вчора він як тінь ходив за мною,

А нині зрадив — водиться з другою.

М е ф і с т о ф е л ь

Це дуже зле! Та слухай-но сюди:

До нього ти знеобачки підкрадься

Й цим вугликом тихенько проведи

На рукаві й на плечах — в три ряди,

І в ньому мусить каяття озваться;

А вугіль з'їж — але не запивай,

І вернеться до тебе той гультяй,

Благаючи простити винуватця.

Д а м а

Він не отруйний?

М е ф і с т о ф е л ь

(ображено)

Вперше я зустрів,

Що славний лік підозрюють зухвало!

Та цей же вуглик з тих кострів,

Що ми розводили, бувало.

П а ж

Люблю я, а мені все кажуть: «Ти — хлоп'я».

М е ф і с т о ф е л ь

(набік)

Кого тут слухати — і сам не знаю я.

(До пажа).

Як з молодою справи не вдалися,

До літньої гарненько підкотися.

Інші протискуються до нього.

Од тих відмігся — інших піднесло;

Чи говорити правду їм на зло?

Та з правдою гляди, щоб не вклепавсь ти…

От халепа! Та де ж ти дівся, Фаусте?

(Озирається).

Та притьмарились в залі вже свічки,

Заворушились раптом двораки

І розтеклися ген по коридорах,

По ґалереях довгих і просторих,

І повагом ідуть все далі й далі,

Аж от зібрались всі в лицарській залі;

Високі стіни в пишних килимах,

Скрізь старосвітська зброя по кутках…

В замовах тут не бачу я користі, —

Завжди є духи у такому місці.

ЛИЦАРСЬКА ЗАЛА

Тьмяне світло.   Ц і с а р   і   п р и д в о р н і   займають місця.

Г е р о л ь д

Як довг велить, охоче б я промовив,

Що за вистава зараз тут почнеться,

Але не зважусь — духів чую повів,

Навкруг чудне й непевне щось снується.

Нанесено вже крісел і стільців,

Проти стіни якраз сам цісар сів

І розгляда на килимах прибитих

Зображення баталій знаменитих.

За ним посіли зверхники вельможні,

Та й далі в залі лави не порожні;

В урочій тиші не одна там любка

До любчика підсіла, як голубка.

Наставились цікаво зори й слухи:

Готові ми! Нехай приходять духи!

Сурмлять сурми.

А с т р о л о г

Почнися, драмо, — владар так велить,

Розсуньтесь, стіни, в цю врочисту мить!

Нам магія полегшує ігру:

Ось килим звивсь, немов од пожару;

Кудись углиб заникли площі стін,

Простора сцена раптом уродилась,

Вся таємничим світлом освітилась, —

І я виходжу на передній кін.

М е ф і с т о ф е л ь

(висовується із суфлерської будки)

Я успіх матиму, раз роль у нас така:

У підшептах нема над чорта мастака.

(До астролога).

Усіх світил збагнув ти місце й час,

То зрозумієш добре мій підказ.

А с т р о л о г

Велінням чар здивованим очам

З'явився враз масивний древній храм;

Мов той Атлант, що небо підпирав,

Ряди колон тримають архітрав[153];

Вони напевне здержали б і гору,

Бо досить двох будові за опору.

А р х і т е к т о р

Даремно носяться зі стилем тим античним!

Шляхетним грубе звуть, безпомічне — величним;

У ньому все — незграбне і важке.

Мені миліш мистецтво не таке:

Гінких колон люблю в безкрай стремління,

Високий зліт стрілчастого склепіння.

А с т р о л о г

Прийміть як дар астральних дій мінути[154]!

Хай словом чар ваш розум буде скутий,

Нехай натомість бездоріж буя

Фантазії свавільна течія.

Глядіть на те, за чим сюди прийшли ви;

Ми вірити повинні в неможливе.

Фауст підіймається на сцену з другого боку.

А с т р о л о г

Ось чарівник в вінці, в плащі жерця,

Початому він доведе кінця.

Уже й триніг із глибу десь з'явивсь,

І фіміам над ним пахучий звивсь.

Небавом маг почне свої замови,

На щастя нам звершить він чин чудовий.

Ф а у с т

(високохмарно)

Я кличу вас, о Матері святі!

Ви в безмірі, в одвічній самоті —

І не одні! Над вами в зміні дивній

Життя подоби носяться безживні,

Усі єства, що тут колись були,

Побіля вас безсмертя осягли;

Ви ділите їх, владарки урочі,

Між світлом дня і темрявою ночі;

Одних захопить любий вир життя,

А других визве мага закляття:

Упевнено загляне він в невидне

Й охочому покаже дивугідне.

А с т р о л о г

Чарівний ключ об чашу ледь черкнув, —

І все туман пахучий огорнув,

Різноманітні поплили хмарки —

Стьожки, кружки, цівки, клубки, вінки…

Та що це знов нам дива додає?

Від того руху музика встає,

У ній бринить краса якась ясна,

Й повніє все мелодія рясна.

Дзвенять тригліфи, хор колон співа[155],

І храм увесь — мов музика жива.

Туман розтав; з прозорого серпанку

Юнак вродливий вийшов наостанку.

Навіщо тут слова мої здалися?

Хто ж не впізнав прекрасного Паріса?

Д а м а

Як сяє в нім краса, і сила, й юнь!

Д р у г а

Мов персик свіжий, знадний цей красунь!

Т р е т я

Які тендітні й соковиті губи!

Ч е т в е р т а

Пригубити б той келих кожній любо!

П ' я т а

Є врода, а субтильности нема.

Ш о с т а

І грації у нім шукать дарма.

Л и ц а р

Пастух, та й квит, хоч і царськóго роду;

Манір шляхетних в нім нема й заводу.

Д р у г и й

Отак півголий — ніби й справді гожий;

А в панцирі на що він буде схожий?

Д а м а

Ось він сідає — лагідно та мило.

Л и ц а р

А вам уже в обійми закортіло?

Д р у г а   д а м а

Як гарно він на руку обіперсь!

П і д к о м о р і й

Ото нечема! Тут же й розпростерсь…

Д а м а

Та вам, мужчинам, все невлад, відомо!

П і д к о м о р і й

Де ж пак — розлігсь при цісарі самому!

Д а м а

То роль така; по п'єсі він один.

П і д к о м о р і й

Чи роль, не роль, а пам'ятай же чин!

Д а м а

Ось сон легкий вродливця огортає.

П і д к о м о р і й

Уже й захріп; ну й натурально грає!

М о л о д а   д а м а

(у захваті)

Не фіміам — якийсь знадніший пах

Війнув, дихнув — до серця аж досяг.

Л і т н я

Ті пахощі мов душу підмивають,

Від нього то!

С т а р а

Той запах розливають

Зростання квіти — чаші нектарові,

Що зацвітають рясно в юнакові.

З'являється   Г е л е н а.

М е ф і с т о ф е л ь

Оце така! Тоді я не боюсь!

Не по мені вродливиця чомусь.

А с т р о л о г

Я вражений без краю і без міри!

Немає слів, признаюся вам щиро,

Ізмалювать божественну красу,

Оспівану з прадавнього часу.

Хто зрить її — дивує до нестями,

Хто мав її — був рівен із богами!

Ф а у с т

Чи я не сню? В глибінь душі буремно

Влилось краси пресвітле джерело!

Трудне шукання красний плід дало,

І я жерцем зробився недаремно.

Був світ мені нікчемним і пустим, —

Став бажаним, змістовним і тривким!

Нехай як дим у безвісті розплинусь,

Коли від тебе, владарко, відкинусь!

Той образ, що в свічаді чарівнім

Являвсь мені для насолоди, —

Лиш тінь бліда твоєї вроди!

Тобі, тобі до решти віддаю

Всю пристрасть огняну мою,

Любов, жагу, обожування, безум!

М е ф і с т о ф е л ь

(із будки)

Не випадай із ролі, будь тверезим!

Л і т н я   д а м а

Струнка й гінка — а голова мала.

М о л о д а

Коли б нога доладна хоч була!

Д и п л о м а т

Принцес я бачив іноді таких;

Вродливиця од голови до ніг.

П р и д в о р н и й

Вона тихцем підходить до сонька.

Д а м а

Із краснем поруч надто вже бридка.

П о е т

Її краса йому скрашає сон.

Д а м а

Вона — Діана, він — Ендіміон[156].

П о е т

Ось підійшла богиня без вагання,

Схилилася і п'є його дихання,

І враз — цілунок! О жаданий рай!

Д у е н ь я

Ще й привселюдно! Це вже через край!

Ф а у с т

Хлопчиську стільки милості!

М е ф і с т о ф е л ь

Та цить!

Що хочуть, можуть привиди робить.

П р и д в о р н и й

Він пробудивсь; вона підкралась, стала.

Д а м а

Оглянулась! Я так собі й гадала!

П р и д в о р н и й

Здумився він: це що за дивина?

Д а м а

А їй те все уже не первина.

П р и д в о р н и й

Тепер вона віч-на-віч стала з ним.

Д а м а

Я бачу вже — впаде він їй до верші,

І він же, мабуть, думає, що перший!

Усі мужчини — дурні в ділі цім.

Л и ц а р

Краси й кохання осяйна цариця…

Д а м а

Та ні, блудниця безсоромна, ница!

П а ж

Щасливець він! Чому я не Паріс!

П р и д в о р н и й

У сіть таку усякий би поліз!

Д а м а

Клейнод той мали всі, кому охота,

Вже непомалу стерлась позолота.

Д р у г а

Вона ж ізмалку віялася скрізь.

Л и ц а р

Шукай хто хоч свіжішої принади,

А я і цим послідкам буду радий.

У ч е н и й

Мені та постать ув очах ясна,

Та я сумнюсь, чи справді то вона.

Що бачим ми — оманливе надміру,

А в писане я непохитно вірю.

Тут сказано: «Вона у Трої всім

Подобалась — і сивим, і старим».

І опис той якраз сюди пасує:

Хоч я й старий — вона мене чарує.

А с т р о л о г

Вже він не хлопець, а одважний муж, —

Схопив, підняв вродливицю чимдуж,

Шкода в його міцних руках пручаться,

Він викраде її!

Ф а у с т

Отак загнаться!

Як смієш ти, зухвалий блазню! Стій!

М е ф і с т о ф е л ь

Заплутався ти сам у грі пустій!

А с т р о л о г

Мені здається, мусимо ту сцену

Назвати ми: «Як викрали Гелену».

Ф а у с т

Як викрали? А я ж стою тут нащо?

Чи ж я ключем, як треба, не махну?

Він вів мене крізь просторінь мовчащу,

Крізь хлань жахну — і став я на стану;

Я в дійсності, я на твердому ґрунті,

І дух мій духів подолає в бунті;

Собі я владу виборю двійну.

Далека стала близькою мені;

Спасу її — вона моя в двійні!

Сміліш! Мені міць Матерів поможе!

Хто взнав її — без неї жить не може!

А с т р о л о г

Що коїш, Фаусте? Фаусте! Схаменись!

Схопив її — і постать ніби тане;

Махнув ключем — і нітиться Паріс!

Ой горе, горе! Лихо з нами стане!

Вибух. Фауст падає крижем. Духи здиміли.

М е ф і с т о ф е л ь

(виносить Фауста на плечах)

От халепа! Зв'яжися із дурним,

То будь ти й чорт — намучишся із ним!

Пітьма. Замішання.

Дія друга[157]

Тісна ґотична кімната з високим склепінням — колишній Фаустів кабінет, такий, як і був.

М е ф і с т о ф е л ь

(виходить із-за заслони, підіймає її й оглядається — аж там   Ф а у с т   лежить на старосвітському ліжку)

Лежи, бідахо! Знову страсть

Тебе обплутала шалена!

Кого вразúть сама Гелена,

Тому не скоро пільгу дасть.

(Розглядається).

Дивлюсь сюди-туди, і ніби

Усе лишилось, як було,

Лиш потьмяніли кольорові шиби

Та павутиння всюди прибуло.

Чорнило всхло, папір пожовклим взявся,

Але на місці все добро…

А он лежить і те перо,

Що Фауст ним чорту підписався,

І згусклу кров ще знати на пері,

Що ним була для підпису узята…

Чого б то не дали антикварі,

Щоб мать такого експоната!

Ось плащ старий ще висить на гачку;

Колись хлопчині-простачку

Я в ньому правив теревені-вені,

Що й досі має він за одкровення…

Мені аж закортіло знов

В цім теплім, хоч і грубім хутрі

Торочить речі хитромудрі,

Як той доцент чи богослов.

Учений муж на те здобувся,

А чорт уже давно забувся.

(Знімає зо стіни хутряного плаща і витрушує; звідти вилізають цикади, жучки і всілякі комашки).

Х о р   к о м а х

Чолом, наш патроне,

Наш любий, чолом!

Тебе ми впізнали,

В'ємося кругом.

Ти ткнув поодинці нас,

Звідси йдучи,

Тепер нас, дивися,

Кишать тисячі!

Ховається погань

У грудях людей —

Скоріше в кожусі

Добачиш вошей.

М е ф і с т о ф е л ь

Молодняку радію я без меж!

Ти тільки сій — свого часу пожнеш.

Ще раз хламидою трусну —

Знов хмару кузьок сполохну.

Ховайтесь, любії тваринки,

В усі кутки, в усі шпаринки,

В припалі пилом коробки,

В крихкі посудні черепки,

В сухий, потрісканий пергамен,

У череп, в темінь очних ямин…

В цім трухлім мотлоху, в цвіллі

Привілля химородній тлі.

(Одягає плащ).

Знов мантія на плечі впала;

Зіграю ще раз принципала…

Та що кому в пустім званні?

Шаноби хочеться мені.

(Сіпає дзвінка, що дзеленькоче розкотисто-пронизливо, аж стіни задрижали, двері повідчинялися).

Ф а м у л у с

(плентається по довгому темному коридору)

Що так страшно дзеленькоче?

Сходи, стіни — все двигоче;

Крізь мальованії шиби

Блискавки мигочуть ніби;

В стелю наче б'ють перуни —

Так і сиплються шпаруни,

І якась чудовна сила

Двері замкнені одкрила.

Леле! Велетень убравсь то

В старовинний одяг Фауста!

Владні зори, владні жести —

Я вже й ніг не годен звести…

Ні сховатись, ні втекти

Од такої жахоти!

М е ф і с т о ф е л ь

Ходіть сюди! Вас звати ж Nicodemus[158]?

Ф а м у л у с

Добродію! Воістину… Oremus.

М е ф і с т о ф е л ь

Облишмо це!

Ф а м у л у с

Мене ви взнали вмент!

М е ф і с т о ф е л ь

Та як не взнать — старий, а все студент,

Аж мохом взявсь! Отак і вчений муж

Звікує вік, учившися чимдуж,

Будує звільна картяну будівлю,

Але навряд чи виведе покрівлю…

От ваш учитель — той усе розчовп,

Професор Ваґнер високошановний,

Премудрості збирач непогамовний,

У вченім світі перший стовп.

Круг нього завше звідусюди

Юрбою стовплюються люди,

До краю спрагнені знання.

На кафедрі живий підручник,

Мов той Петро, небесний ключник,

Він рай і пекло відчиня.

Чи ж хто зрівняється з ним? Де там!

Він всіх і вся навік скорив

Непохибним авторитетом,

Він навіть Фауста затьмарив.

Ф а м у л у с

Е, ні, не так, хай пан мені дарує,

Учитель мій зовсім не гонорує

І вгору не несеться всує,

Бо скромність — то його благая часть.

Відколи муж великий щез непевно,

Він молить в Бога невтоленно й ревно

Повернення його, як визволу з нещасть.

І тут у Фаустовій кімнаті

Ніхто нічого не торка —

Вона господаря чека;

Я аж боюсь сюди вступати.

Та що нам зорі принесли?

Всі мури острах ніби стиснув,

Здригнулись двері, засув тріснув —

А то б і ви тут не були.

М е ф і с т о ф е л ь

А сам професор Ваґнер де?

Ведіть до нього, раз не йде!

Ф а м у л у с

Ох! Він суворо наказав

Його не одривать од справ.

На самоті він місяцями

Над чимсь працює до нестями.

То був між вченими чистій —

Тепер мов сажотрус який.

Замурзав кіптем носа й вуха,

Опух увесь — на жар все дмуха,

Кліщами, склянками бряжчить

І жде великого щомить.

М е ф і с т о ф е л ь

Невже ж мене він тут чеканням зморить?

А я б йому роботу міг прискорить.

Фамулус виходить. Мефістофель велично розсідається на кріслі.

Як тільки я на місце сів —

Ізнов знайомця онде бачу;

Та цей — з новітніх юнаків,

Зухвалий надто аж на вдачу.

Б а к а л я р[159]

(галасуючи, йде по коридору)

Двері настіж розчахнулись,

Сподівання ворухнулись,

Що в цім пилі та в цій цвілі,

В цій пустелі омертвілій,

У могилі цього дому

Не заскліть живцем живому!

Ції мури, ції стіни

Недалеко од руїни,

Та й склепіння це химерне,

Не підходьте, бо наверне!..

Я нестримний часто в шалі,

Але тут — ні кроку далі.

Що я нині тут узнаю?

А колись же, пам'ятаю.

Першокурсник жовтодзьобий,

Повен щирої шаноби,

Вірив блазням бородатим,

Їхнім вигадкам проклятим.

Що казали їм шпарґали,

Те й мені вони брехали,

Нісенітницям учили,

І себе, й мене труїли…

Як! Ізнов в півтьмі кімнати

Щось замріло бородате?

Як і кілька років тому,

Він сидить в плащі рудому…

Це ж той самий баламут,

Що мене морочив тут!

Він дурив мене зухвало,

Бо тоді я тямив мало,

А тепер я підкувавсь —

Не на того він нарвавсь!

Добродію! Як мутний Лети[160] плив

З-під лисини у вас не все ще змив,

То гляньте лиш — я ваш колишній учень,

Що переріс нуду шкільних напучень.

Я вас таким, як ви й були, застав,

А сам зате зовсім інакшим став.

М е ф і с т о ф е л ь

Я рад, що вас мій дзвін сюди призвав;

Вас і тоді я вельми цінував;

По гусені, по лялечці вже знати,

Який метелик буде цяцькуватий.

Вам змалку любі кучері хвилясті

Та комірці мережано-зірчасті,

І зроду не носили ви коси —

Вам шведський зачіс додає краси.

Поводитесь ви хвацько, резолютно[161],

Шкода лише, що надто абсолютно.

Б а к а л я р

Добродію! Ми на старому місці,

Але часи, вважайте, в нас нові.

Двозначних слів не тратьте без користі, —

Розвиднілось у нас у голові.

Забити баки у дитяти, —

Це кожен дурень може втяти,

Тепер спроста нас не вмалиш.

М е ф і с т о ф е л ь

Та юнаку скажи всю правду лиш —

Хіба ж молокососа вдоволиш?

Згодя він пересвідчиться подвійно,

Що наша правда справедлива вкрай,

Але гада, що взнав те самостійно,

Та ще й глузує: вчитель був вахлай.

Б а к а л я р

Або й шахрай! — Який же вчитель це

Казав коли нам істину в лице?

Той щось прибавить, інший щось одбавить,

Аби дітей дурничками забавить.

М е ф і с т о ф е л ь

Щоб научитись, теж потрібен час,

Та вже навчати пориває вас.

Цих кілька років марно не пропало,

Ви досвіду набралися чимало.

Б а к а л я р

Що досвід той! Брехня й бридня

Проти всевидящого духу[162].

Признайтесь — ваше все знання

Не варте і табаки нюху.

М е ф і с т о ф е л ь

(по якійсь хвилі)

А й справді так. Я дурнем був

І лиш оце нерозум свій збагнув.

Б а к а л я р

Радію я з розважних цих признань.

Це вперше стрівсь розумний старигань.

М е ф і с т о ф е л ь

Шукав я ревно скарбу-золоття,

А докопавсь нікчемного сміття.

Б а к а л я р

Признайтесь, череп голомозий ваш

Не більше варт од тих порожніх чаш.

М е ф і с т о ф е л ь

(лагідно)

Ти, друже мій, страшенний грубіян.

Б а к а л я р

Увічливий у німців лиш обман.

М е ф і с т о ф е л ь

(підсовуючись на кріслі з коліщатами щораз ближче на передній кін, до партеру)

Чи бачите, як кривдять тут старого?

Хоч ви мене не осудіть так строго.

Б а к а л я р

Біда, як хто переживе себе

Й гада, що він не знать яке цабе.

Життя живе, де кров кипить палка,

Палка ж вона не в кого — в юнака,

І свіжа міць, що в тій крові живе,

Утворює з життя життя нове,

Усе тут рух, напруга і розбіг —

Слабкий упав, а дужий переміг.

В той час як ми півсвіта звоювали,

Що ви робили? Плани планували,

Все думали, гадали — просто сміх!

Та старість — нидіння мізерне,

Хвороба, трясця, сон нудкий:

Кому за тридцять літ поверне,

Того пиши заупокій.

Найкраще всіх вас просто перебити.

М е ф і с т о ф е л ь

Як так — сам чорт не знає, що робити.

Б а к а л я р

Не схочу я — то й чорта вже чортма.

М е ф і с т о ф е л ь

(набік)

Той чорт тебе підсяде жартома.

Б а к а л я р

Це — юности покликання й порив!

Де взявся світ? Це ж я його створив,

Я вивів сонце із безодні вод,

Я місяця підняв на небозвод,

Для мене день засяв і щезла мла,

Земля зазеленіла, зацвіла,

І, щоб потішить мій натхненний зір,

Заграло небо безліччю сузір;

Не хто, як я, дав мислі вихід знов

З філістерства тісних, щімких оков;

А сам я повен благородних дум,

Іду, де зве мене свободний ум,

Іду — і дух угору підійма,

Переді мною світ, а ззаду тьма.

(Іде).

М е ф і с т о ф е л ь

Іди собі, чудний гордяче!

Сказав би я тобі, одначе:

Чи мислиш ти дурне, чи мудре щось, —

Ця мисль уже була колись в когось.

Та це ні крихти нам не шкодить,

Ще рік, ще два — і зміниться воно:

Хоч як безглуздо сусло бродить, —

Виходить все одно вино.

(До молоді в партері, що не аплодує).

Вам не до мислі виклад мій?

Ну, добре, добре, дітки милі…

Вважайте — чорт уже старий

І тільки старшим зрозумілий.

ЛАБОРАТОРІЯ В СЕРЕДНЬОВІЧНОМУ СТИЛІ

Громіздкі й неоковирні пристрої для фантастичних цілей.

В а ґ н е р

(край вогнища)

Дзвенить дзвінок як в божевіллі,

Здригають стіни закоптілі;

Не можуть довго вже тривати

Чекання вимучені хвилі.

Струмує світло бліднувате,

Засяла колби середина —

Мов жевріє жива жарина,

Он, мов карбункул, вже блискоче

Проміння в темряві уроче.

А от і білий пломінь блима —

Коли б хоч цей раз не погас!

Ой, пробі! Грима хтось дверима…

М е ф і с т о ф е л ь

Вітаю вас у добрий час!

В а ґ н е р

(боязко)

Вітаю й вас — це зоряна година!

Та тихше лиш, мовчіть і не дишіть!

Велике диво твориться в цю мить.

М е ф і с т о ф е л ь

(тихше)

Яке ж би то?

В а ґ н е р

(ще тихше)

Тут робиться людина.

М е ф і с т о ф е л ь

Людина? Ну?! Та в димній тій дірі

Для любощів умови невигідні.

В а ґ н е р

Бігме! Зачаття способи старі

Ми визнали за дурощі негідні.

Той ніжний пункт, звідкіль життя все йшло,

Те нутряної сили джерело,

Що для відтворень і давало й брало,

Близьке й чуже засвоюючи дбало, —

Це все здаю в архів однині я.

Хай плодиться по-давньому звір'я,

Шляхетніша ж натурою людина

Чистіш, гідніш родитися повинна.

(Повертається до вогнища).

Глядіть! Блищить! Усе, виходить, вірно:

Всі речовини скласти лиш домірно,

Тут суміш — от що головне;

Людське надіб'я скомпонуєм,

У колбу добре залютуєм,

Його належно сублімуєм,

То діло, певно, не схибне.

(Знов повертається до вогнища).

Звершається! Оформлюється маса.

Тут видно вже, що спроба удалася.

От вам одна з природних таємниць,

Що зглиблює ума людського міць.

Все, що природа лиш організує,

Уміння наше теж кристалізує.

М е ф і с т о ф е л ь

Багато взнав, хто довго жив,

Тому не в дивину весь світ широкий.

Подибував я вже в мої мандрівні роки

Кристалізованих людців.

В а ґ н е р

(все пильнуючи колби)

Шумує, грає, копошиться,

Іще хвилина — і звершиться.

Великий план чудний у першу мить,

Та розум наш всі випадки розчислить,

І мозок, що прекрасно мислить,

Мислитель здужає створить.

(Захоплено дивлячись на колбу).

Як любо, дзвінко склянка дзенька, дзінька,

Мутніє, сяє; значить, постає!

Вже ясно видно — виграє

У ній гарнесенька людинка.

Чого ще треба у житті?

Ось таємниця без покрова:

Услухайтесь у звуки ті,

Уже ж то голос, вже ж то мова.

Г о м у н к у л[163]

(з колби до Ваґнера)

Здоров, татусь! То ти мене створив?

Ну обійми ж, та стримуй свій порив,

Не дуже тисни, бо ще колба трісне.

Уже давно це діло звісне:

Природному відкриті всі путі,

А штучне має скніти взаперті.

(До Мефістофеля).

Ага! Це й ти тут, дядечку-шахраю?

Гаразд, мені потрібен ти до краю!

В щасливий час верстав сюди ти путь;

Раз я існую — мушу чинним буть.

Мені уже робота закортіла —

Навчи мене, як братися до діла.

В а ґ н е р

Одне слівце! Мені аж сором навіть —

Старе й мале трудні питання ставить,

Наприклад, це: ніхто ще не докаже,

Що тіло й душу так докупи в'яже,

Що їх ніщо неначе й не розлучить,

Проте одне другого завше мучить;

Або…

М е ф і с т о ф е л ь

Пожди! Це не яка дивинка:

А чом не ладять чоловік і жінка?

Шкода над цим і міркувать, мій друже,

Тут діло є — кортить малому дуже.

Г о м у н к у л

Де діло є?

М е ф і с т о ф е л ь

(показуючи на бічні двері)

Там покажи свій хист.

В а ґ н е р

(усе вдивляючись у колбу)

Який же гарний хлопчик цей протист!

Бічні двері розчиняються, видно — Ф а у с т   на ліжку.

Г о м у н к у л

(здивовано)

Значуще.

Колба вислизає Ваґнерові з рук, ширяє понад Фаустом і освітлює його.

Гарне місце. Став прозорий

В густім гаю. Купальниці вже голі.

Які ж хороші! Так і ваблять зори…

Але одна аж сяє в їхнім колі —

З геройського, з божественного роду.

У хвилі ось її ступають ноги

Охолодить пломінно-любу вроду

У ласці кришталевої вологи…

Та де взялись — залопотіли крила,

І біла зграя тихе плесо вкрила.

Дівчата врозтіч, лиш одна цариця

Спокійно жде, нічого не боїться

І радо бачить князя-лебедина,

Що вже підплив і лащиться в коліна

І зважно, й ніжно… Ось він осмілів…

Та вже туман спустив густу куртину

І цю принадливу картину

Від мого погляду закрив.

М е ф і с т о ф е л ь

Чи ба, хлоп'я якого каверзує?

Таке мале, а хвацько фантазує!

Не бачив я нічого.

Г о м у н к у л

Та й не міг!

Ти зріс в країні десь північній,

У темноті середньовічній,

Між рицарства й попівщини вериг.

Твій зір до мороку лиш звичний.

(Розглядається).

Яке гидке слизьке каміння,

Яке витке низьке склепіння!

Прокинеться бідак — гай-гай!

Ізнов живцем у гроб лягай.

Гай, став, краса, дівчата голі

Йому ввижались в віщім сні,

І він би вжився в цій неволі,

Де не стає терпцю й мені?

Ходім відціль!

М е ф і с т о ф е л ь

Чи так, то й так, молодче!

Г о м у н к у л

Солдати радо йдуть у бій,

Дівчата йдуть в танець охоче,

Усяке потяг має свій.

Сьогодні ж саме празник роковий

Класичної Вальпуржиної ночі.

Там — не між цих противних стін —

В своїй стихії буде він.

М е ф і с т о ф е л ь

Такого свята щось я не чував.

Г о м у н к у л

Для здивування тут нема підстав:

Привиддя знаєш ти лиш романтичні,

Але існують також і класичні.

М е ф і с т о ф е л ь

Куди ж це ми з тобою подамось?

Колег античних не люблю чогось.

Г о м у н к у л

Північний захід — край твій, Сатано,

Південний схід одвідать нам дано.

В долині там Пеней тече поволі

Через гаї й лани широкополі;

Там рівнява прослалась аж до скал,

Де вікопомний височить Фарсал.

М е ф і с т о ф е л ь

Стій, стій! Не хочу я оповіданнів

Про боротьбу рабів проти тиранів.

Аж нудно — ледве бій оце пройшов,

Вони знічев'я заведуться знов;

Ніхто з людей і не підозріває,

Що Асмодей усе те витіває.

Неначе йде за волю боротьба,

А придивись — дубасить раб раба.

Г о м у н к у л

Та цур їм всім — така вже людська вдача.

Ізмалку в них, як знаєш, бийсь, борись,

То, може, в люди й виб'єшся колись…

Цього б ось нам підвести — от задача.

Як маєш лік — давай сюди мерщій,

А якщо ні, я випробую свій.

М е ф і с т о ф е л ь

Я знаю штучки брокенські, германські,

Та не пройду крізь засуви поганські.

Мізерний люд та навісна гречва,

А почуття нестримно порива,

В гріхи веселі хоч кого принадить,

А в нас похмурість тим гріхам лиш вадить.

То що ж робить?

Г о м у н к у л

Та ти ж відомий зух,

До фессалійських чарівниць-відюх

Ти б залюбки поженихався.

М е ф і с т о ф е л ь

(хтиво)

До фессалійських чарівниць? Авжеж!

Цього я здавна добивався.

Ніч в ніч із ними не вживеш,

Не хочу я тії турботи,

А для охоти, так, — не проти…

Г о м у н к у л

Розкинь свого плаща скоріш.

Він понесе, як і раніш,

Тебе із другом на зальоти;

Я присвічу.

В  а ґ н е р

(боязко)

А я?

Г о м у н к у л

А ти

Тут дома мусиш в лад все привести.

Бери старі пергамени у руки, —

Життя, мов, можна скласти так і так,

І щоб добрать потрібної сполуки,

Зважай на «що», ще більш зважай на «як».

А я піду в світи шукать пригоди,

Поставлю, може, крапку ту над «і».

Велику ціль досягнемо тоді,

За ревний труд діждемся нагороди, —

І чести, й слави, і добра без меж,

А може, ще знання й чесноти теж.

Прощай!

В а ґ н е р

(смутно)

Прощай! Тяжке мені розстання.

Боюсь, що бачу я тебе востаннє.

М е ф і с т о ф е л ь

Нум до Пенею, та прямцем!

І дядько буде — родич милий.

(Ad spectatores)[164].

Залежим ми, кінець кінцем,

Від тих, кого самі створили.

КЛАСИЧНА ВАЛЬПУРЖИНА НІЧ

Фарсальські поля[165]. Темрява.

Е р і х т о

На свято цеї ночі урочистої

Прийшла я знов, Еріхто хмуровидая,

Та не така страшенна, як ославили

Дурисвіти поети, меж не знаючи

В хвалі й хулі… Дивлюся, мов біліється

Широке поле шатрами примарними.

То привиди тієї ночі лютої…

Як часто повторялась ця жахлива річ

І буде, знать, довіку повторятися.

Ніхто ж нікому владу, взяту силою,

Без бою не віддасть, і кожен думає

Під себе нахилити всіх сусід своїх,

Хоч сам не владний над своєю волею.

Тут бій відбувсь, що став великим прикладом,

Як сила переборюється силою,

Вінок квітчастий волі розривається

І строгий лавр чоло вінчає владарю.

Помпей тут снив про щастя слави й величи,

І Цезар з ним ігрався навпереваги…

Та знає світ, яка їм доля випала.

Огні дозорні скрізь палають червоно,

Земля мов дише кровію пролитою;

Принаджені такої ночі чарами,

Злетілися сюди всі міфи еллінські,

Проносяться від вогнища до вогнища

Або й сидять, казкові давні постаті…

Хоч місяць і щербатий, а розсяявся

Лагідно й світло, високо підбившися;

Примарні шатра чезнуть, ватри синіють…

А що це угорі за метеор такий?

Виблискує він кулею тілесною…

Живим запахло… Ну, тепер не випада мені

Підходить до живого, щоб не вшкодити —

Обтяжена я й так лихою славою…

Спускається… Надумалась — піду собі.

(Іде геть).

Угорі повітроплавці.

Г о м у н к у л

Облетімо ще раз колом

Понад блиски, понад хмари, —

Глянь, як там широким долом

Розгулялися примари.

М е ф і с т о ф е л ь

Вже й на півночі немало

Я набачився привидь, —

То і тут би випадало

З ними дружбу встановить.

Г о м у н к у л

Глянь, що тій довготелесій,

Що цибає так від нас?

М е ф і с т о ф е л ь

Нас уздрівши в піднебессі,

Налякалася нараз.

Г о м у н к у л

Та й байдуже, хай тікає…

Краще лицаря спусти;

Він же в цім казковім краї

Знов життя гада знайти.

Ф а у с т

(доторкнувшися до землі)

Ну, де ж вона?

Г о м у н к у л

Іще не знаєм,

Але напевно розпитаєм.

Між вогнищ, поки світ свіне,

Блукай, шукай, стлумивши подив;

Бо, хто до Матерів доходив,

Тому нічого не страшне.

Ф а у с т

Та я до того торгу й пішки!

А щоб не сталося замішки,

Хай кожен нарізно іде,

Чи де пригоди не знайде;

Коли ж нам треба буде знов зійтися,

Тоді, малий, заграй і засвітися.

Г о м у н к у л

Отак світити й грати буду!

Склянка заяскріла й задзвеніла.

Ідіть же всяк назустріч чуду!

Ф а у с т

(сам)

Де, де вона? Сказать іще несила…

Коли її земля ця не носила,

Коли її ця хвиля не гойдала,

То в цім повітрі річ її звучала!

У Греції я чудом опинивсь

І взнав те вмить, як тільки приземливсь

Ступивши, сонний ще, на ґрунт оцей,

Я сильним враз почувся, мов Антей[166].

Яких би див я на шляху не стрів, —

Обнишпорю весь лабіринт огнів.

(Подався вдаль).

НА ГОРІШНЬОМУ ПЕНЕЇ

М е ф і с т о ф е л ь

(никає туди й сюди)

Блукаючи поміж огнів, вивчаю

Й дивуюся тутешньому звичаю:

То зовсім голі, то вбрання нескромні,

Безстидні сфінкси, ґрифи безсоромні[167],

Скрізь волохату здибаєш принаду, —

Все світиться і спереду, і ззаду.

І наше плем'я не завжди етичне,

А не таке нахабне, як античне.

Надати б їм сучаснішого строю

Та модою помазати новою…

Які ж бридкі! Але ми тут гостями…

Вітаю вас, мої прекрасні дами!

І вам чолом, премудрі сиві гриви!

Ґ р и ф

(клекоче)

Не гриви — ґрифи! Не толкуй нас криво —

Ти кривдиш нас. Так часто етимолог П

учками слів нагонить просто полох:

Гризь — грижа — грізний — грузний — грубий — гробний.

Ряд слів подібний — нам же невподобний.

М е ф і с т о ф е л ь

Та можна ж інший ряд тут навести:

Ґриф — граф — грабіж — громадити — гребти.

Ґ р и ф

(клекоче й далі)

Спорідненість цих слів ми довели, —

Було ж за те й огуди і хвали!

Грабуй, греби дівчат, вінці, скарби!

Грабіжники — улюбленці судьби.

М у р а ш к и - в е л е т н і[168]

Річ про скарби — ми силу їх надбали

І поховали все в печери, в скали,

Та арімаспи[169] вислідили лаз,

Сміються, бач, — усе покрали в нас.

Ґ р и ф и

Дізнаємось ми, де вони, чекайте.

А р і м а с п и

Але не в цю святкову ніч.

А вранці вже хоч як шукайте —

Не знайдете, даремна річ.

М е ф і с т о ф е л ь

(розсівся між сфінксами)

Я враз освоївся з цим краєм

І розумію геть усіх.

С ф і н к с

Ми, духи, звуки видихаєм,

А ви утілюєте їх.

Та хто ти є — відкрийся перед нами.

М е ф і с т о ф е л ь

Я різними зовуся іменами.

Тут брити є? Вони ж мандрують скрізь

В краях цих історичних, екзотичних,

Серед руїн прославлених античних,

І мною зацікавляться, надісь;

Мене у давніх творах драматичних

Вони дражнили Old Iniquity[170].

С ф і н к с

Чому?

М е ф і с т о ф е л ь

Цього не знаю, як і ти.

С ф і н к с

Нехай! Поглянь на зорі угорі —

Що нам вони віщують в цій порі?

М е ф і с т о ф е л ь

Зоря в зорю, ще й місяць сяє ясно,

І при тобі я чуюся прекрасно,

Левина шкуро, у теплі й добрі.

Чого ж нам попід зорями ширяти?

Загадуй краще загадки, шаради.

С ф і н к с

Та загадку не штука б то завдать,

Чи ти ж себе зумієш розгадать?

«У знадобі і доброму й лихому,

Тому — мішень, поборювать лукаве,

Тому — товариш-друг у всьому злому,

І все то те — Зевесу для забави».

П е р ш и й   Г р и ф

(клекоче)

Женіть його!

Д р у г и й   ґ р и ф

(іще дужче)

Погана бридь!

О б и д в а

Чого там з ним і говорить!

М е ф і с т о ф е л ь

(огризається)

Ти думаєш, що, може, в гостя нігті

Так не вдряпнуть, як у самого кігті?

Попробуй лиш!

С ф і н к с

(лагідно)

Гаразд, як хоч, сиди,

Та не до речі втрапив ти сюди;

У себе вдома ти завжди утішний,

А тут чогось ніяковий, непишний.

М е ф і с т о ф е л ь

Ти зверху мов мальована картина,

А знизу глянь — страхітлива тварина.

С ф і н к с

Говориш ти собі на безголов'я,

У нас у лапах — сила і здоров'я,

А в тебе — кінське копито,

І ти між нас ніщо й ніхто.

Сирени[171] заспівують прелюдію вгорі.

М е ф і с т о ф е л ь

Що то за птиці на тополі

Гойдаючись заводять спів?

С ф і н к с

Не слухай їх; людей доволі

Той зрадний спів із світу звів.

С и р е н и

Нащо вам потвори ниці,

Що торочать вам дурниці?

Ми літаєм знадним роєм,

Ми співаєм ладним строєм,

Ми сирени-чарівниці.

С ф і н к с и

(передражнюють їх на той самий голос)

Поховались там у листі

Ви, хижачки пазуристі, —

А істоту нещасливу,

Що заслухається співу,

Ви розшарпаєте враз!

С и р е н и

Гетьте, зависть і ненависть!

Голубливість і ласкавість

Хай панує проміж нас…

Чи на полі, чи на морі,

Чи в небесному просторі,

Ми привітні повсякчас.

М е ф і с т о ф е л ь

Оце іще мені новини!

За звуком звук іллється, лине,

Неначе струни виграють…

Та хай виспівують як хочуть,

Хоч звуки вуха і лоскочуть,

До серця все ж не дістають.

С ф і н к с

До серця, кажеш, шарлатане?!

Якесь пуздерко шкуратяне

У тебе в грудях там, мабуть.

Ф а у с т

(надходить)

Приємне це видовище незвичне:

В потворному угадуєш величне…

Усе мені віщує тут удачу;

Кого це я перед собою бачу?

(указуючи на сфінксів)

Із цими говорив Едіп[172] колись,

(указуючи на сирен)

Між цими в путах корчився Улісс,

(указуючи на мурашок)

Оці скарбів найвищих осягли,

(указуючи на ґрифів)

А ці їх вірно й щиро берегли…

В душі моїй встають привабно-кличні

І постаті, і спогади величні.

М е ф і с т о ф е л ь

Раніше їх прокляв би ти,

Тепер зробився менш суворим:

Де милу думаєш найти,

Радієш часом і потворам.

Ф а у с т

(до сфінксів)

Озвіться, левожони, ви до мене:

Чи хтось із вас не бачив тут Гелени?

С ф і н к с и

Ми не зазнали вже її часів,

Останніх з нас Геракл[173] убив.

Удайся краще до Хірона,

Він десь гасає між духів —

Ото тобі помога й охорона.

С и р е н и

Тут добудешся ти всього!

Як Улісса ми приймали,

То наслухались од нього

Дивних повістей немало.

Ми тобі те все розкажем,

Будь лиш любим гостем нашим,

Гарне море в нас зелене.

С ф і н к с

Ти не вір їм, то ж сирени!

Так, як Улісса чар зв'язав,

Тебе хай наша рада зв'яже:

Знайди Хірона, він покаже

Тобі усе, як я сказав.

Ф а у с т   відходить.

М е ф і с т о ф е л ь

(незадоволено)

Що то за птиці — крячуть бридко,

Лопочуть крильми швидко-швидко

І так летять, що ледве видко, —

Стрілець не влучить їм і в слід.

С ф і н к с

То зграя бистрих стимфалід[174] —

Летять, як вихор, прудкокрилі,

Коли б не Геркулеса стріли,

То їх нічого не взяло б.

В них гусі ноги, орлій дзьоб,

Вони нас крякотом вітають,

Бо всіх за родичів вважають.

М е ф і с т о ф е л ь

(ніби аж злякався)

А що ж за погань там шипить?

С ф і н к с

Та не турбуйся дуже нею,

То голови гадюки із Лернею[175],

До тулуба вже їх не приліпить.

Та що це сталося з тобою?

Уже нема в тобі спокою…

А, бачу, бачу… Ну, іди,

Коли схотілося туди;

Чого ж вертіти головою?

Красунь там є на всі лади:

То ламії[176], дівки любливі,

Усміхливі і жартівливі;

Усього діб'ється од них

Сатир, зухвалий козлоніг.

М е ф і с т о ф е л ь

А як вернусь, я ще вас тут застану?

С ф і н к с

Іди собі до того каравану.

З Єгипту ще привикли ми царить

На протязі тисячоліть,

І як до себе слушну шану чуєм,

То днями сонця й місяця керуєм[177].

Як верховний суд народів,

Сидимо між пірамід,

І нічого нам не в подив —

Мир, війна, потоп, весь світ.

НА ДОЛІШНЬОМУ ПЕНЕЇ

П е н е й[178], оточений   п о т о к а м и   й   н і м ф а м и.

П е н е й

Очерете, колихайся,

Ти, комишу, коливайся,

Верболози, шелестіте,

Ви, тополі, шарудіте,

Не доспав я, не доснив!

Бо якийсь непевний трепет,

Звідусіль таємний шепіт

Всі потоки пробудив.

Ф а у с т

(виходячи на річку)

Чи примарилося знову,

Чи я чую людську мову?

Понад берегом імлистим,

Поза хащем густолистим,

Хвиля лагідно хлюпоче,

Легіт любо щось шепоче.

Н і м ф и

(до Фауста)

Лягай та полежиш

В затишнім куточку,

Всі болі, всю втому

Приспи в холодочку.

Хто муки набрався,

Спочинути рад

Під шепіт, під шемріт,

Під журкіт наяд.

Ф а у с т

То я не сплю! Які розкоші!

О юні постаті хороші,

Це ж я насправді бачу вас,

Немов якого чару повен!

Чи це видіння, а чи спомин?

Являлись ви мені вже раз.

Між буйних зарослів долини

Тут не один струмочок лине —

Леліють тихо, ледь дзюрчать;

Та ось в одно злились потоки,

І став постав із них широкий,

Простора і прозора гладь.

Там молоді тіла жіночі

Подвійним чаром ваблять очі.

Свічадо вод відбило їх:

Ті поринають вглиб сміливо,

А ті ступають боязливо;

Гармидер, галас, гомін, сміх…

Чому б на них не любувати,

Жадібних зорів не втішати, —

Та мрія далі все біжить:

Там за рясним зеленим листям,

На ложі ніжнім, запашистім

Цариця-вродниця лежить…

Диво дивне! З бухт затишних

Випливає ґроно пишних,

Величавих лебедів.

Плинуть лагідно, спокволу,

Кожен повен задоволу,

Гордо голову підвів…

Та один, за всіх гарніший,

І пишніший, і сміліший,

Обігнав товаришів,

Розпустивши пера білі,

Розгойдавши хвильно хвилі,

У святилище заплив…

Всі інші плавають по ставу,

Прибравши грізную поставу,

А ті й змагатись завелись,

Аж полякалися служниці,

Що їм уже не до цариці, —

Аби самим уберегтись.

Н і м ф и

До лужка, до бережка

Прихилімо, сестри, вухо —

Бо, здається, здалекá

Кінський тупіт чути глухо.

Як би взнати, що за гість

І яку несе нам вість?

Ф а у с т

Загуло, заколивало,

Справді, хтось там мчиться чвалом…

Яка краса!

Звершаться чудеса,

І я її дістану,

Єдину, незрівнянну.

Все ближче й ближче верхівець —

Сміливець, видно, і мудрець —

На сніжно-білім румакові.

Я знаю, що це за один —

Філіри[179] славнозвісний син.

Хіроне, стій! Зі мною стань до мови!

Х і р о н

Чого тобі?

Ф а у с т

Придерж лишень ходи!

Х і р о н

Не встою ж я.

Ф а у с т

Ну, то мене зсади.

Х і р о н

Сідай! Тепер як слід ми поговорим.

Куди тобі? Туди, через потік?

Ми тії хвилі миттю переборем.

Ф а у с т

(сідає)

Вези, де хоч. Я вдячний буду вік…

Славетнику, відомо, як плекав ти

Героїв рід на шану у віках,

У тебе вчились мужні арґонавти[180]

І інші всі, безсмертні у піснях.

Х і р о н

Облишмо це! Нащо Паллада[181], й то

Як Ментор шани мало щось находить;

По-своєму усяк себе поводить,

Мов їх і не виховував ніхто.

Ф а у с т

У лікаря, що все спізнав до краю,

Коріння силу і цілючість зіль,

Що гоїть рани і втишає біль,

І тіло й дух я щиро обіймаю.

Х і р о н

Колись пораненим в бою

Ставав і я в пригоді духом,

Тепер ту справу віддаю

Попам та бабам-шепотухам.

Ф а у с т

Воістину великий муж

До слави й почестей байдуж

І скромно хоче доказати,

Немов таких, як він, багато.

Х і р о н

Підлесник криється в тобі

Чи то цареві, чи юрбі.

Ф а у с т

Героям ти найбільшим був сучасник

Великих діл і сам не раз учасник;

Багато бачив, і не менш зробив,

І як півбог розумно й чинно жив.

Скажи, кого б з усіх отих героїв

Ти вищої шаноби удостоїв?

Х і р о н

Всі арґонавти гідні похвали,

По-своєму героями були:

В одного те яскраво виступало,

Що в іншого нерідко бракувало.

Де брали гору юність і краса,

Там Діоскурів славила яса;

Де треба другу помочі і ради,

Вели перед одважні Бореади;

Де йшлось про розум, глибину думок, —

Царив Язон, улюбленець жінок;

Орфей був ніжний, лагідний і щирий,

Скоряв усіх дзвінкою грою ліри;

Лінкей зіркий, ні вдень ані вночі,

Було, не схибить, човна ведучи…

Їм небезпеки дружбу гартували:

Що діяв хто, те інші похваляли.

Ф а у с т

Що скажеш ти про Геркулеса?

Х і р о н

О, не буди в мені жаги!

Не бачив Феба[182] я, Ареса,

Не знаю, що то за боги,

Але не раз дививсь на того,

Що люди славили, як бога.

Хоч родом він і цар був сам,

Юнак, красою незрівнянний,

А брату старшому слухняний

І найвродливішим жінкам.

Такого не вродить вже Геї,

І Гебі в небо не піднять;

Даремно творять епопеї,

Даремно статуї різьблять.

Ф а у с т

Таку ти змалював картинку,

Що і різьбяр навряд би вдав.

Про мужа кращого сказав,

Скажи ж і про найкращу жінку.

Х і р о н

Красу жіночу славить годі,

Вона бува пуста й німа;

Яка ціна холодній вроді,

Де життєрадности нема?

Краса сама собі царює,

А грація усіх чарує,

От як Гелена, що я віз.

Ф а у с т

Ти віз її?

Х і р о н

На цій ось спині.

Ф а у с т

Куди і я оце заліз?

Від щастя я не тямлюсь нині.

Х і р о н

Вона й держалася отак,

Як ти, за гриву.

Ф а у с т

Мов у сні я…

Вона ж моя єдина мрія!

Розказуй все мені, що й як,

Куди її і звідки віз ти?

Х і р о н

Про се цікаво розповісти.

Тож Діоскури[183], гідні похвали,

У розбишак сестричку відняли;

А ті не звикли до таких невдач,

Оговтавшись, в погонь пішли навскач,

Та я з братами мало не застряг

На елевсинських болотах;

Вони йшли вбрід, а я з сестрою виплив.

Як дякувала там мені вона,

Розсудлива, поважна й приязнá;

По вогкій гриві гладила…

Та юнь старого знадила!

Ф а у с т

Це в десять літ!

Х і р о н

Обман філологічний —

Літа лічить вродливиці міфічній!

Поет її усе одною зна:

Не зріє і не старіє вона,

Ізмалечку її вже викрадають,

За літньою герої упадають,

Чи втратить же вона коли красу?

Поет не визнає оков часу.

Ф а у с т

Й вона хай буде часу непокірна!

Без часу бо, щасливий неймовірно,

Ахілл її у Ферах десь найшов,

На зло судьбі добув її любов.

Чи ж я не зможу силою чуття

Прекрасний образ визвать до життя,

Безсмертну ту істоту богорівну,

Величну й ніжну, владну і чарівну?

Де, де вона, скажи, богиня ця,

Прекрасна і жадана без кінця?

Одне бажання пориває душу —

Як не знайду її, то й жить не мушу.

Х і р о н

По-людському ти просто захопився,

А духам так здається — з глузду збився.

Але тобі щастить-таки, нівроку:

Я хоч на мить навідуюсь щороку

У храм до Манто[184], доньки Ескулапа;

Там молиться отцю старенька баба,

Щоб він нарешті лікарів направив,

Цілить, а не вбивать людей наставив,

І тим себе на всі віки прославив.

Навряд чи є ще хоч одна сивіла,

Щоб так, як Манто, пособить уміла;

Вона вже певно дасть такого зілля,

Що вилічить тебе від божевілля.

Ф а у с т

Не треба ліків! Розумом я світлий!

Хіба ж мій намір, як у інших, підлий?

Х і р о н

Не дай зневаги помочі святій.

Приїхали… Злізай мерщій!

Ф а у с т

Ти мчав мене по рінявій ріці,

Куди, скажи, прибились ми вкінці?

Х і р о н

Отут, поміж Олімпом і Пенеєм,

Стялись колись Емілій[185] із Персеєм;

За царство неосяжне йшла в них пря,

І переміг громадянин царя.

Дивися вгору! Бачиш, на вершині

Видніє храм у місячнім промінні.

М а н т о

(марить всередині храму)

Від тупу кінських ніг

Гуде святий поріг;

То півбоги серед ночі.

Х і р о н

Це ми!

Розплющуй лиш очі!

М а н т о

(прокидається)

Вітаю! Ти таки сюди.

Х і р о н

Твій храм на місці, як завжди.

М а н т о

Блукаєш, як раніш, невтомно?

Х і р о н

Ти все сидиш сумирно, скромно,

А я все мчусь, як той Пегас.

М а н т о

Я все сиджу, хай мчиться час.

А це хто?

Х і р о н

Ночі цеї вир

Йому душевний збурив мир;

Гелени хоче цей шалений,

І, щоб добутися Гелени,

Удався він оце до мене;

Йому полікуватись випада.

М а н т о

Люблю, хто неможливого жада.

X і р о н   уже помчав далеко.

М а н т о

Ходи сюди і радуйся, причинний:

Цей темний хід веде до Прозерпіни;

Там під горою, в хмурій глибині,

Вона все жде на знаки потайні.

Туди вже раз Орфея я водила;

Не розгубись, як він[186]… Сміліш до діла!

(Спускаються вглиб).

НА ГОРІШНЬОМУ ПЕНЕЇ

Як раніше.

С и р е н и

Гей у хвилі, у Пеней!

Поринаймо, виринаймо,

Любим співом потішаймо

Тих зневірених людей!

Без води нема пуття!

Линьмо всі в Егейське море,

Там потоне всяке горе

У відрадощах буття!

Землетрус.

С и р е н и

Потекла вода назуспіт,

Берег рветься — тріскіт, лускіт,

Затрусилася земля,

Дим із глибу мов стріля…

Утікаймо! Живо, живо!

Не к добру те дивне диво…

З нами в море, любі гості,

На широкі широкості!

Хвиля грає там шумливо,

В берег плещеться грайливо,

Місяць сяє там подвійно,

Тихоструйно, ніжномрійно;

Там — свобода і краса,

Тут — тривога і труса.

Хто розумний, утікай!

Жаху сповнений цей край.

С е й с м о с[187]

(бурчить і гримає в глибині)

Знайте силу землетруса!

Раз плечима ще упруся

І нагору продеруся —

Хто ж подужає спинить?

С ф і н к с и

Що за прикра двиганина,

Осоружна хитанина,

Безнастанна трусанина,

Гуркотнеча безупинна, —

Як же нам те все терпіть!

Тільки сфінкси сіли стекло,

Їх не зрушить з місця й пекло.

От склепіння пнеться вгору,

Хто ж то править за підпору?

То ж той самий велет сивий,

Що колись під час бурхливий

Острів Делос здвиг із хвилі

Для Латони-породіллі[188].

Мов Атлант, він м'язи пружить,

Все здвигає, рушить, крушить,

Підіймає купи мулу,

Рінь і твань, глейку гамулу,

Ґрунт і персть, пісок і глину…

Так розложисту долину

Поперек він розбуяв —

І знічев'я гору сп'яв.

Ось колос той мускулястий

Камінь тирить, щоб покласти

На підмур'я до споруди,

У землі іще по груди;

Ну, та далі він не піде,

Сфінкси тут — рости вже ніде.

С е й с м о с

Я сам-один воздвиг цю гору,

Не може бути тут і спору:

Не мав би світ таких окрас,

Якби я не трусив, не тряс…

Чи то ж могли б велично звитись В небесну синь верхів'я гір,

Коли б я їх з землі не витис,

Щоб земнородним тішить зір!

В часи прадавні Ночі та Хаосу,

З титанами змагання ведучи,

Перекидав я Пеліон і Оссу[189],

І гори в нас літали, як м'ячі.

Ми довго так скажено пустували,

Коли ж та гра вкінець знудила нас,

Ми нап'яли ті дві гори зухвало,

Немов подвійну шапку, на Парнас.

Тепер живуть там світлі музи

І їхній зверхник Аполлон,

І сам Зевес у громовій потузі

Посів піднятий мною трон.

Отак, напружившись, з безодні

І нині гору я воздвиг.

І закликаю вже сьогодні

В нове житло жильців нових.

С ф і н к с и

Глянь на гору цю велику —

Скажеш, тут стоїть одвіку,

Але ми — наочні свідки,

Як вона постала й звідки.

Ще скаляться скрізь скали на горі,

А вже рости взялися чагарі,

Та сфінкс на те байдужливо погляне,

З святого місця зроду він не встане.

Ґ р и ф и

Злота стяжки, злота кришки

Крізь щілини аж жахтять.

Ви, мурашки-чіпконіжки,

Скарб той мусите дістать.

Х о р   м у р а ш о к

Аби де велети

Воздвигли гору,

Ви її встелете,

Мурашки, скоро…

В кожній тут щілочці

Скарбу багато,

В кожній тут жилочці

Набгом набгато.

Пильно обнишпормо

В кожнім куточку,

Золота вишпурмо

Всяк по шматочку.

Щоб не партолити,

Працюймо дружно:

Берімо золото,

Землі не рушмо!

Ґ р и ф и

Аби хто золото знайшов, —

Під наші пазури на схов!

Із-під таких кріпких замків

Іще не крадено скарбів.

П і г м е ї[190]

Ось і ми тут опинились,

Як — незчулися й сами;

Не питай, відкіль прибились,

Раз уже на місці ми!

Для веселої оселі

Кожен шмат землі згодивсь,

Показалась щілка в скелі —

Гульк! — і карлик уродивсь.

Карлик з карлицею в парі

Дбало в'ють собі кубло

І живуть, не знавши свари…

Чи і в раї так було!

Кращого й шукати годі,

Вже не підем відціля.

І на заході, й на сході

Щедра мати всім земля.

Д а к т и л і

Усе пішло від неї,

Як вивела пігмеї,

Вона й найменших сплодить

І рівню їм находить.

С т а р ш і   н а д   п і г м е я м и

В зручному місці

Станом ставаймо

І без користі

Часу не гаймо:

Поки спокійно,

Кузню збудуймо;

Будуть же війни, —

Зброї накуймо!

Рийтесь, мурашки,

Щирі комашки,

Щоб нам дістали

Різні метали!

А ви, дактилі,

Малі та смілі,

В купу складайте

Дрова і гілля,

Жар розгнітайте,

Паліть вугілля!

Г е н е р а л і с и м у с

Стріли і луки

Швидко у руки!

Плавають озером

Селезні козирем,

Дзьоб підіймають,

Часом помають

Гордо крилом…

Всіх їх побийте,

В пера повийте

Кожен шолом!

М у р а ш к и   й   д а к т и л і

Гноблять нас хижо,

Мучать тирани,

Наше залізо —

Нам же кайдани.

Ждемо ми спасу

Слушного часу.

І в і к о в і   ж у р а в л і[191]

Крики, зойки передсмертні —

Вороги немилосердні!

Лопіт крил, страшна яса

Устає під небеса.

Вже тих селезнів побили,

Що аж хвилі зчервоніли;

Ті потворні коротишки,

Товстопузі кривоніжки,

Хижаки, до крові ласі,

Рвуть їх пір'я на окраси.

Гей до нас, пернаті друзі!

В непохитному союзі

Захищаймо спільну справу,

Відомщаймо всіх по праву.

Хай скарає лютий гнів

Наших ницих ворогів!

(Курличучи, розлітаються різно).

М е ф і с т о ф е л ь

(на рівняві)

На півночі навик я до відьом,

А тут між духів чуюсь чужаком.

Нема як Блоксберґ — ніби рідний дім,

Ти знаєш всіх, і сам відомий всім.

Там Ільза вік на камені сидить,

І Гайнріх на своїм шпилі не спить[192];

Хоч дмуть на Еленд пельки Хропунів,

Там все стоїть десятками віків.

А тут ідеш, і хтозна-звідкіля

Беруться складки, брижиться земля.

По рівному я йшов, і, мов на зло,

У мене ззаду гору піднесло;

Воно не скільки там і висоти,

А сфінксів тих я можу й не знайти…

Долиною палають скрізь огні,

Навкруг снуються привиди чудні.

Ось ґроно краль примхливо-чарівне

Гука й тіка — приваблює мене.

Гайда до них! У кого сильна хіть,

Той повсякчас до насолод спішить.

Л а м і ї

(приваблюючи Мефістофеля)

Біжімо далі

В веселім шалі!

На хвилю станьмо,

Назад погляньмо…

Це ж насолода:

Той гріховода,

Старий, плюгавий

Та ще й кульгавий,

Летить за нами

Немов без тями.

Не раз спіткнеться,

Впаде не раз,

А все женеться —

Кортить до нас.

М е ф і с т о ф е л ь

(пристає)

Бодай вам грець! З Адама плем'я кляте

Привчилося чоловіків звабляти!

На старощах ізнов ума рішивсь…

Чи мало ж я іще у дурні шивсь?

І знаєш же, що шваль то непутяща,

Шнуровані, фарбовані ледаща,

Аби схопив котору навмання, —

Посиплеться зусюди порохня…

Назнався вже, набачивсь я задосить,

А свиснуть, стерви, — враз до танцю зносить.

Л а м і ї

(спиняються)

Стій! Він стоїть, задумався, поник…

Нум навперейми, щоб, бува, не втік!

М е ф і с т о ф е л ь

(рушає знов)

Вперед! Бо ще мене зашпорта

В тенета сумніву цілком;

Кий чорт хотів би буть за чорта

Коли б не малося відьом!

Л а м і ї

(знадливо)

Задрібцюймо круг героя,

Може, в серці спалахне в нім

Почування до котрої.

М е ф і с т о ф е л ь

Та при світлі цім непевнім

Всі ви ніби непогані,

Не завдам нікому гани.

Е м п у з а[193]

От і я! В веселім крузі

Дайте місце і Емпузі.

Л а м і ї

Вона в гурті у зайвину,

Женім причепу навісну.

Е м п у з а

(до Мефістофеля)

Братусю, я ж твоя кузина,

Емпуза б то, нога ослина,

А в тебе кінський, бач, копит;

Привіт, ріднесенький, привіт!

М е ф і с т о ф е л ь

В новім шукаючи одради,

Забивсь я з Гарцу до Еллади,

І тут усім я сват чи брат,

Уже я й родичам не рад.

Е м п у з а

На все я вдана, швидко дію,

В сто видів обертаться вмію;

Сьогодні в постаті осла

Я на поклін тобі прийшла.

М е ф і с т о ф е л ь

Я постеріг, що в цій країні

Шанують страх зв'язки родинні;

Та ще я з розуму не сплив,

Щоб родичатись до ослів.

Л а м і ї

Та кинь ту капосну бридуху,

Вона краси не терпить духу;

Де що хороше й гоже є,

Вона одразу зіпсує!

М е ф і с т о ф е л ь

Та й ви, красуні чулі й милі,

Сказати правду, підозрілі:

Од ваших ладних щічок-роз

Боюся вже й метаморфоз.

Л а м і ї

Чи так, чи ні, ти спробуй щастя.

Багато ж нас, то, може, вдасться

Впіймать найкращу… Та скорій!

Розтеревенився ти хтиво,

Розхвастався — велике диво —

Жених підтоптаний, старий!

Ввійшов у круг — погратись можна;

Дійде черга — скинь маску кожна

І суть свою, як є, відкрий.

М е ф і с т о ф е л ь

Уже я вибрав. Ось найлучча…

(Хапає одну).

Ой лишенько! Яка худюча!

(Хапає іншу).

А це? Огидниця якась!

Л а м і ї

Тобі, паскудо, кращих зась!

М е ф і с т о ф е л ь

Чи до малої піддобриться?

З рук вислизла, мов ящуриця,

Коса-змія, хоч ізневірсь…

Хай краще вже оця довганя…

Гай-гай! Даремні намагання!

Та це ж шишкоголовий тирс!

Хіба підлізти до товстулі

Та з нею десь піти на гулі —

Хоч тут невдача не спітка!

Пухка й крихка — такі на сході

Завжди були в ціні і в моді…

Брр! Пирсла порхавка гидка![194]

Л а м і ї

Гей, налітайте роєм чорним,

Грізною хмарою огорнем

Цього причепу відьмача!

У пику биймось кажанами!

Не схоче жартувати з нами,

Нехай удруге вибача!

М е ф і с т о ф е л ь

(обтрушується)

Я й досі не набрався тями;

На півдні й півночі — те ж саме,

Як там, тут привиди бридкі,

Народ, поети теж гидкі.

І тут однакий маскарад,

Де кожен солодощам рад…

Під масками красунь шукав я —

Потвор жахливих одкривав…

Та від обману б не втікав я,

Аби лиш довше він тривав.

(Заблудився поміж каміння).

Та де ж це я? І що за знак,

Що не вхоплю тропи ніяк?

То по гладкому йшов неначе,

Тепер застряв між каміняччя;

І як я виберуся звідси,

І як найду ізнов ті сфінкси?

Чи це ж таки можлива річ —

Така гора в одну лиш ніч?

Е, тут народ не те, що наш,

І Блоксберґ носять на шабаш.

О р е а д а[195]

(з природної скелі)

Ходи сюди! Моя гора,

Ти ж бачиш сам, як світ стара.

Вшануй мої круті пороги,

Це Пінда славного відроги

Отак далеко простяглись;

По них тікав Помпей колись…

А то — мара, уяви гра —

О півнях щезне та гора;

Таке тут часто постає

І раптом ніби розтає.

М е ф і с т о ф е л ь

Хвала тобі! Твоє чоло

Дубами густо заросло,

Що й сяйво місяця ясне

Між них пітьми не розжене.

Але яка то світлина

З-за хащів тихо вилина?

І як складається усе —

Та це ж Гомункула несе!

Ти звідки це, малий гультяю?

Г о м у н к у л

Та я собі туди-сюди літаю,

Страх хочеться розбить тюрму скляну,

Родиться справді, стати на стану,

Та ще не зважився до краю —

Аж боязко, як подивлюсь;

А це пішов на підслух, признаюсь:

Два мудреці між себе щось говорять

І про природу безнастанно спорять.

Хотів би я все до кінця почуть —

Відома ж їм буття земного суть;

То й я нарешті, може, взнаю,

Що, власне, я вчинити маю.

М е ф і с т о ф е л ь

Ти дій завжди на власну руч.

Бо де заводиться привиддя,

Там для філософа угіддя.

Він їх натворить ще з десяток,

Щоб показать ума достаток…

Лиш блудячи до правди знайдеш ключ.

Родиться хоч — родись на власну руч.

Г о м у н к у л

Чом не чинить, як радять мудрі люди?

М е ф і с т о ф е л ь

Ну що ж, лети! Побачимо, що буде.

(Розходяться різно).

А н а к с а г о р[196]

(до Фалеса)

То на своєму ти стоїш несхибно;

Яких тобі ще доказів потрібно?

Ф а л е с

Покірна хвиля волі вітерка,

А від скали крутої утіка.

А н а к с а г о р

Вогнем земним гора ця спорядилась.

Ф а л е с

Первінь життя в волозі зародилась.

Г о м у н к у л

(між ними)

Ведіть мене, уми ясні,

Кортить родитися й мені.

А н а к с а г о р

Скажи, Фалесе, бачив ти коли,

Щоб води в ніч таку скалу звели?

Ф а л е с

Живу природу ув одвічнім русі

Ні день, ні ніч не замикає в прузі,

Все певним ладом створює вона,

Насилля і в великому не зна.

А н а к с а г о р

А тут не так! Плутона пал огненний

І дух Еола, в вибухах шалений[197],

Землі старої розпороли кору

Й на рівняві піднесли миттю гору.

Ф а л е с

А що нам далі, зрештою, провадить?

Гора — горою, що кому те вадить.

Це спір такий — аби прогаять час

Та нудить тих, хто вислухає нас.

А н а к с а г о р

Вже на горі кишать тубільці —

Там мірмідонці в кожній щілці,

Дактилі, карлики, мурашки —

Все запопадливі комашки.

(До Гомункула).

Ти до великого не рвавсь,

За склом одлюдником ховавсь.

Коли кохаєшся у владі,

Будь за царя отій громаді.

Г о м у н к у л

А як Фалес?

Ф а л е с

Я б не хапавсь;

З малими змалієш навіки,

З великими й малий — великий.

Поглянь! Он хмара журавлів;

На той народ впаде їх гнів —

То й на царя були б у злобі.

Ось, пазуристі, гостродзьобі,

Вони обпали дробину,

Несучи згубу всім жахну.

Того пігмеї й заробили,

Як мирних селезнів побили,

Бо з душогубства вироста

Жорстока, невблаганна мста.

За кров пролиту вірні друзі

Катам одплатять по заслузі;

Не допоможуть їм щити,

Не захистять списи і стріли;

Мурашки трупом гору вкрили,

Дактилі врозтіч — хто куди.

А н а к с а г о р

(по паузі, урочисто)

Донині я уславлював Гадес[198],

Тепер звернусь угору, до небес…

Ти блáгісна, ти дóбрісна,

Трийменна і триобразна,

Діано, Луно, Прозерпіно![199] —

Врятуй народ мій від загину!

Ти мрійно сяюча і сяйно мріюча,

Надійно знаюча і тайно діюча,

Безодню таємниць ти нам одкрий,

Явись без чар у моці віковій.

(Пауза).

То заклик допоміг?!

Мої слова

Вона вчува —

Природи зрушується біг.

Все ближче й ближче лине он

Богині круглий сяйний трон,

Кривавим відблиском багриться,

Росте безмірно — страх дивиться!

Спинись, кружало вогнезоре,

Ти знищиш нас, і землю, й море!

То правда, що чаклунський спів

Зухвалих фессалійських дів

Униз звертав твою дорогу

Ділам злочинним на помогу?

От світле коло потьмарилось,

Враз трісло, блисло, заіскрилось…

Який там гул, яке шипіння,

І гримотіння, й вітровіння!

Перед богинею впаду —

Даруйте! Я призвав біду.

(Падає ниць).

Ф а л е с

Що чулося, що бачилось йому?

Що сталося, ніяк я не дійму.

Я все сприймав не так, як він, інакше

Це ніч якась химерлива, однак же

Наш місяць так, як за старих часів,

Висить спокійно, де й висів.

Г о м у н к у л

Поглянь на карликів жилля —

Раніш там не було шпиля.

Я чув — гора аж застогнала,

То скеля з місяця упала

І причавила всіх як стій,

Байдуже їй, чужий чи свій.

А все ж велика творча сила,

Що, низом діючи й верхом,

За ніч одну звести зуміла

Гори скелястої огром.

Ф а л е с

Облиш те все! То лиш фантом!

Хай гине бридь — нам мало горя,

Хоч ти й хотів царем там буть.

Ходім на світле свято моря,

Чудних гостей уже там ждуть.

(Ідуть геть).

М е ф і с т о ф е л ь

(дряпаючись горою з другого боку)

Знов лізь по тій крутій тропі скалистій

Та спотикайсь об прикорні дубів!

У нас на Гарці дух такий смолистий,

Мов сірка тхне — той запах я злюбив.

А тут така вже сторона мізерна —

Нема нічого схожого ні зерна…

Чудні ці греки — нічим їм, либонь,

Роз'ятрювать пекельницький огонь.

Д р і а д а[200]

Розумний вельми ти у себе дома,

А тут тобі звичайність невідома.

Чим згадувать весь час про рідний край,

Святим дубам пошану тут воздай.

М е ф і с т о ф е л ь

Що втратимо, про те завжди гадаєм,

До чого звикнем, те здається раєм.

Але скажи — яка то там трійня

В печері тій, де світло ледве блима?

Д р і а д а

То Форкіади. Познайомся з ними,

Якщо тебе перестрах не спиня.

М е ф і с т о ф е л ь

А чом би й ні! Та я ж до всього вправний,

Проте дивуюсь, дивлячись на них:

Вони бридкіші, як альравни,

Іще не бачив я таких.

Усі гріхи смертельні навіть,

Коли б їх поруч тут поставить,

Здалися б кращими за них.

Адже страховища подібні

І в нас у пеклі непотрібні,

А тут, у цім краю краси,

Їх як античних величають…

Та вже мене вампіри помічають,

Я чую їх шиплячі голоси.

Ф о р к і а д а[201]

Подайте око, сестри, хай спитає,

Хто це в наш храм зухвало так вступає.

М е ф і с т о ф е л ь

Добродійки! Дозвольте підійти

І в вас благословенства засягти.

Хоч я немов на чужині знаходжусь,

А вам далеким родичем доводжусь.

Вже бачив я усіх старих богів,

І Рею, й Опс поклоном я почтив,

І навіть Парок, теж дочок Хаоса,

Мені зустріть недавно довелося, —

Але скажу, ніхто не рівня вам;

Я захвату словами не віддам.

Ф о р к і а д и

Цей дух говорить ніби щось тямуще.

М е ф і с т о ф е л ь

Дивуюсь я лиш одному — чому ще

Поет ні жоден вас не оспівав?

Зображень ваших теж я не видав,

А вас різець не згірше міг би вдати,

Як ті Венери, Гери та Паллади.

Ф о р к і а д и

Занурені у ночі самоту,

Не думали ми втрьох про славу ту.

М е ф і с т о ф е л ь

Авжеж, ви живете собі самітно,

Нікого вам, нікому й вас не видно.

Та краще ж інше місце вам обрать,

Де розкіш і мистецтво вдвох царять,

Де що не день різноманітних кроїв

Із мармуру увічнюють героїв,

Де…

Ф о р к і а д и

Замовчи! Не спокушай дарма!

З усього того нам пуття нема…

В пітьмі ми зроджені, споріднені пітьмі,

Ніхто не знає нас — хіба себе самі.

М е ф і с т о ф е л ь

То байдуже! Ви ж можете на пробу

Другому передать свою подобу.

Одне в вас око, й зуб один на трьох,

Та суть трійну вмістили б ви і в двох, —

Це повністю в міфологічнім дусі;

А в третю я на час який вселюся.

Чи згодні ви на те?

О д н а

Ну, сестри, як?

І н ш і

Аби без ока й зуба — хай і так.

М е ф і с т о ф е л ь

Позбавитись найкращої оздоби —

Не буде досконалої подоби.

О д н а

Ти з двох очей одно собі заплющ

Та ікло з рота вискали чимдужч, —

І, в профіль глянуть, будеш акурат

На нас похожий, ніби рідний брат.

М е ф і с т о ф е л ь

Я рад! Хай так.

Ф о р к і а д и

Хай так!

М е ф і с т о ф е л ь

(як Форкіада у профіль)

Я мов картина —

Хаосова улюблена дитина!

Ф о р к і а д и

Тут троє нас — і всі Хаоса діти.

М е ф і с т о ф е л ь

Пошився я — ганьба! — в гермафродити.

Ф о р к і а д и

На нову трійцю просто глянуть любо —

Тепер у нас два ока і два зуби.

М е ф і с т о ф е л ь

Всіх поглядів я мушу уникати,

Хіба піду в аду чортів лякати.

(Пішли геть).

СКЕЛЯСТІ ЗАТОКИ ЕГЕЙСЬКОГО МОРЯ

Місяць підбився в зеніт.

С и р е н и

(лежать по скелях, співають у супроводі флейт)

Як тебе колись, бувало,

З неба зводили зухвало

Фессалійські чарівниці, —

То й тепер поглянь, царице,

З пітьми ночі вниз на хвилі,

Млистим блиском заяскрілі,

І осяй в'юнкий народ,

Що вигулькує із вод.

Ми у тебе служба пильна,

Будь же, Луно, нам прихильна!

Н е р е ї д и   і   т р и т о н и[202]

(як морські дивогляди)

Залунали дзвінко тони

На усі морські затони,

Добриніли аж до дна…

Ми покинули глибини,

Захист наш од хуртовини,

Зве нас пісня чарівна.

Для врочистої нагоди

Повдягали ми клейноди —

Злото, перли, самоцвіти

І намисто коштовите,

Безліч рідкісних окрас…

Ви скарби ті наспівали,

Як мандрівців чарували, —

Все те маємо од вас.

С и р е н и

Знаєм ми, що в синім морі

Риби грають на просторі,

Ходять вільно вшир і вглиб.

Ви вдягли коштовні шати,

Тільки ми б хотіли взнати,

Що значніші ви од риб.

Н е р е ї д и   і   т р и т о н и

Щоб ті сумніви розбити,

Нашу вищість появити

Вже й раніше ми могли б.

Браття, сестри, нумо, швидко,

Попливімо — буде видко,

Що значніші ми од риб.

(Пливуть геть).

С и р е н и

Де й ділися вмить!

Їх рій в Самофракію мчить,

І вітер сприяє плавбі.

Чого ж то тягне так звірів

До царства величних кабірів[203]?

Боги ті на всіх не походять,

Невпинно самі себе родять,

Незнані довіку й собі.

Стій на місці, стій,

Місяцю святий,

Щоб ще ніч потривала,

Щоб зоря нас не прогнала.

Ф а л е с

(на березі до Гомункула)

Тебе я до Нерея[204] поведу,

Уже його печера на виду.

Примхливий, впертий то старик,

На всіх і все бурчати звик,

І що не чинить людський рід, —

Усе йому не так, як слід.

Та він в майбутнє прозира,

Чимало робить і добра.

Тому-то в світі немала

Йому пошана і хвала.

Г о м у н к у л

Постукаймося, хай би що було!

Ачей вціліє і вогонь, і скло.

Н е р е й

Чи й справді людський голос я почув?

Одразу гнів у серці спалахнув!

Створіння ті богам рівнятись хочуть,

Хоч вище себе зроду не підскочать.

Мені б, як богу, вже спочить пора,

А все бажаєш доброму добра;

Та всяк, нарешті, власним робом ходить

І тим нанівець всі поради зводить.

Ф а л е с

А все ж тобі звіряємося ми,

Ти, мудрий діду, нас напоуми!

Цей вогник-чоловічок буде рад

Послухатись у всім твоїх порад.

Н е р е й

Порад! Чи з них було пуття в людей?

Розумне слово не для їх ушей.

Хоч своєум і напита біди,

Держиться він свого ума завжди.

Паріса ж я, як батько, всовіщав,

Щоб він чужої жінки не чіпав.

Як він зарвавсь до грецьких берегів,

Йому я все прийдешнє провістив:

Пожар, і дим, і звалища будов,

Жахну різню, пролиту морем кров,

Страшний суд Трої, ввічнений в піснях

Потомним дням на подив і на жах.

Та він не слухав осторог моїх,

Зробив як знав: — тож Іліон поліг,

Гігантським трупом в муках розпластавсь,

Орлам із Пінда[205] на поталу давсь.

Та й Одіссею я прорік в свій час

Цірцеї хитрість, Поліфема сказ[206]

І нерозсудливість товаришів…

А він таки по-своєму рішив!

По волі хвиль він довгий час носивсь,

Аж випадком в гостинний край прибивсь.

Ф а л е с

Так, мудрецеві прикро все те бачить,

Та хтось колись за раду і віддячить,

А золотник удячности завжди

Переважа невдячности пуди.

У нас поважна справа, не дурниця;

Цей хлопчик хоче так як слід родиться.

Н е р е й

Найкращий настрій ви зіпсуєте!

Мені сьогодні в голові не те:

Дочок Дорід я в гості запросив,

До мене прийдуть грації морів.

І сам Олімп — не тільки що земля —

Таких створінь повабних не явля;

Вони шугають, зграбні і знадні,

На водянім драконі чи коні,

З стихією зливаючись всуціль,

Мов ніжна піна на поверхні хвиль.

В перловій колісниці навзавід

Мчить Галатея[207], краща між Дорід;

Коли Кіпріда з Пафосу пішла[208],

Вона богині місце зайняла

І осягла по ній у спадок там

І колісницю, і престол, і храм.

Тож геть! Не хочу я цю світлу мить

Зненавистю і сварами тьмарить,

Йдіть до Протея[209]! Знає той стовид

І створення, і перетворень хід.

(Подався до моря).

Ф а л е с

Мабуть, ізнов порожняком повернем,

Бо той Протей удавсь собі химерним:

Його де стрінеш — він щезає вмить,

А й скаже що, то годі зрозуміть.

Та якщо конче хочеш раду мати,

То мусимо таки його спіймати.

(Віддаляються).

С и р е н и

(угорі на скелях)

Що здалеку там біло

Над хвилями замріло?

Чи то човнів вітрила,

Мов лебедині крила,

Чи то морські невісти

Чудово-променисті?

Спустімся з кручі нижче,

Почуймо голос ближче.

Н е р е ї д и   і   т р и т о н и

Вернулись ми щасливо,

Везем вам дивне диво:

На черепашій броні

Кабіри, як на троні.

Богів усі стрічайте,

Піснями величайте.

С и р е н и

Малі ви на тілі,

Великі на силі,

Надія корабельникам,

Рятунок потопельникам.

Н е р е ї д и   і   т р и т о н и

Із нами вже кабіри;

Святкуймо свято в мирі!

Од сили їх святої

Нептун засне в спокої.

С и р е н и

Ми проти них малі.

Як тонуть кораблі,

Їх сила, всім на подив,

Рятує мореходів.

Н е р е ї д и   і   т р и т о н и

Ми трьох взяли; четвертий

Не хтів іти, упертий,

Сказавши, що один

За всіх їх дума він.

С и р е н и

Глузує бог із бога —

Нічого їм від того,

А ми шануймо всіх,

Щоб не страждать від них.

Н е р е ї д и   і   т р и т о н и

Їх, власне, цілих сім.

С и р е н и

А де ж їм бути всім?

Н е р е ї д и   і   т р и т о н и

Цього не можем сказати,

Хіба на Олімпі спитати;

І думаєм чогось ми,

Що є вже там і восьмий.

Ті припливуть пізніше,

Розвинувшись повніше.

Вічно пориваються

В далечінь славути,

Неосяжне осягнути

Ревно сподіваються.

С и р е н и

Молитись нам

Усім богам,

Чи тут, чи там

Стоїть їх храм.

Н е р е ї д и   і   т р и т о н и

Перед нам тут вести дано,

Хто б нашу славу змірив?

С и р е н и

Ви більші, ніж герої

Історії старої;

Вони дістали лиш одно,

Якесь там золоте руно,

А ви — кабірів.

З а г а л ь н и й   х о р

(підхоплює)

Вони лиш золоте руно,

А ми (ви) кабірів!

Нереїди й тритони пливуть далі.

Г о м у н к у л

Немов горшки потвори ці,

Поглянеш — глина гола,

А розбивають мудреці

Об них твердії чола.

Ф а л е с

Усякий з них того й бажа:

В монеті ціниться іржа.

П р о т е й

(незримо)

І я, старий, скажу радніше,

Що чим чудніше, тим гідніше.

Ф а л е с

Де ти, Протею?

П р о т е й

(як черевомовець, то ніби здалеку, то зблизька)

Тут! І тут!

Ф а л е с

Оддавна був ти баламут!

Та я ж тобі старий товариш,

Мене так просто не обмариш.

П р о т е й

(ніби здалеку)

Прощай!

Ф а л е с

(нишком до Гомункула)

Він близько десь. Світи, світи-бо!

Цікавий він, немов та риба;

Огонь його сюди принадить,

Хоч так, хоч так себе він зрадить.

Г о м у н к у л

Заллю я світлом радо все дотла,

Але гляди, щоб не розбити скла.

П р о т е й

(приймає вигляд здоровенної черепахи)

Що це воно так гарно блись та блись?

Ф а л е с

(застує Гомункула)

Як хочеш бачить — ближче підступись

Та обернись гарнесенько в людину,

Ти ж можеш це вчинити в мить єдину;

Бо те, що ми від поглядів ховаєм,

Покажемо, кому самі бажаєм.

П р о т е й

(приймає людську подобу)

Та ти й хитрець, а не лише мудрець.

Ф а л е с

А ти на перетворення митець.

(Відслоняє Гомункула).

П р о т е й

(здивовано)

Світячий карлик! От мені дивниця!

Ф а л е с

Він просить ради, як би дородиться.

Мені він по секрету оповів,

Що створений поки що лиш напів.

У нього є вже якості духовні,

Але тілесні — надто аж умовні.

Його лиш скло од згуби береже,

Утілитись пора б йому уже.

П р о т е й

Це ніби непорочне зачаття:

Не народившись, маєш ти життя!

Ф а л е с

(стиха)

Іще одна є вада в цім дитяті:

Ніякої воно не має статі.

П р о т е й

Та це якраз йому на щастя,

Стать по бажанню нині дасться.

Чого тут довго мудрувать —

Ти мусиш з моря починать!

Там зачинається дрібнота,

Що ще дрібніших знай глита;

Росте, росте — і вироста

Все досконаліша істота.

Г о м у н к у л

В повітрі чуть живлющий запах брості,

Я плаваю в якійсь приємній млості.

П р о т е й

Так, правда, приязне маля!

А далі буде ще приємніше.

Ходім на заміль відціля,

Живлом там пахне ще таємніше.

Дивись, он перезва морська,

Ходім поглянемо зблизькá,

Ходім!

Ф а л е с

І я піду туди.

Г о м у н к у л

Три духи йдуть на три лади.

Т е л ь х і н и   р о д о с ь к і[210]   підпливають на водяних конях і драконах, з Нептуновим тризубцем у руках.

Х о р

Нептуну ми гарний тризубець скували,

Щоб владно спиняв ним він хвилі зухвалі.

Як Зевс-громовержець гримає в перуни,

Нептун їм назустріч здіймає буруни,

Як блискавки в небі блискочуть між туч,

То й хвилі у морі клекочуть у ключ.

Що б'ється між ними в одчайнім змаганні,

Те згине, потоне в безодні, у хлані.

Тому-то сьогодні бог берло нам дав,

Щоб кожен на святі безпечно гуляв.

С и р е н и

Ви жерці ясного Феба,

Любленці денного неба,

Артеміду ми чтимо,

А привіт і вам шлемо.

Т е л ь х і н и

Прекрасна богиня нічного склепіння

Зичливо приймає і брату хваління,

На щасний Родос поглядає щомить,

Де вічний пеан Аполлону гримить.

Як тільки задніє — блищить його промінь,

Нас пестить і гріє живий його пломінь,

І гори, й оселі, і берег, і хвилі

У світлі веселім Огнистому милі.

Туман на наш острів закрався б дарма —

Сяйне лиш, війне лиш — туману й нема.

Згори Феб там бачить усі свої лики —

Юнак він і велет, лагідний, великий…

Ми першими в світі в країні своїй

Поставили бога в подобі людській.

П р о т е й

Нехай хизуються родосці!

Святому сонцю в високості

Кумири мертві — прах і дим.

Поставлять вражі остров'яни

Велике божище мідяне

Та й носяться не знати з чим.

А що ж їм справді удалося?

Стояв, стояв кумир-колóс,

А ледве в надрах затряслось —

Усе нанівець розплилося.

Та що й казать! Усе земне —

Нікчемне, хирне і дрібне;

В воді буйніш життя природи;

Замчить тебе на вічні води

Протей-дельфін.

(Скидається дельфіном).

Не бійся, сядь

Мені довірливо на спину!

Щасти нам, доле, цю дитину

Із Океаном поєднать.

Ф а л е с

Виконуй мудрую пораду —

Творися з краю і по ряду!

До дій швидких готовий будь!

Ти перейди всі вічні норми,

Перебери незлічні форми,

Бо до людини довга путь.

(Гомункул злазить на Протея дельфіна).

П р о т е й

Спрямуй свій дух в живу вологу,

Буяй в ній широко, розлого,

Зазнай життя до повноти.

Не квапся в вищі лиш одміни,

Бо вже як дійдеш до людини,

То далі нікуди іти.

Ф а л е с

Та непогано б кожному із нас

Буть справжньою людиною в свій час.

П р о т е й

(до Фалеса)

Та ти ж якраз таким і був,

Тому й свій час пересягнув;

Бо серед блідного привиддя

Тебе я бачу не одне століття.

С и р е н и

(на скелі)

Що за флер прозорий скраю

Коло місячне обвив?

Впізнаємо любу зграю

Білокрилих голубів.

Із Пафосу прилетіли,

До кохання запальні,

Бути свідками схотіли

Шаленистої гульні.

Н е р е й

(підступає до Фалеса)

Як людині подивиться,

То — проміння гра примхлива,

А у духа-ясновидця

Думка інша, справедлива.

Це — священні голуби,

Славний почет Галатеї,

Льоту навчені від неї

Із прадавньої доби.

Ф а л е с

Пристаю і я на те,

Що цей мудрий муж мовляє,

У природу він вселяє

Щось живе і щось святе.

П с і л л и   і   М а р с и[211]

(на морських биках, телятах і баранах)

На Кіпрі, в яскинях підземних,

В повітря тремтіннях таємних,

Ми з давніх-давен гніздимося,

Безпечні Нептуна й Сейсмоса.

Там бережно нами храниться

Богині ясна колісниця,

Що іншим і в сні не присниться.

В цю ніч із тремким мерехтінням

Над хвиль мережастим плетінням,

Невидні новим поколінням,

Приводим царицю сюди.

Не боязно нам ні орла того,

Ні лева крилатого,

Ні хреста, ні півмісяця[212],

Що гордливо знай висяться,

Між собою воюючи,

Тут по черзі пануючи,

Край багатий руйнуючи.

Ми, як завжди,

Прекрасну царицю приводим сюди.

С и р е н и

Коливаючись повільно,

Ближче й ближче надплива,

Обліпивши повіз щільно,

Мальовнича перезва.

То дебелі Нереїди —

Дикий вигляд, добра суть,

І тендітнії Доріди

Галатею нам везуть:

Величава, богорівна,

Знак безсмертя на чолі,

Та ласкава і чарівна,

Як проста дочка землі.

Д о р і д и

(хором, пропливаючи на дельфінах повз Нерея)

Лий нам, Луно, ласку світла,

Глянь, як любо юнь розквітла!

Тих, що візьмемо в мужі,

Панотцеві покажи.

(До Нерея).

Врятували з пащі виру

Ми цих гарних юнаків,

Доглядали потай миру

Між мохів та комишів.

Поцілунками палкими

З них одплату візьмем всі ми;

Привітай же красунів!

Н е р е й

За добродійство в нім же й нагорода,

У милосерді вам же й насолода.

Д о р і д и

Якщо ми за благодію

Сподобилися похвал,

Ввічни, батьку, нашу мрію —

Їхню юнь і їхній пал.

Н е р е й

Радійте з цих чудесних сходин,

Із юнаків зробіть дружин,

Та я того їм дать не годен,

Що може дати Зевс один.

Під вами хвиля хистко гнеться,

Така ж хистка і та любов;

Як порив пристрасти минеться,

На берег вихлюпніть їх знов.

Д о р і д и

Ви, гарні хлопці, нам дорогі,

Та вже нам розлуку кличуть…

Ми хочем вічної жаги,

Боги її не зичать!

Ю н а к и

Як любо лелієте ви нас

Ласкавим теплом дівочим!

Таке нам щастя в перший раз,

Ми кращого й не хочем.

Г а л а т е я   надпливає на колісниці з мушлів.

Н е р е й

Це ти, моя доню!

Г а л а т е я

Мій любий татусь!

Спиніться, дельфіни, нехай подивлюсь!

Н е р е й

Вони не спинились; гучною юрбою

Йдуть далі у звичному крузі…

Коли б узяли і мене вже з собою!

Ах! Що їм по батьківській тузі!

Та цього стрічання щаслива мить

Річного чекання томління затьмить.

Ф а л е с

Хвала вам, і прíсно хвала!

У мене душа розцвіла

Великим, прекрасним, правдивим.

Усе із води появилось,

Все вічно водою живилось!

Будь нам, океане, зичливим!

Коли б не ти із тучами,

Рясні дощі несучими,

З потоками кипучими

І ріками могучими —

І гори, і доли були б без пуття,

Ти цілому світу струмуєш життя.

Е х о

(хор всіх кругів)

Ти цілому світу даруєш життя.

Н е р е й

Вони звертають вдалині —

Не пройдуть більше при мені;

Далеко протяглими ґронами

За свята нічного законами

Збіговище плине в'юнке.

Та жемчужний трон Галатеї

Все бачу в тій юрмі;

Він блискотить зорею

У пітьмі.

Що любим, те нам видно всюди!

Й далеко буде

Світле і ярке,

Дійсне і близьке.

Г о м у н к у л

В волозі цій розмайній

Вбачає дух мій сяйний

Найкращу красоту.

П р о т е й

В волозі життєдайній

Осягне дух твій сяйний

Найвищу висоту.

Н е р е й

Яка нова тайна в тій зграї урочій

Засяяла сяйно і ловить нам очі?

По жемчугу грає огонь перебіжно —

То сильно й яскраво, то лагідно й ніжно,

Тріпоче любовно круг ніг Галатеї…

Ф а л е с

То бідний Гомункул послухав Протея…

Охоплений владно одною жагою,

В життя він ірветься, тремтить з непокою.

Коли б він нагально об трон не розбивсь!

Спахнуло — сяйнуло — уже він розливсь.

С и р е н и

Яке ж то нам чудо явилось огнисто,

Що хвиля об хвилю черкає іскристо?

Всю просторінь полумінь вщерть пойняла,

Зажевріли в темряві ночі тіла,

Усе надовкола вогнем запалало…

Хай царствує Ерос[213] — усьому начало!

Слався, море! Славтесь, хвилі,

Світлим блиском заіскрілі!

Слався, вогне! Слався, водо!

Слався, дивная пригодо!

У в е с ь   х о р

Слався, вітре, милий брате!

Слався, земле, щедра мати!

Всім стихіям чотирьом

Возсилаємо псалом!

Дія третя[214]

ПЕРЕД ПАЛАЦОМ МЕНЕЛАЯ У СПАРТІ

Увіходить   Г е л е н а   з хором бранок-троянок. Провідниця хору   П а н т а л і д а.

Г е л е н а

На світ увесь прославлена й ославлена,

Приходжу я, Гелена, прямо з пристані,

Мов п'яна ще від плеску хвиль розгойданих,

Що з ласки Посейдона, Евра силою

Несли нас на хребтах високих, пінявих

З фригійських піль до батьківщини берега.

Цар Менелай із воями хоробрими

Святкує там внизу своє повернення.

Тож привітай мене, високий тереме,

Що Тіндарей, мій батько, повернувшися

Від пагорба Паллади, тут на кручі звів;

Ти був у Спарті всім домам окрасою,

Як, граючись, в тобі ми з Клітемнестрою[215]

Росли з братами Кастором і Поллуксом.

Вітайте й ви мене, о двері бронзові!

Колись гостинно відчинились навстіжень

Ви Менелаю, в величі пресвітлому,

Обранцеві моєму, нареченому.

О, відчиніться знов, я мушу виконать

Царський наказ — подружній мій обов'язок.

Пустіть мене! Позаду хай лишаються

Всі буряні пригоди й хвильні злигодні!

Відколи я безжурно дім покинула,

Подавшись в храм Цитери по обітниці,

І вкрав мене фригійський розбишака[216] там, —

Відтоді сталося багато дечого,

Про що так любо людям всюди славити

І так нелюбо нещасливцю слухати,

Про кого поговір у казку вибуяв.

Х о р

Не зневажай, царице з цариць,

Дарів найвищих, блага із благ!

Щастя найбільше тобі лиш дано,

Слава краси, що затьмарює все.

Гордий герой, бо славне ім'я

Іде перед ним, —

Та впертість сама схиляє чоло

Перед красою всесильною враз!

Г е л е н а

Доволі! З мужем ми плили разом сюди,

Тепер одну до міста він послав мене;

А що на мислі в нього — не вгадать мені.

Чи буду знов дружиною, царицею,

Чи жертвою за кривду Менелаєву,

За лихоліття довгочасне еллінів?

Взяли мене, а чи в полон — не відаю.

Бо славу й долю, — двох краси супутників

Непевних тих, — двозначно прорекли мені

Боги безсмертні; й навіть на порозі тут

Вони звелись навстріч мені погрозливо.

Уже й на кораблі дививсь на мене муж

Лиш порідку й не озивався приязно,

Немов на мене він лихе намислив щось.

Коли ж ввійшли човни в сагу Евротову[217],

То, ледь об землю їх носи черкнулися,

Промовив він, неначе богом зрушений:

«Тут всі мої в порядку вийдуть воїни,

Огляну їх я на морському березі,

А ти їдь далі вздовж Еврота славного,

Землею благодатною, плодючою,

Скеровуй коней луками квітчастими,

Аж виїдеш на ту прегарну рівняву,

Оточену узгір'ями величними,

Де наш святий Лакедемон красується.

Приїдь, іди в високовежий дім царський,

Збери усіх служебок, що лишив я там

Із бабою-шафаркою[218] обачною;

Нехай вона покаже всі скарби тобі,

Від батька в спадок дістані і надбані

Пізніш трудами мирними і ратними;

Побачиш там ти все в порядку пильному,

Цареві ж бо подоба, повернувшися,

Знайти в господі все добро-майно своє

На тому місці, де колись лишив його;

Бо раб не змінить, що царем заведено».

Х о р

Нехай ті всі чудові скарби

Тобі голублять серце і зір!

Кільця оздобні й корони сяйні

Гордо та пишно недвижно лежать.

Тільки ввійди і їх зажадай —

Вони оживуть;

Побачимо ми, як світла краса

З золотом, з перлами вступить у спір.

Г е л е н а

А далі так промовив повелитель мій:

«Коли усе, як водиться, оглянеш ти,

Візьми триніжків, скільки буде в надобі,

Й начиння все, що треба жертводієві

Для звершення обряду урочистого —

І казани, і чаші, і полумиски;

Налий води із джерела священного

В глеки високі; налаштуй доволі дров

Сухих, палких, із дерева горючого,

Та щоб ножа було як слід нагострено;

А всьому іншому сама вже лад даси».

По тих словах додому відіслав мене;

А що за животвір богам гадає він

Офірувати — так і не сказав мені:

Непевне щось! Та що мені журитися —

Нехай усе так чиниться і діється,

Як вирішать безсмертні небожителі.

Чи добрим, а чи злим здається вирок той,

Доводиться покірним бути смертному.

Не раз було, що зносивсь ніж офірника

Над шиєю похилою рокованця

Та й не спускавсь — являлось перешкодою

Втручання ворога чи й бога доброго.

Х о р

Як усе складеться — невгадна річ.

Сміло, царице, іди

Куди слід!

Людям добро і зло

Все неждано приходить;

Віщуванням віри не ймем.

Троя ж горіла, й бачили ми

Смерть у вічі — ганебну смерть;

А зараз ми тут

Тобі радісно служим,

Бачимо в небі сонце сліпуче

І красу всьогосвітню —

Тебе! О, щасливі ми!

Г е л е н а

Ну що ж, нехай стається те, що станеться!

Я мушу йти не гаючись у дім царський,

Давно не бачений, жагуче бажаний,

Немов утрачений — і знов повернений.

Так легко не зійду я тими сходами.

Де я гуляла жвавою дитиною.

Х о р

Сестри коханії,

Бранки сумливії!

Жаль і тугу забудьмо!

Разом з царицею,

Разом з Геленою

Возвеселімся, що вона

Хоч і пізно — вертається

Кроком твердим і радісним

Знов до отчого дому!

Слава святим богам,

Що сподобили нас

Путь верстати щасливо!

Линуть-бо звільнені,

Ніби окрилені,

Через безодні хоч які;

В'язень же бідний задарма

Руки благально простяга

До стін німої в'язниці.

А її із чужини,

Іздалеку,

Із троянських руїн

Боги вернули сюди

У старий, оздоблений знову

Отчий дім,

Щоб по безмірному

Щастю і горю

Літа дитинячі

Вона знову згадала.

П а н т а л і д а

(провідниця хору)

Покиньте стежку співу сяйно-радісну

І до дверей ви зором обернітеся!

Що бачу, сестри? Це ж до нас вертається

Цариця кроком бистрим і схвильованим!

Що скоїлось, царице? Що могло тобі

В твоїм дому замість вітання вірних слуг

Страшне спіткатися? Та ти й не криєшся —

Відраза на чолі твоїм малюється

І гордий гнів, що з дивуванням бореться.

Г е л е н а

(не зачинивши дверей, збентежено)

Не личить переляк дочці Зевесовій,

І страх рукою знишка не торкне її.

Та жах, що народився в надрах темряви

І з правіку приймає різні постаті,

Мов полум'я з вулкана вогнедишного,

Нарине нагло — потрясе й герою дух.

Так і тепер знаменнями жахливими

Стігійці[219] вхід у дім мені охмарили,

Що від порога рідного, жаданого

Радніша б я втекти, немов нелюбий гість.

Та ні, на світло вийшла я, і далі вже

Мене вам не прогнати, сили темнії!

Я освячу палати, і, очистившись,

Хай прийме вогнище царя з царицею.

П р о в і д н и ц я   Х о р у

Відкрий слугиням шановливим, владарко,

Що там тобі всередині спіткалося?

Г е л е н а

Що бачила я там, і ви побачите,

Коли ще ніч своє потворне кодло те

Не поглинула в надра таємничії.

Та щоб ви знали, я скажу й словами вам:

Гадаючи про свій святий обов'язок,

Вступила я в хором царський, у присінок —

Дивуюся пустельності й мовчазності;

Не чує вухо походу поспішного,

Не бачить око порання поквапного,

Нема ніде ні служниці, ні ключниці,

Щоб привітала приязно прибулицю.

Іду я далі, підійшла до вогнища,

Аж бачу, коло приску недотлілого

Сидить так, ніби жінка, щось, закутавшись, —

Велика, спить-не спить, а мов задумалась.

Недбалу владно я до праці збуджую,

Гадаю, що то ключниця, поставлена

Тут мужем, щоб усьому дому лад вести;

Вона ж сидить, закутавшись, недвигою.

Я погрожаю — руку підвела вона,

Немов мені тікати геть наказує.

Розгнівано від неї одвернулась я,

На сходи йду, що із покою спального

Ведуть до скарбосховища багатого;

Але ж яга з долівки тут зірвалася,

Мені дорогу грізно заступаючи, —

Худа, висока, з дико хмурим поглядом,

Що душу й зір жахає неоміряно.

Та річ моя тут марна, бо словами я

Не вималюю постаті потворної.

Дивіться, йде! І світла не злякалася!

Та наша влада тут, допоки верне цар.

Красоприхильник Феб те ночі твориво

Здоліє геть прогнати чи приборкати.

Ф о р к і а д а   виступає на порозі між одвірками.

Х о р

Всього зазнала я, хоч і юні

Кучері в'ються в мене круг чола;

Жахів немало бачила навіч —

Бою злигóдні, Трої пожар,

Згуби ніч.

Чула я гамір з'юрмлених воїв,

Чула безсмертних грізне гукання,

Чула мідяний Розбрату голос,

Що серед поля гучно лунав,

В мури бив.

Ох, ті мури стояли ще,

А вже полум'я ринуло,

Дім за домом руйнуючи,

Звідусіль налягаючи, —

Потрясло, мов ураган,

Місто, загорнене в морок.

Біжучи крізь вогонь і дим,

Я вбачала крізь заграву

Велетенськії постаті

Олімпійців розгніваних;

Грізно, грізно йшли вони

В палахкотінні жахному.

Я не знаю — бачила

Все те справді я чи мій дух,

Жахом оплутаний, марив лиш.

Тільки знаю, що бачу

Перед собою нині щось

Несказанно жахливе;

Навіть могла б торкнутися

До страхіття руками я —

Та побоююсь лиха.

Котра, скажи, ти

З Форкіса дочок?

Бо добре бачу вже —

Ти з його роду.

Мабуть, одна з Грай[220] хмуровидих,

Що вживають по черзі вдвох

Одне око й один зуб —

Жаховиті почвари!

Як же ти сміла

Поруч з красою

На очі Фебові,

Маро, з'явитись?

Ну що ж, виходь, виходь, як хочеш,

Все ж на огиду не гляне він;

Бо його священний зір

Зроду тіні не бачив.

Нас же, смертних, примушує

Доля зла, невблаганная

Муку тяжкую зносити —

Гірко на мерзощі, всіми зневажені,

Красолюбцям дивитися.

Ти, що стріла зухвало нас,

Слухай гану й прокльонів град,

Слухай лайку й погрози грім

З уст проклинаючих гордих щасливців тих,

Що боги сотворили їх!

Ф о р к і а д а

Старе це слово, та довічна правда в нім,

Що стид з красою не живуть у приязні,

Не ходять поруч стежкою житейською:

Одне із одним ворогують глибоко,

І де вони удвох собі зустрінуться,

То спинами навзаєм обертаються

І різно кроком поспішним розходяться,

Стид — з тугою, краса — з пихою гордою,

Поки обох не вкриє Орку[221] темрява

Або дочасно старощі не зборкають.

І ви, нахаби, з чужини приплентачі,

Сюди, мов журавлі оті, наринули,

Що з хриплим і пронизливим курлюканням

Над головами пролітають хмарою,

Аж треба вгору глянуть подорожньому, —

І знов вони своїм шляхом потягнуться,

А він — своїм; і з вами так же станеться…

Хто ж ви такі, що тут, в царській хоромині,

Буяєте менадами[222] сп'янілими?

Хто ж ви такі, що на поштиву ключницю,

Мов собачня на місяця, розгавкались?

Гадаєте, не знаю, що за цяці ви?

В воєнний час і зроджені, і зрощені,

Лакóмствами розпущені й розбещені,

І вояків, і громадян спокусниці!

Поглянуть — чисто сарана ненáситна,

Що ниви нам родючі поспіль нівечить,

Чужих трудів ледачії розхвійниці,

Добробуту ганебнії нищительки,

Товар обмінний, капосні запроданки!

Г е л е н а

Хто лає слуг у паниній присутності —

Привласнює собі права господарки,

Бо їй одній хвалить годиться хвальнеє,

І їй одній карати за переступи.

А я своєю челяддю вдоволена;

Вони мені служили щиро й віддано,

І в Трої ще — і в цілій, і в зруйнованій, —

І в злигоднях непевних мореплавання,

Де часто й густо всяк за себе дбає лиш.

І тут од них добра я сподіваюся;

Не в тім річ, хто слуга, а в тім, як служить він.

Тож замовчи і більше не визвірюйся;

Коли ти досі лад вела у палаці

Замість хазяйки — честь за те й хвала тобі;

Тепер прийшла хазяйка — уступися їй,

Бо замість дяки кари ще здобудешся!

Ф о р к і а д а

Так, має право челяді погрожувать

Царська жона, ясна домодержавиця,

Що довгі роки мудро в домі правила.

Тепер, коли сюди ти, знову визнана,

Вступаєш господинею й царицею, —

Прийми до рук давно забуті пóводи,

Всьому добру і всім нам будь володарка.

Але благаю, захисти стару мене

Від ледащиць, що, мов гуски, ґелґочучи,

Круг тебе в'ються, гарная лебедонько!

П а н т а л і д а

Яка гидка проти краси бридота ця!

Ф о р к і а д а

Який дурний цей нетям проти розуму!

Далі хоретиди[223] виходять із хору, відмовляючи поодинці.

П е р ш а   х о р е т и д а

Напевне, ти Ереба й ночі виплодок.

Ф о р к і а д а

Ти Скіллі нібито сестра питимая.

Д р у г а   х о р е т и д а

Увесь твій рід — потвори та страховища.

Ф о р к і а д а

Іди до Орку! Там уся рідня твоя!

Т р е т я   х о р е т и д а

Та й ті, що там живуть, молодші всі, як ти.

Ф о р к і а д а

Іди підсуньсь до древнього Тірезія!

Ч е т в е р т а   х о р е т и д а

Тобі за внучку мамка Оріонова.

Ф о р к і а д а

Тебе кормили Гарпії[224] з помийниці.

П ' я т а   х о р е т и д а

А ти вже, худорба, чим ти годуєшся?

Ф о р к і а д а

Та вже ж не кров'ю, що до неї ласа ти!

Ш о с т а   х о р е т и д а

Сама трупиця, трупами ти ласуєш.

Ф о р к і а д а

У тебе й зуби в пельці мов вампірячі.

П а н т а л і д а

Скажу я, хто ти, щоб тобі заціпило!

Ф о р к і а д а

Скажи, хто ти, і загадка розгадана.

Г е л е н а

Не з гнівом, а із сумом я втишаю вас —

Забороняю навісні перéсвари!

Володарю немає шкідливішого

Над розбрат і незлагоду між челяддю:

Тоді його накази не вертаються

Луною виконання незабарного, —

Буяють скрізь свавільники розгукані,

І він даремно лає їх, розгублений.

Та це не все ще: сварами та чварами

Ви лиховісних викликали привидів;

Вони мене обстали, ніби в Орку я,

А не до краю рідного вернулася.

Чи це мара, чи спогади минулого?

Чи я була, чи є, чи буду жахом тим,

Руїнницею міст, маною, маревом?

Тремтять дівчата, а тобі все байдуже,

Промов, стара, слова свої розважливі!

Ф о р к і а д а

Хто довгих літ всіляке щастя згадує,

За сон тому богів найвищі милості.

Ти ж, долею прещасною впосажена,

В житті стрічала лиш коханців пристрасних,

Готових на які завгодно подвиги.

Тезей[225] тебе запраг, тебе, дитину ще,

Сам гарний, дужий, рівня Геркулесові.

Г е л е н а

Узяв мене, десятилітню сарноньку.

Сховав мене в Афідні-місті, в Аттиці.

Ф о р к і а д а

Коли ж тебе звільнили Кастор з Поллуксом,

Геройства цвіт найкращий за тобою вивсь.

Г е л е н а

Та підійшов під ласку перш, признаюся,

Патрокл одважний, побратим Ахіллові.

Ф о р к і а д а

Тебе ж оддав твій батько Менелаєві,

Що був і морехід, і домолюб разом.

Г е л е н а

Віддав йому дочку, а з нею й царство все,

І Герміона в шлюбі тім родилася.

Ф о р к і а д а

А як пішов він в бій за критську спадщину,

Прекрасний гість явивсь тобі, самітниці.

Г е л е н а

Нащо ти згадуєш напіввдівство моє

І лихо, що мені потому скоїлось?

Ф о р к і а д а

Бо в тій війні і я, критянка вільная,

У бранку обернулась, у невільницю.

Г е л е н а

Шафаркою тебе він враз поставив тут,

Звіряючи на тебе все майно своє.

Ф о р к і а д а

А ти його покинула і в Трої десь

Кохання насолодами впивалася.

Г е л е н а

Не говори про насолоди! Безліч бо

Мені упало злигоднів на голову!

Ф о р к і а д а

Ще славлять, ніби двійником являлась ти —

Тебе і в Трої, і в Єгипті бачили.

Г е л е н а

Облиш химерні вигадки та вимисли,

Бо хто я є, уже й сама не тямлю я.

Ф о р к і а д а

А ще говорять, що до тебе з Гадесу

Ахілл літав любовним перелесником,

Бо й за життя без долі був закоханий.

Г е л е н а

Як тінь із його тінню я єдналася, —

То був лиш сон, те і слова потверджують:

Тепер уже й сама я тінню нидію.

(Омліває, падає на руки півхору).

Х о р

Змовкни, змовкни,

Зловіснице, злорічнице ти!

Із пащеки однозубої,

Із гирла жахного

Тільки лихе можна почуть.

Бо та злоба, що вдає з себе добрість,

Вовче нутро під овечим руном

Більше лякають мене, як трьохголовий той Цербер[226].

Ми тривожно слухаєм:

Чом? Як? Відки те взялось —

Тая лютість,

Що в потворі таїться десь?

Замість утішних, привітних, лагідних

Слів, що навіяли б нам забуття,

Ти із минулого згадуєш

Більше про нещастя,

Блиск теперішнього тим

Ти отьмарюєш разом

І в майбутнім

Світло надії криєш ясне.

Змовкни, змовкни!

Щоб душа із цариці

Геть не вилинула,

Щоб осталась надовго

В найпрекраснішім тілі,

Що понад нього в світі нема.

Гелена опритомніла і знову стає серед хору.

Ф о р к і а д а

Із-за хмари, із-за тучі вийди, сонце золоте!

І сповите ти ясніло, а тепер — гори, палай!

Глянь ласкаво, як навколо розцвітає любо світ!

Хоч і звуть мене бридкою, я прекрасне визнаю.

Г е л е н а

Хилитаючись виходжу я зі млосної імли;

І радніша б відпочити, бо вже втома всю змага,

Та годиться нам, царицям, як і людям взагалі,

Бадьоритись, не коритись несподіваній біді.

Ф о р к і а д а

Нині встала перед нами ти у величі краси;

В тебе в зорі — повеління; що велиш нам? Говори!

Г е л е н а

Що ви згаяли у сварці, надолужте нині враз!

Все зготуйте для офіри, як загадано царем!

Ф о р к і а д а

Все готове вже в хоромі: триніг, чаші, гострий ніж,

Чим кропити, чим кадити — тільки жертву укажи.

Г е л е н а

Не назвав і цар офіри.

Ф о р к і а д а

Не назвав? О горе нам!

Г е л е н а

Що за горе прочуваєш?

Ф о р к і а д а

О царице! Жертва — ти!

Г е л е н а

Я?

Ф о р к і а д а

І решта.

Х о р

Горе й лихо!

Ф о р к і а д а

Ти поляжеш під ножем.

Г е л е н а

Це жахливо! Чуло серце!

Ф о р к і а д а

Неминучий той кінець.

Х о р

Ах! А ми? Що з нами буде?

Ф о р к і а д а

Їй судилась гідна смерть,

Вам же всім упала доля — у піддашші на трямку,

Мов дроздам у западеньці, теліпатися рядком.

Гелена і хор стоять, уражені й перелякані, своєрідною мальовничою групою.

Привиддя! Так усі й поціпли злякано,

Тремтять за те життя, що вже немає в них…

Отак і люди — ті ж нікчемні привиди,

Не люблять з сонця світом розлучатися,

Та від кінця — ні випросу, ні визволу,

І всі те знають, хоч бодай не знать його!

Так, ви пропащі! Нум, пора заходитись!

(Плеще в долоні).

Де не взялись у дверях замасковані карлики, що жваво виконують усі загади.

Сюди, до мене, карлики кружалисті!

Підкочуйтесь! Тут досхочу нашкодите.

Ось місце вівтарю золоторогому;

На срібний пруг кладіть ножа блискучого,

Глеки поналивайте вщерть водою ви,

Щоб плями крови чорної було чим змить;

Долівку застеліть розкішним килимом,

Щоб жертві стать по-царському навколішки,

Нехай тоді її, обезголовлену,

Почесно, як годиться, поховаємо.

П а н т а л і д а

Стоїть цариця осторонь, задумавшись,

Дівчата в'януть, мов трава підкошена…

Між них найстарша я, і мій обов'язок —

З тобою, щонайстарша, перемовитись.

Досвідчена ти, мудра й мов зичлива нам,

Хоч та безмізка челядь і сварилася.

Скажи, як можна лихові зарадити?

Ф о р к і а д а

Це легка річ; залежить од цариці лиш

Себе спасти і вас зарятувати всіх,

Тут треба тільки швидкості й рішучості.

Х о р

Найчесніша поміж Парок, наймудріша між Сівілл,

Не вживай ти злотних ножиць, провісти нам довгий вік!

Бо мов чує вже гойдання, неприємне колихання

Наше тіло, що воліло б колихатись у таночку

Чи в обіймах любо мліть.

Г е л е н а

Їх страх бере; мені ж не страшно — боляче;

Даси рятунку, то прийму з подякою;

Бо мудрому, обачному стає не раз

Можливим неможливе. Говори мерщій!

Х о р

Говори ж ти, не барися: як нам, бідним, увільниться

Від тих зашморгів жорстоких, що намистом ненависним

Нам от-от очеплять шиї? Вже ми чуєм, бідолашні,

Задихання, жах конання… Зжалься, змилуйся над нами,

Реє, мати всіх богів!

Ф о р к і а д а

Чи стане ж вам терпцю на довгу оповідь?

Я б розказала вам про все, що трапилось.

Х о р

Ой стане! Поки слухатимем — житимем.

Ф о р к і а д а

Той, хто добра пильнує, дома сидячи,

Хто стіни житла дбало зашпаровує

І лагодить покрівлю, щоб не капав дощ, —

Той вік звікує в щасті і в добробуті!

Хто ж кине те святе домове огнище

І легковажно у світи повіється, —

Хоч місце й найде той старе, вернувшися,

В нім змінено усе, коли не знищено.

Г е л е н а

Облиш старі, усім відомі приказки!

Розповідай, та не роз'ятрюй ран старих!

Ф о р к і а д а

Це не докір, а вступ лиш до історії.

Цар Менелай блукав десь, все плюндруючи,

Ні суходолу не минав, ні острова,

Часами навертався лиш зі здобиччю.

Провоював аж десять літ під Троєю,

А скільки літ додому плив — не відаю.

А що ж ведеться в домі Тіндареєвім?

Що діється у царстві Менелаєвім?

Г е л е н а

Невже ти так із лайкою зріднилася,

Що без докору й слова вже не вимовиш?

Ф о р к і а д а

Не рік, не два гуляло пустовщиною

Міжгір'я, що лежить од Спарти к півночі,

За Тайгетом, звідкіль шумливим бистренем

Еврот біжить, до нас у діл спускається,

Лебежі стаї в комишах погойдує.

В міжгір'ї тім осілось плем'я сміливе,

Прийшовши з глибу пітьми кімерійської[227],

Ізмурували тверджу неприступну там

І верховодять краєм, як їм хочеться.

Г е л е н а

Чи видано ж? І як вони зробили те?

Ф о р к і а д а

Та мали час — затого буде двадцять літ.

Г е л е н а

Один там пан? Чи зграя то розбійницька?

Ф о р к і а д а

Вони не розбишаки, й пан один у них.

Його не ганю, хоч сюди й навідувавсь;

Усе б забрати міг, а вдовольнивсь проте

Дарунками, мовляв, а не даниною.

Г е л е н а

Який же він?

Ф о р к і а д а

Та я його вподобала:

Хороший, жвавий, сміливий, освічений,

Розсудливий — не гурт таких між греками,

Хоч варварами звуть їх, я не думаю,

Щоб хто з них здатен був на ті жорстокості,

Що їх герої в Іліоні коїли.

Звіряюсь я його великодушності.

А замок той — аби ви тільки бачили!

Вже не того незграбного муровання,

Що ваші предки так чи сяк виводили,

Нетесаними кам'яними брилами

Вергаючи безладно по-циклоп'ячи;

У них же замок — шнур у шнур розмірено.

Зокола глянь — до неба аж здіймається,

Гінкий, кріпкий, мов сталь гладка, поблискує,

І думкою полізеш — піде поковзом.

Всередині ж лежить просторе дворище,

Будівлями всілякими обсаджене;

Колони скрізь, колонки, арки й арочки,

Альтани, ґалереї, ходи й виходи,

Герби…

Х о р

Герби? Які герби?

Ф о р к і а д а

Ви ж бачили

Гадюку в'ючу на щиті Аяксовім;

Так само мали й семеро під Фівами[228]

У себе на щитах значущі образи:

Чи місяць та зірки на небі темрявім,

А чи боги, герої, списи, факели,

Усе, що мирним городам погрожує.

Такі ж ото процвітані зображення

І ці герої мають з діда-прадіда:

Леви, й орли, дзьоби, і крила, й пазури,

Павиний хвіст, троянди, роги зуброві,

Смужки червоні й сині, злотні й сріберні;

І все то те у залах понавішано,

А в залах тих і просторо, і весело —

Бери й танцюй…

Х о р

Скажи, чи є ж танцюри там?

Ф о р к і а д а

Та ще й які! Золотокудрі красені!

Від них аж паше молодістю ярою,

Як од Паріса, що царицю…

Г е л е н а

Годі вже!

Не відбігай від речі, до кінця доводь!

Ф о р к і а д а

Тобі кінця доводити — погоджуйся,

І я тебе перенесу у замок той.

Х о р

Погоджуйся, себе і нас врятуєш ти!

Г е л е н а

Невже ж таки я маю сподіватися

Від Менелая лютої жорстокості?

Ф о р к і а д а

Забула, що вчинив він Деїфобові[229]?

З тобою, братовóю завдовілою,

Він жив насильно, ласо розкошуючи,

Тож Менелай йому і носа, й вуха втяв,

Збагнітував, що страх було й дивитися.

Г е л е н а

За мене то він люто так скарав його.

Ф о р к і а д а

За нього ж то він люто так скара й тебе.

Красу ділить шкода; хто мав усю її,

Радніш уб'є її, як мати тільки часть.

Здалека чути сурми. Хор здригається.

Як гук сурми у вуха вам вдирається,

Геть шарпаючи душу, так і ревнощі

Вгризаються у груди чоловікові,

Нагадують, що мав він і що втратив він.

Х о р

Чуєш, грають жоломійки? Бачиш, блискають мечі?

Ф о р к і а д а

Здрастуй, царю-володарю! Радо я тобі вслужу.

Х о р

Ну, а ми?

Ф о р к і а д а

А ви, відомо, вам рятунку вже нема:

Перш помре цариця ваша, потім згинете самі.

Пауза.

Г е л е н а

Що зараз треба нам, я вже надумала.

Здаєшся ти мені облудним демоном,

Що і добро на зло оберне з капості.

Піду я поки за тобою в замок той,

Що буде далі — я про теє відаю,

Не вам відкрити помисли царицині.

Ходімо всі! Стара, іди попереду!

Х о р

Залюбки йдем ми туди,

Йдем, поспішаєм;

За нами — смерть,

Перед нами знов

Мури твердині,

Ворогам недоступні.

Хай вони нас бережуть

Так, як і наш Іліон, —

Він же врешті впав

Тільки від підлих хитрощів.

Підіймається туман, залягає глибину сцени, а як треба, і передній кін.

Що це за знак?!

Сестри, поглядіть:

Був такий світлий день!

Де не взявся млистий туман

Із Еврота хвиль святих;

Вже не видно й берега,

Очеретом умаєного,

Вже почезли в імлі

Лебеді-білогруди,

Що гуртом лагідним

Поплески плили.

Чути здаля —

Лебедіють десь…

Лебедіють-ячать.

Все те, певно, віщує нам смерть;

Ми рятунку ждали вже —

Що ж натомість станеться?

Все грозить загибеллю нам,

Лебедятам дрібним,

Пташечкам білогрудим,

Нашій Лебедівні…

Горе, горе нам!

Все облягла кругом

Темна, густа імла;

Вже й одна одну не вгледимо!

Чи ми йдем, чи не йдем?

Чи по землі,

Чи над землею дріботимо?

Бачиш? То ж Гермес[230] мріє там

Спереду нам… Має злотним жезлом,

Мов завертає нас знову назад

До безвідрадного, похмурого,

Хоч повного невловних постатей,

Та вічно-порожнього Аїда.

Ще темніше раптом стало, мла розвіялась без блиску,

Сірі, бурі, хмурі мури появились перед нами.

Замикають круговиди… Чи це двір такий, чи яма?

Страшно, страшно, любі сестри! Ми в неволі! І ніколи

Ми ще в тяжчій не були!

ВНУТРІШНЄ ЗАМКОВЕ ПОДВІР'Я, ОТОЧЕНЕ БАГАТИМИ ФАНТАСТИЧНИМИ СЕРЕДНЬОВІЧНИМИ БУДІВЛЯМИ

П р о в і д н и ц я   х о р у

Поквапне й нерозумне те жіноцтво скрізь!

На всіх вітрах сюди й туди хитається,

Хвилюється і долею й недолею…

Завжди одна із одною в незлагоді,

Перечитесь — і тільки в горі й радощах

Буває, що водно сміється й плачеться.

Мовчіть і ждіть, дивіться: наша владарка

Задумалась, вирішує, що діяти.

Г е л е н а

Та де ж ти ділась, Піфіє[231], чи як тебе?

Виходь уже з склепінь твердині хмурої!

Як ти пішла до ватага славетного,

Щоб запобігти нам його прихильності, —

Хвала тобі! Веди мене до нього враз!

Спокою вже по всіх тривогах прагну я.

П р о в і д н и ц я   х о р у

Даремно ти, царице, озираєшся;

Вже зникло десь непевне те страховище,

Запало, може, в надра тої темряви,

Що з неї ми так загадково вирнули;

А може, десь блукає лабіринтами

Чудного замка з тисячею пазамків,

Господаря питаючи для зустрічі.

Гляди, вгорі усе заворушилося,

Порталами, ходами, коридорами

Снують туди й сюди меткі прислужники —

Либонь, бучне вітання нам готується.

Х о р

Дух угору піднявсь! О, погляньте туди —

Як там чемно ідуть, сповільняючи хід,

Юнаки-двораки все улад та уряд…

На чиє ж то веління, на чий то наказ

Наближає до нас в урочистій тиші

Гроно хистке чарівних молодят?

Залюбується всяк на ту гожу ходу,

І на кучерів май круг ясного чола,

І на лиця рум'яні, як персика плід,

Злéгка засіяні ніжним пушком…

Аж кортить укусить, та боюся якось,

Бо бувало й раніш, що укусиш таке —

Попелом візьметься в роті!

Та ось найкращі

Підходять сюди:

Що ж то несуть?

Ступні під трон,

Килим до ніг,

Пишний понадтронний намет;

Він вінцем імлистим

Звивсь над головою

Нашої цариці,

Бо вона вже сіла

На оздобний розкішний престол.

Станьмо сюди

Всі попідніжжю —

Слуги її.

Славне, славне, триславне,

Благословенне вітання таке!

Все сказане хором поступово виконується. Після того як слуги та джури довгою вервечкою поспускалися вниз, угорі на сходах з'являється   Ф а у с т   у лицарських середньовічних пишних шатах і повагом зіходить униз.

П р о в і д н и ц я   х о р у

(уважно роздивляючись на нього)

Коли йому, як іноді трапляється,

Боги усього того не позичили, —

Величності, пристойності, люб'язності, —

А дарували, — скрізь удачу матиме:

В запеклому бою з мужами сильними

І у дрібній війні з жінками гожими.

Він перевершить щонайкращих витязів,

Яких, було, так високо цінили ми.

Ходою неспішною, шанобливою

Надходить князь; звернись до нього, владарко!

Ф а у с т

(підходить, побіч нього Лінкей у кайданах)

Замість яси, вітання-шанування

І зустрічі врочистої, як личить,

Веду тобі раба в важких кайданах,

Що, занедбавши власний обов'язок,

Мені не дав звершить мою повинність.

Впади до ніг володарці, винись!

Царице! Я поставив був його

Бачучого на вежу височенну,

Щоб він звідтіль уважно і обачно

Землі і неба далей пильнував

І вістував про все, що там побачить, —

Чи хмарою насуне десь отара,

Чи лавою надходить враже військо

Із гір у діл — отару захистим,

На військо вдарим. Нині ж він прошкодивсь:

Ти йдеш — а він про те не сповіщає,

І не змогли ми гідно вшанувать

Достойну гостю. Цю тяжку провину

Він кров'ю б досі вже спокутував,

На горло скараний. Але тепер

В твоїх руках покара і пощада.

Г е л е н а

Ти дарував мені високу власть

Судді й цариці, і хоч я гадаю,

Що ти мене лиш вивірити хочеш,

Звершу судді найперший обов'язок —

Послухать винуватця. Говори!

Б а ш т о в и й   Л і н к е й

Дай вклониться, подивиться,

Смерть моя, моє життя!

Богом послана цариця —

Лиш тобі мої чуття.

Ждав я рано, що на сході

Вирне світла джерело,

Та неждано в пишній вроді

Сонце з півдня ізійшло.

І в той бік звернувся весь я;

Замість падолів і гір,

Замість далі піднебесся

Лиш його вбачав мій зір.

Я удався винозорим,

Мов у лісі темнім рись,

Та серпанком півпрозорим

Очі раптом понялись.

Ледве мріє щось там тьмяне —

Вежа? Брама? Вал? Стіна?

Мла рідіє, мла мов тане —

Аж богиня вирина!

Сяйво миле полонило

Серце й душу, все єство;

Нещасливця осліпило

Красотою божество.

Я забув, що на сторожі,

Не трубив мій вірний ріг…

Вбий мене — і я без дрожі

Згину в тебе біля ніг.

Г е л е н а

Не випада мені карать за злочин,

Що через мене стався… Скрізь і всюди,

Собі на безголов'я, пориваю

До безуму серця мужів, які

Себе й других ладні згубить за мене.

Боги й напівбоги, герої й демони

За мене бились, шарпались, боролись

І за собою по світах водили…

Первинна, вже накоїла я лиха,

Вторинна ж, і третинна, й четвертинна[232] —

Ще більше! Увільни цього бідаху.

Кого знетямив бог, невинен той.

Лінкей виходить.

Ф а у с т

Володарко! Здивовано я тут

І влучницю, і влученого бачу,

І лучницю, і враженого нею…

Ось стріли знов за стрілами летять

І в мене б'ють, дзижчать навкруг, пернаті,

Пронизуючи наскрізь замок мій.

Що я тепер? Бентежиш ти мені

Знічев'я вірні слуги й кріпкі мури;

Боюсь, що й військо скориться моє

Тобі, непереможно-переможній.

Що ж діяти? Мабуть, себе і все,

Що мав своїм, — тобі віддати мушу…

Дозволь мені до ніг твоїх схилитись

І вільно й щиро визнати тебе

Царицею, єдиною віднині.

Л і н к е й

(несучи скриню; слуги за ним несуть ще декілька)

Могутня владарко, я знов

На тебе глянути прийшов!

Хай подивлюсь на вроди чар,

Убог, як раб, багат, як цар.

Чим був я перш? Чим став тепер?

Чи я вродивсь, чи я помер?

В очах моїх, немов крізь сон,

Мигоче твій сліпучий трон.

Зі сходу ми юрбою йшли

І захід весь мов залили;

Народ повсюди плив, як плав,

Передній заднього не знав.

Один поліг, другий надбіг,

І третій з ратищем настиг,

Скрізь за одним валило сто,

На вбитих не вважав ніхто.

Нестримний був той наш похід,

Ми йшли й горнули все під спід,

Де я сьогодні панував,

Там завтра інший плюндрував.

Усе ми брали на трапку:

Ті білу челядь, хто яку,

А ті — бики, а ті — воли,

А інші коней знов вели.

Я ж на абищо не хапавсь,

Я тільки в рідкіснім кохавсь,

І те, що в інших теж було,

Кидав я геть, як бите шкло.

Я всюди нишпорив скарбів,

І зір мене несхибно вів,

Бо він до всіх кишень сягав,

Крізь віко скрині прозирав.

Без ліку злота я надбав

І самоцвітів назбирав.

Бери що хоч — ось чудо з чуд,

Великий ярий ізумруд.

Найкращий жемчуг-жемчужок

Візьми собі для сережок;

Нá засоромлений рубін —

Зблід від твого рум'янцю він.

Візьми увесь коштовний скарб,

Що грає змінним блиском фарб;

Складаю я тобі до ніг

Набуток ратних діл моїх.

Багато скринь вже на виду,

А треба буде — ще знайду:

З твоєї ласки я б тут звів

Палату цілу з тих скарбів.

Лиш зійдеш ти на трон ясний,

І вже схиляються як стій

Багатство, розум, сила й міць

Перед царицею з цариць.

Те все добро було моє,

Тепер воно твоїм стає;

У чім я мав життя мету,

Вбачаю нині суєту.

Все те зів'яло й полягло,

Неначе скошене зело;

Та як привітно глянеш ти,

Все буде знов рости й цвісти.

Ф а у с т

Неси назад набуток бойовий,

Коли без гани, то й без нагороди.

І так уже усе належить їй

У замку — чи заведено давати

Окремо щось? Іди порозкладай

Скарби всі влад! Небачену пишноту

Яви очам! Щоб замкове склепіння

Заграло чистим небом, щоб чудовно

І неживе в тім раї ожило!

Щоб їй під ноги славсь квітчастий килим,

Щоб їй долівка скрізь пушилась пухом,

Щоб їй усе промінним сяйвом сяло,

Таким, що не засліпить лиш богів!

Л і н к е й

Зайвий, пане, твій наказ —

Все слуга влаштує враз:

Тій красі добро й життя —

Все віддам без вороття…

Присмирніли вояки,

Притупилися клинки;

Взрівши той чудовний вид,

Сонця лик — і той поблід…

Проти кращої з богинь

Все на світі — прах і тлінь!

(Виходить).

Г е л е н а

(до Фауста)

Бажаю я розмовиться з тобою;

Сядь при мені! Займи порожнє місце

І воднораз мені моє вбезпеч.

Ф а у с т

Ні, перш дозволь навколішки упасти,

Зложити клятву вірности і руку,

Що підійма мене, поцілувати!

Хай буду я співвладником твоїм

В безмежній, неоміряній державі,

Приклонником, слугою, оборонцем!

Г е л е н а

Я бачу й чую тут немало див,

Хотілося б спитать не про одне.

Скажи, чому слугú твойого мова

Бриніла так незвично й милозвучно?

До звука звук пристроювався влад,

До слова слово ніби пригорталось,

Голубилось, голублячи мій слух.

Ф а у с т

Коли тобі злюбилась наша мова,

То, певно, й спів сподобається теж

І зглибока схвилює, пройме душу…

Найкраще ми ту музику спізнаєм,

Обоє розмовляючи навзáєм.

Г е л е н а

Хотіла б я навчитись тої мови.

Ф а у с т

То мова серця й щирої любови.

Як серце, мріючи, радіє і болить,

Тоді шукаємо…

Г е л е н а

…з ким мрію поділить.

Ф а у с т

В минулім чи вдалось, в майбутньому чи вдасться,

Лише в теперішнім…

Г е л е н а

…знаходимо ми щастя.

Ф а у с т

У нім одрада, влада в нім тривка,

Зарукою тому…

Г е л е н а

…моя рука.

Х о р

Хто закине щось цариці,

Що приймає так прихильно

Пана цього замку?

Вже ж нам правди ніде діти:

Всі ми бранки, ще й не вперше,

З часу Трої загибелі,

З часу мандрів тривожних

Та безвихідних злигоднів.

Жони, звичні до кохання,

Добре знають, хто що варт,

А не вибирають;

Пастухам золотокудрим

А чи й фавнам чорношерстим —

Як кому коли випаде —

На принадливе тіло

Рівне право дають вони.

Ближче й ближче зсуваються

Вже цариця та лицар, —

Коліно в коліно, плече в плече,

Рука в руці гойдаються

На подушках

Свого трону препишного.

Бо ж не бояться величні царі —

Тайнії радощі

Сміливо виявить

Перед очі народу.

Г е л е н а

Далеко десь і близько разом я,

І світ увесь по-новому сія.

Ф а у с т

Душа в мені огнем жаги взялась;

Я мов у сні — зникає місце й час.

Г е л е н а

Я віджила й відмолоділа знов;

Це все дала мені твоя любов.

Ф а у с т

Як зрозуміть цю долю пречудну?

Ми мусим жить — бодай лиш мить одну…

Ф о р к і а д а

(увіходить прожогом)

Киньте читанку кохання,

Пустотливе воркування,

Воркітливе пустування, —

Розважатися не час.

Чуйте — віє даль грозою,

Сурми грають десь до бою,

Згуба близиться до вас.

Менелай шикує лави

Змити в битві бруд неслави,

Загасити пал образ!

Переможця взнаєш злобу —

Буде те, що й Деїфобу,

За жіночий любий лас.

На гілках повиснуть зайди,

А на зрадну жінку, знай ти,

Жрець сокиру вже припас.

Ф а у с т

Ізнов завада, знову неприємності!

І в небезпеці не люблю я кваплення.

Зла вість гінця й найкращого обриджує,

А ти, найбридша, в злих вістях кохаєшся.

Але у нас тобі не пощасливиться —

Пусті слова! Немає небезпеки тут,

А якщо й є — то нам до неї байдуже.

Сигнали, постріли з веж, сурми й жоломійки, військова музика, похід потужного війська.

Дивись, як одіб'ють удар той

Хоробрі витязі мої:

Лиш той любови жінки вартий,

Хто вміє захистить її.

(До ватажків, що вирізняються із лав і підходять до нього).

В них погляд стримано-жагучий;

І переможна в них хода;

Це — порив півночі могучий,

Це — сила сходу молода.

Одіті в сталь, повиті в грози,

Де йдуть вони — усе паде,

І скрізь по тій жахній дорозі

Земля гуде — луна іде…

Перехопились через Пілос, —

І Нестор[233] здержать не здолав,

Царків рушення розчепилось

Під ярим тиском буйних лав.

Женіть же звідси Менелая,

Зіпхніть у море знов мерщій!

Хай там добичником шмигляє,

Як до душі йому розбій.

Ви нині герцоги, владуйте,

Я вам весь край оддам у лен —

Цариці Спарти всі слугуйте,

Вона над вами сюзерен[234].

Германцю я Коринф лишаю,

Нехай затоки береже,

А ґоту звірюю Ахаю —

Хай крутояру стереже.

Хай франк іде собі в Еліду,

Мессену сакс бере в уділ,

Норман посяде Арголіду,

Морський очистивши окіл.

Для ворогів незламні в гарті,

Між себе — мов одна сім'я,

Ви підкоряйтесь тільки Спарті,

Де трон володарки сія.

Вона вщасливить всю державу,

Зичливо дбаючи про всіх,

І суд, і право, й силу, й славу

Всяк найде в неї біля ніг.

(Сходить із престолу, князі обступають його навкруги, щоб краще почути його накази й розпорядження).

Х о р

Той, хто красуні жадає собі, —

Передусім обачно

Доброї зброї хай припасе!

Словом лагідним він добув

Найцінніше на світі, —

Та здобуток непевний той;

Хитрий підлесник украв би його,

Смілий розбійник одняв би його, —

Тим зазіханням відсіч готуй!

Нашого князя за те я хвалю

І над усіх ціную,

Що так уміло й сміло з'єднав

Він дружину хоробрую,

Завше вірну й покірну.

Всі сповняють наказ його,

Кожен для себе на зиск і користь,

Для можновладця на дяку й хвалу,

Для обох разом на славу й честь.

Хто ж би відняв її

В нашого пана вже?

Хай володіє він нею один,

Владу ту радо ми всі визнаєм:

Він оборонить із нею і нас

Муром міцним, військом грізним.

Ф а у с т

Дарунки, роздані тобою,

Натхнули їх на бранний труд;

Нехай ідуть вони до бою,

А ми удвох лишімся тут!

Несхитним муром ставши вколо,

Вони вбезпечать тишу й мир

Півострову, який із суходолом

Поєднує легеньке пасмо гір.

Це край щасливий, край блаженний,

Це рай для всіх земних племен,

Уділ прекрасної Гелени,

Що став в той день благословен,

Коли між комишів Еврота

Вона з яйця постала там[235],

Божественна, осяйна врода,

На диво матері й братам.

Цей край у радості безмірній

Тобі несе свої скарби;

Над світ увесь, тобі покірний,

Свою вітчизну возлюби!

Хай шпиль зубчастий ледве-ледве гріють

Холоднуваті сонця паруси,

Там нижче гори трохи зеленіють —

Вже є якась пожива для кози.

Джерела б'ють, дзюрчать гірські потоки,

Тут зелен кожен схил і кожен яр,

Тут полонини стеляться широкі,

Хвилюють руном лагідних отар.

Худоба ходить безбач там рогата,

Над урвищами бережко пнучись,

Всім є тут тирло, хоч скота й багато,

Між скелями печер доволі скрізь.

Тут Пана храм, тут жвавих німф оселі,

Байраків свіжа, прохолодна тінь,

Дерева тут гіллясті понад скелі

До неба пнуться, рвуться в височінь.

Це праліси! Пишає дуб крислатий,

Немов навік у землю вкоренивсь,

А явір, соком радісним наллятий,

Стрункий-гінкий, мов граючися, звівсь.

Там молоко струмує для маляток,

Здоров'ям віє тінявий намет,

Жахтять плоди — Помони[236] щедрий даток,

І з борті капле запахущий мед.

Тут щастя дістають у спадку,

Рум'яні лиця і вуста,

І кожен тут в довіллі і в достатку

Немов безсмертним вироста.

Викохуються діти ніжним маєм,

Доходять мужньої снаги,

Дивуючись, ми віри не діймаєм,

Що люди то, а не боги.

Сам Аполлон у постаті пастушій

Ходив між ними взором красоти;

Коли природа опанує душі,

Водно зіллються всі світи.

(Сідаючи побіч неї).

Прийшла до нас сподівана година,

Минулого нехай потане й слід!

Найвищий бог зродив тебе, єдина,

Твій рідний край — прекрасний перший світ.

Навіщо ця тісна фортеця?

Лиш побажаймо — і для нас

Аркадія[237] блаженна розцвітеться,

Ясна і юна повсякчас.

В той край коханий, рай жаданий

Дорога нам тепер лежить,

Змінявши трони на альтани,

В аркадськім щасті вільно жить!

Сцена нараз відміняється. До низки ґротів притуляються позакривані альтани. Тінявий гай розкинувся аж до навколишніх стрімчастих скель. Фауста й Гелени не видко. Дівчата з хору полягали спати — хто де.

Ф о р к і а д а

Чи довго ще оті дівчата спатимуть?

Таж їм, мабуть, і в сні того не снилося,

Що я отут на власні очі бачила.

Збуджу я їх — хай молоді чудуються,

Та й ви, бородані, що, долі сидячи,

Ждете розв'язки дивної історії, —

Вставайте, гей! Струсіте жваво кучері,

Пробуркайтесь і слухайте оповісті!

Х о р

Говори нам, розкажи нам, що за чудо-диво склалось!

Найлюбіше те нам слухать, чому вірити незмога,

Бо уже ж нам остогидло, на ті скелі дивлячись.

Ф о р к і а д а

Очка ледь попротирали, вже й занудилося вам?

Ну, то знайте: в цих печерах, в цих наметах, в цих альтанах,

У притулку цім затишнім скрилась пара ідилічна —

Наша пані з нашим паном.

Х о р

Що ти кажеш?

Ф о р к і а д а

Потаймиру

Там вони собі втішались — тільки я їм слугувала;

Мала побіч я стояти, та, як вірниці годиться,

За чимсь іншим я дивилась, часто-густо одвихалась,

Все шукала трав, коріння, розмаїтих зіль цілющих

І лишала їх одних.

Х о р

Ти таке говориш, ніби там, в альтані, світ є цілий —

Гай і луки, гори й ріки; байку баєш, та й уже!

Ф о р к і а д а

Правда, правда, неймовірні! Там глибини незглибимі,

Залів, ходів, коридорів там без ліку, без числа…

Коли чую — у печері залунало срібним сміхом;

Аж дивлюся — то хлоп'ятко од жони до мужа скаче,

А од батька знов до неньки — там-то пестощів і ласок,

Там-то пустощів і жартів, там-то вигуків щасливих —

Аж не тямишся од них!

Ніби геній — так безкрилий, ніби фавн — не звірюватий,

Ось уже й на землю скочив, та аби землі черкнувся,

Враз його кидає вгору, і за другим-третім скоком

Аж до стелі вже достав.

Мати злякано гукає: «Ти плигай собі як знаєш,

А літати стережися, раз літати не дано!»

Батько лагідно вмовляє: «У землі є рвійна сила,

Що тебе угору зносить; лиш ногою стань на землю —

Зразу сили наберешся, як той син землі Антей».

Так скакає жвавий хлопчик сміло з каменя на камінь,

Наче м'ячик скрізь літає, пружний, бистрий і в'юнкий.

Аж нараз в глибоку прірву провалився — і немає…

Мати плаче і голосить, батько хоче утішати,

Я не знаю, що робити… Коли раптом — що це знову?!

Чи наховано скарбів там? Вбраний в красні, барвні шати,

Він з'явився знов очам.

Весь розцвічений стрічками, ще й рукава з торочками,

В ручках — ліра злотострунна, — Аполлон малий, та й годі, —

Він виходить радий, жвавий і стає на скелі-кручі;

Аж нетямлячись од щастя, батько й мати обнялись…

А в малого понад чолом дивне сяйво заясніло —

Чи оздоба то злотиста, а чи генія вінець?

І в його поставі гордій видно віщу силу духа,

Що обійме все прекрасне, зродить музику безсмертну;

Ось почуєте її ви, ось побачите його ви, —

Дивуватимете дивом з тої сили і краси.

Х о р

Все це за чудо ти

Маєш, критянко?

Віщих поетових слів

Ти, певне, зроду не чула,

Старожитніх дум Еллади

Та легенд іонійських,

Переказів прадавніх

Про богів та про героїв.

Все бо, що діється

Нашого часу, —

Відгомін тільки сумний

Дивних епох предковічних…

Що твоє оповідання

Проти вигадок красних,

Правдивіших за правду

Про Гермеса, сина Маї.

І вродливим, і дужим був

Хлопець, щойно родившись;

Повили в пелюшки його,

Затягнули сповивачем —

Пустуна б то приборкали

Вже няньки-цокотухи…

Та гарненько поводить тут

Хлопчик ручками-ніжками,

Всім тільцем, ніжним, пружним,

І, дивись, уже випручавсь

Із-під гніту дошкульного,

З пурпурових покровів, —

Мов метелик, що радісно

Виривається з лялечки,

Жваво крильця розкрилює

І у сонячну просторінь

Лине буйно і сміло.

Тож недарма і став з нього

Бог, довічно зичливий

Всім пронозам і злодіям,

Хитрунам і пройдисвітам —

Сам із пуп'янка коїв він

Неабиякі штуки:

В Посейдона тризубця вкрав,

У Арея меча з піхов,

У Гефеста[238] обценьки,

В Аполлона і стріли, й лук;

В Зевса-батька й у того він

Перуна з рук би вихопив,

Та вогню ізлякався;

Із Еротом боровшися,

Підставляв йому ніжку,

А з Кіпрідою бавлячись,

З неї пояса зняв він.

З печери чути чарівно-світлу струнну мелодію. Всі наслухають, глибоко зворушені. Відси аж до відміченої паузи гра йде під музику.

Ф о р к і а д а

Любі згуки наслухайте,

Киньте вигадки старі!

Всіх богів своїх цурайте —

Інше стало на порі.

Вас ніхто не розуміє,

Нам потрібна дань нова:

Тільки те на серце діє,

Що із серця виплива.

(Іде на скелі).

Х о р

Раз тебе, страшна потворо,

Те грання так дійняло,

То з очей нам бризне скоро

Сліз блаженних джерело.

Хай померкне сонце ясне —

У душі в нас світло є;

Дасть усе нам серце власне,

Чого світ нам не дає.

Г е л е н а,   Ф а у с т   і   Е в ф о р і о н[239]   в описаному вище вбранні.

Е в ф о р і о н

Чи веду я спів дитинний —

Вам одрада то з одрад,

Чи піду я в танчик звинний —

Ваше серце б'ється влад.

Г е л е н а

Де любов єднає двоє,

Вище людське щастя там;

Де кохання створить троє,

То небесна розкіш нам.

Ф а у с т

Те, що снилось, все здійснилось:

Твій-бо я, а ти моя!

Лиш би все те не змінилось —

Одного бажаю я!

Х о р

В любім, лагіднім маляті

Світлі мрії многих літ;

Хай розквітне в благодаті

Тої спілки красний цвіт!

Е в ф о р і о н

Дайте побігать,

Дайте погратись,

У високості

Безмежні знятись

Смілим бажанням

Повен я вкрай.

Ф а у с т

Ой стиха, стиха,

Землі держися,

Падіння й лиха

Постережися;

Сину коханий,

Нас не вражай!

Е в ф о р і о н

Не хочу долі

Нудьги та скуки!

Пустіте одіж,

Пустіте руки,

Пустіте кудрі —

Все ж це моє!

Г е л е н а

Подумай, чий ти,

Кому належиш!

Що може вийти,

Коли збентежиш

Його блаженство,

Моє й твоє!

Х о р

Боюсь, що спілку

Він розіб'є!

Г е л е н а   і   Ф а у с т

Будь же покірливий,

Сину любимий,

Порив невмірливий

Лагідно стримуй!

Тіш свою вроду

В тиші долин!

Е в ф о р і о н

Вам на догоду

Дам собі впин.

(В'ючися поміж хором і пориваючи його до танцю).

В жвавім народі я

В'юся навкруг;

Гарна мелодія,

Гарний танечний рух!

Г е л е н а

Добре єси вчинив —

Коло красунь повів

В ладний танець!

Ф а у с т

Ні, в тім нема добра —

Якась непевна гра…

Де ж їй кінець?

Е в ф о р і о н   і   Х о р, танцюючи й співаючи, в'ються-переплітаються в колі.

Х о р

Влад підіймаючи

Ручки тендітні,

Кудрями маючи

В грі самоцвітній,

Діл ледь торкаючи

Ніжкою зграбною,

Всюди зринаючи

Постаттю звабною,

Причарувало нас

Любе дитя

І полонило враз

Наші чуття!

Пауза.

Е в ф о р і о н

Найшов я зграю

Прудких газелей

І з ними граю,

Радий-веселий:

Вже я мисливець,

Ви — дичина!

Х о р

Біжи тихіше,

Щоб нас піймати,

Ми всі радніші

Тебе обняти…

У нас, красунчику,

Мета одна!

Е в ф о р і о н

Ні, пошугаєм

Полем і гаєм!

Я ж бо не милую

Здобич легку,

Що взято силою,

Те до смаку!

Г е л е н а   і   Ф а у с т

Ну й шаленство, ну й свавілля!

Годі ждать од нього впину;

Стогне гай, луна поділля,

Мов роги гудуть гучливі…

Що за гамір! Що за гам!

Х о р

(швидко пробігаючи поодинці)

Мимо нас усіх пробіг він,

Гордівливий і глузливий,

Найдикішу ось настиг він

І схопив на заздрість нам.

Е в ф о р і о н

(несучи молоде дівчатко)

Я маленьку гордівницю

Приголублю силоміццю;

Вперті губи поцілую,

Пружні груди помилую,

Силу сильного явлю,

Волю вільного вволю!

Д і в ч а

Геть од мене! В цьому тілі

Теж є смілий, вільний дух;

Наші волі рівні в силі,

Ми не зносимо наруг.

Із зухвалого насильця

Насміюся я сама:

Обпалю тобі я крильця,

Загорівшись жартома.

(Займається, здіймаючись угору).

Линь за мною в синь безжурну,

Линь за мною в тінь похмурну,

Линь за тим, чого нема!

Е в ф о р і о н

(обтрушуючи рештки полум'я)

Тут гущина лісів,

Хмура тіснота скал;

Рве мене в шир морів

Рвійний юнацький пал.

Буйного вітру квиль,

Буряний рокіт хвиль

Манять мене завжди, —

Хочу туди!

(Стрибає все вище по скелях).

Г е л е н а,   Ф а у с т   і   Х о р

Він дедалі пнеться ввись!

Ой дитино, бережись!

Е в ф о р і о н

Вище, вище підіймуся,

Ширше, ширше подивлюся.

Знаю вже, де це я:

Між островів сія

Пелопса любий край,

Хвиль і вітрів розмай.

Х о р

Якщо ці гори й ліс

Тобі немилі —

Глянь, виноград поріс

Всюди по схилі,

Мов у земнім раю,

Віття плоди аж гнуть…

В лагіднім цім краю

Лагідним будь!

Е в ф о р і о н

Мрієте ви про мир?

Віриш у мрії — вір!

Бій — нині оклик мій,

Бій, переможний бій!

Х о р

Хто прагне воєн

І зневажа спокій,

Той недостоїн

Щастя надій.

Е в ф о р і о н

Краю цього сини

Знають огонь війни;

В бій вони сміло йдуть,

Кров свою щиро ллють.

Дух їх не скориться

Зроду ярму;

Хто з гнітом бореться,

Слава тому!

Х о р

Знявся вгору — подивіться,

А здається, не малий.

Весь іскриться, ніби криця,

У побідний рветься бій.

Е в ф о р і о н

Що там стіни, що там мури —

Сам собою кожен будь!

Кращий захист проти бурі —

Чоловіка мужня грудь.

Хочеш в вільній жить країні —

Зброю звір і в бою вир!

Кожна жінка — героїня,

Кожен хлопчик — богатир.

Х о р

Слава поезії,

Вись до небес її!

Хай мов ясна зоря

Звідти вона сія!

І з далини луна

Всім нам чутна, гучна

Пісня твоя!

Е в ф о р і о н

Ні, вже не лагідна дитина,

Юнак озброєний гряде,

А з ним хоробрая дружина —

Все сильне, вільне, молоде.

Мерщій

У бій!

Той шлях до слави приведе.

Г е л е н а   і   Ф а у с т

На порозі існування,

Ледь узрівши світло дня,

Десь до горя, до страждання

Ти вже рвешся навмання…

Ти ж нам свій

Чи чужий?

Чи союз наш — маячня?

Е в ф о р і о н

Вам чути з моря грім прибою?

Вам чути з поля грізний клич?

То рать на рать іде стіною

На смертну брань, на люту січ.

В бій піти

Й полягти —

Це ж така звичайна річ.

Г е л е н а,   Ф а у с т   і   Х о р

Бійся заміру страшного!

В бій іти і полягти!

Е в ф о р і о н

Ні, дивитись неспромога!

Мушу браттям помогти!

Г е л е н а,   Ф а у с т   і   Х о р

Там небезпека, жах,

Певний загин!

Е в ф о р і о н

Хай! Крил могутній змах!

Вгору! У гін!

Далі! Вперед! Вперед!

В бою пожар!

(Кидається в повітря; одіння якусь хвилю несе його; голова йому сяє; за ним лягла смуга світла).

Х о р

Згубний, безумний лет!

Ікар! Ікар![240]

Прекрасний юнак падає до ніг батькам; у загиблому ніби впізнають знайому постать; але тілесне миттю щезає, в небо кометою зноситься ореол, долі лишається тільки одіж, ліра і мантія.

Г е л е н а   і   Ф а у с т

Щастя втеряли ми,

Горе прийшло жахне.

Е в ф о р і о н

(голос із глибини)

Мати! У царстві тьми

Не покидай мене!

Пауза.

Х о р

(жалібний спів)

Не покинем! Де б не був ти,

Не журися самотою —

Хоч од нас і полинув ти,

Серцем завше ми з тобою.

Ні, талан твій не нещасний,

Геть тужіння жалібні!

Дух великий, спів прекрасний

Мав ти в ясні й хмурі дні.

Родом славний, міццю сильний

Ти життя земне любив,

Та, бентежний і свавільний,

Рано сам себе згубив.

Мав ти зір очей всезрящих,

Серце — світу навстіжень,

Мав любов жінок найкращих,

Неповторний дар пісень.

Ти ж зірвався в даль сміливо,

Все пустивши на одчай,

Занедбавши бунтівливо

І закони, і звичай.

Мов натхнений духом віщим,

Аж до неба шугонув…

Ти погнався за найвищим,

Та його не осягнув.

Хто ж осягне? Хто зуміє

Темну долю побороть,

Як у злигоднях німіє,

Кров'ю сходячи, народ?

Нумо ж нóвої співати,

Хто в жалобі там поник?!

Таж земля, всеплідна мати,

Родить співи з віку в вік.

Повна пауза. Музика вривається.

Г е л е н а

(до Фауста)

Немов про мене древнє слово сказано:

З красою щастя довго не вживається.

Життя й кохання ниті розриваються,

І з тим, і з тим прощаюсь я, сумуючи.

Востаннє, друже, міцно обнімімося…

Прийми мене, о Персефоно, з отроком!

(Обіймає Фауста; тіло її зникає, одіння лишається у нього в руках).

Ф о р к і а д а

(до Фауста)

Держи хоч, що лишилося тобі.

Не випускай одіння! Бо, гляди,

Ще демони розшарпають його

І десь замчать в Аїд. Держи міцніш!

Це не богиня вже, що ти втеряв,

А все ж божественне. Візьми собі

Коштовний дар і вгору підіймись!

Знесе тебе він над усе земне

В ефірну вись, — ширяй там досхочу.

Побачимось пізніше — вже не тут.

Одіння Гелени розпливаються хмарою, огортають Фауста, підіймають його вгору і линуть із ним удалину.

Ф о р к і а д а

(бере з землі ліру й шати Евфоріона, виступає на передній кін, підіймає останки вверх і мовить)

Так часом найдеш не шукавши!

Щоправда, полум'я нема вже,

Та нам не жаль таких утрат.

Є чим і так поетів наставляти,

Під'юджувать до розбрату і звад.

Не можу я талантів наділяти —

Даватиму хоч одяг напрокат.

(Сідає на передньому коні під колоною).

П а н т а л і д а

Спішіть, дівчата! Вже тепер звільнились ми

Від чар страшної відьми фессалійської;

Ущух і гам тих звуків, хитро сплетених,

Що різав слух і розум заморочував.

Біжім в Аїд! Туди-бо подалася вже

Сама цариця — випадає й челяді

Вступити вірно й щиро у сліди її.

Вона вже там, край трону Незглибимої.

Х о р

Добре царицям, добре їм скрізь,

Навіть в Аїді зверху вони,

З рівними рівні сходяться там

І з Персефоною в дружбі живуть;

Нам же йти в глушінь, у нетрі,

В оболоні асфоделей[241];

Між сумними тополями

Та посохлими вербами

Невеликі нам радощі —

Кажанами шарудіти

Смутно, безживно, примарно…

П а н т а л і д а

Хто імени не має й благородности,

Належить той стихіям — розпливіться в них!

А я піти бажаю за царицею,

Бо вірність може стать безсмертним подвигом.

Іде геть.

В с і   р а з о м

Знову прийшли ми до світлого світу,

Хоч не істоти ми —

Чуємо, знаємо,

А до Аїду не вернемо більш.

Вічно живуща природа

Право над нами взяла;

Ми знов, як духи, над нею.

П е р ш а   ч а с т и н а   Х о р у

В гіллі, в вітті ми розбудим шумний шепіт, томний трепет,

Од коріння до верхів'я сік погоним живодайний;

І листками, і квітками рясно й красно закосичим

Кучерявії дерева на багатий урожай.

Вспіє овоч — враз зберуться юрби люду, юрми скоту;

Всі хапають, всі ласують, набігають і юртують,

Перед нами, як богами, всі схиляються кругом.

Д р у г а   ч а с т и н а   х о р у

Ми огорнем ніжним валом ті дзеркальні стіни скальні,

Колихатимемось любо, приголублюючи їх;

Вчуєм, вловим кожен звук ми — щебет птахів, шепіт плавнів

Чи страшливий окрик Пана, — й тут же відгук свій шлемо,

Ми відшумлюємо шуму, ми відгромлюємо грому,

Стосоткротною луною кожен голос оддамо.

Т р е т я   ч а с т и н а   х о р у

Ми, сестрички, моторніші, побіжімо ручаями,

Нас бо надять, нас бо ваблять дальні пагорби квітучі;

Поллємося далі й далі, пов'ємося закрутками,

Все лугами-морогами до садів та до осель,

Там, де пишні кипариси гінко в небо піднялися

Понад берег, понад води, понад весь той круговид.

Ч е т в е р т а   ч а с т и н а   х о р у

Ви гуляйте всі де знайте; ми ж окриєм шумним роєм

Горб, де лози виноградні повилися по тичках;

Там щоднини й щогодини видно працю винороба,

Клопотання ревне й щире за непевний урожай.

Він копає, він сапає, підгортає, в'яже, ріже,

Всіх богів о поміч молить, бога сонця більше всіх.

Тільки Вакх розкошолюбний про слугу свого не дбає,

Все лежить у холодочку, з фавном грається малим.

Щоби мрій йому навіять і приємно захмелити,

Досить є для нього завше у міхах, глеках, у кінвах,

Справа й зліва в темних ґротах узапасено навік…

Всі ж боги тим часом добрі, а найпаче Феб пресвітлий,

Віють, гріють, поять, живлять ягід кетяги рясні;

Де винар трудився тихий, там стоїть веселий гамір,

Серед лоззя, поміж листям всюди чути жвавий шелест,

Скрип кошів, бряжчання відер і кректання повних нош:

Все те йде в велику кадку, до давильників під ноги,

Свіжі, чисті виноґрона топчуть потоптом вони;

З ягід чавлених струмує, аж шумує сік п'янкий.

Ось озвалися кімвали, мідні вдарили литаври —

Бо з містерій вже свавільно розповився Діоніс:

З козлоногами танцює, з козлоніжками дрібцює,

А між ними репетує ще й Сіленів[242] довговух…

Всюди ратиці зухвалі без жалю пристойність топчуть,

Заморочується розум, вуха ревнява глушить.

Голова й живіт вже повні, а п'яниць до чарки тягне,

А як хто й не втратив тями — лиш посилює гармидер;

Щоб налить вина нового, спорожняй старі лúхи [у виданні Фоліо 2003 р. — «міхи»]!

Заслона спадає.

Форкіада випростовується велетенськи на передньому коні, сходить із котурнів, відслоняє маску й покривало і являється у вигляді Мефістофеля, щоб у разі потреби витлумачити п'єсу в епілозі.

Дія четверта[243]

ВЕРХОГІР'Я

Стрімчасті шпилі. До них надпливає хмара і спускається на виступі скелі, з неї виходить Фауст.

Ф а у с т

Вбачаючи внизу пустельні урвища,

Ступаю я на верхогір'я бережно,

Пустивши хмару-птицю, що так лагідно

Несла мене широкими просторами.

Вона від мене звільна відділяється

І на схід сонця лине в даль, клубочучись,

За нею вслід мій зір біжить захоплено.

Пливе вона, хвилюється, міняється,

Формується, стає чудовим видивом:

На сонячній перині спочиваючи,

Жона якась ввижається божественна;

Юнона то, чи Леда, чи Гелена там

Чарує око вродою величною?

Ой леле! Образ тане, розпливається,

Зливається з верхів'ями далекими,

Великий смисл минущих днів нагадує.

А вколо мене віє світле марево,

Леліє, прохолодою голублячи,

І легко, й плавно вгору підіймається

І там стає новим знадливим образом

Великого, святого блага юности…

Скарби мойого серця прокидаються,

Любов Аврори згадую окрилено

І перший милий погляд, ледве вловлений,

Що згодом засліпив усіх клейнодів блиск.

Душевною красою любо сяючи,

Видіння те в ефір ясний здіймається

Й несе з собою краще все, що є в мені.

На гору ступає чобіт-скорохід, за ним другий. Із них зіходить   М е ф і с т о ф е л ь. Чоботи крокують далі.

М е ф і с т о ф е л ь

Оце махнули те, що треба!

Але скажи, навіщо ти

Якраз сюди спустився з неба,

В ці звори, повні жахоти?

Я добре знаю урвище це скельне —

Було тут спервовіку дно пекельне.

Ф а у с т

Тобі казок ніколи не бракує,

Але мені безглуздя не смакує.

М е ф і с т о ф е л ь

(поважно)

Коли Господь — за віщо, не питай —

Нас вигнав з неба в глиб, у зéмні надра,

Де, з центру розогнівши, з краю в край

Розбурхано палає вічна ватра, —

Жилося нам не дуже зручно, звісно:

І гаряче, і боляче, і тісно.

Давай чорти тут кашлять, дмухать, хукать,

Хропти, сопти, з усеї сили пукать,

Аж сіркою все пекло засмерділо;

Ото був газ! Несосвітенне діло!

З усіх усюдів так і напира, —

Потріскалась гладка земна кора,

Все обернулось догори ногами,

Спід верхом став, горами стали ями.

Так деякі учені — круть і верть —

В теоріях все ставлять шкереберть.

Як ми звільнились з темного затвору

І вирвались на свіжий дух, нагору —

Все це була велика таїна,

Пізніш людям відкрилася вона.

(Ефес. 6, 12)

Ф а у с т

Вдивляючись в громаду гір німу,

Я не питаю: звідки? і чому?

Природа, що сама себе створила,

І землю всім, що є на ній, укрила,

Звела шпилі і вирила яри,

Поставила тут гору до гори,

Там пагорби, вже лагідніші схили,

А там долини тихі їх змінили…

Радіє мати всім — і все то те

Без вибухів собі росте й цвіте.

М е ф і с т о ф е л ь

Куди ж тобі! Усе тут ясно вам!

Не вчи мене, я був при тому сам.

Я бачив сам той полох і той колот,

Коли вогонь з безодні плив, як плав,

Коли Молоха[244] невмолимий молот,

Куючи гори, скелі роздробляв.

Ще й досі видно всюди каменюки,

А поспитай — хто кинув їх туди?

Хоч як учені бралися на штуки,

Але, на стид і сором для науки,

Не довели нічого їх труди.

І тільки прості темні люди

Збагнули істину давно;

Ті твердо знають: все це чудо,

І чортом зроблене воно.

Покаже всякий вам скиталець

Тут чортів міст і чортів палець.

Ф а у с т

Цікаво справді нам постерегти,

Як на природу дивляться чорти.

М е ф і с т о ф е л ь

А як би ми на неї ще дивились?

Тут головне, що ми їй прислужились.

Чорти — народ, на все велике здібний,

Їм скрізь давай розгардіяш подібний.

Але невже на обширі земному

Ти не знайшов принадності ні в чому?

Відкрили ж бо тобі оці висоти

«Земні царства і їхні всі пишноти»[245].

(Матв. 4)

Але тебе нелегко вдовольнить,

Либонь, тобі нічого й не кортить?

Ф а у с т

О, маю я велику мрію!

Вгадай, яку.

М е ф і с т о ф е л ь

Та це я вмію.

Побудувать собі столицю,

Міщанам клітку-годівницю;

Тісні в ній вулички й домки,

Базар, капуста, буряки,

Різниці й ятки, сало й м'ясо,

Де мухи в'ються роєм ласо,

І скрізь по городу всі дні

Багато смороду й крутні.

Там площі й вулиці широкі,

Будинки пишні та високі,

А там, де брама запада, —

За слободою слобода…

Поглянуть любо: скрізь коляси,

І пішоходи, й тарантаси,

Гармидер, галас, метушня,

Кишать людці, як комашня;

А ти покажешся між ними,

І натовп криками гучними

Тебе захоплено віта.

Ф а у с т

Е, ні, то витівка пуста!

Годуй народ, учи, виховуй,

Держи його в теплі, в добрі,

На дяку все ж не розраховуй;

Ледь що — бунтар на бунтарі.

М е ф і с т о ф е л ь

А потім би, препишний і розкішний,

Побудував собі дворець потішний;

Серед полів, лугів, горбів

Я б сад небачений розбив,

А в ньому бархатні альтани,

Прехитро вряджені фонтани,

Алеї тіняві прямі

Ґроти [у виданні Фоліо 2003 р. — «І ґроти»] в лагідній півтьмі.

Між скель криштальні водоспади,

Перлисто-піняві каскади…

У затишку там не один домок

Ховав би найпрекрасніших жінок;

Я б насолоджувався грою

То із одною, то з другою;

Не знаю, як кому — мені

Жінки любіш у множині.

Ф а у с т

Модерна гидь, Сарданапале[246]!

М е ф і с т о ф е л ь

Та хто ж їх може осягти,

Твої величні ідеали?

Чи не на місяць часом ти

Тепер скеруєш літ зухвалий?

Ф а у с т

Ізнов не те! І на землі

Для діл великих місця стане,

Звершиться диво несказанне;

Чи в мене сили замалі?

М е ф і с т о ф е л ь

То слави ти бажаєш нині…

Недарма був при героїні!

Ф а у с т

Я влади прагну, володінь.

Діла — це суть, а слава — тінь.

М е ф і с т о ф е л ь

І все ж — де візьмуться піїти

Твої діла вікам явити

І дуром в інших дур живити.

Ф а у с т

Де знать тобі, ницак лихий,

Чого бажає дух людський?

Не зрозуміть тобі ні в вік,

До чого прагне чоловік.

М е ф і с т о ф е л ь

Гаразд, як хочеш, так і буде!

Одкрий мені свої причуди.

Ф а у с т

На море я дивився неозоре,

Що ненастанним виром вирувало,

Розгойдувало круто хвилі-гори

І плоский берег рвійно штурмувало.

Тоді мене досада узяла,

Бо вільний дух, що цінить всі права,

Обурюється щиро проти зла,

Не терплячи сваволі торжества.

Гадав я перш — то просто гра випадку;

Дивлюсь — вода назуспіт геть пішла,

Покинувши все те, що здобула;

А прийде час, то почина з початку.

М е ф і с т о ф е л ь

(до глядачів)

Подумаєш — велика новина!

Наш брат це сотні тисяч років зна.

Ф а у с т

(провадить запально далі)

Отак вода, безплідна, як безвіддя,

На береги поширює непліддя,

Здіймає хвилю раз у раз страшну

Й затоплює пустельну мілину;

Пограються вали ті шаленисті

І йдуть назад без жодної користі.

До розпачу доводить розум мій

Безцільна сила яросних стихій…

І рветься вже туди мій дух крилатий:

От з чим боротись, от що подолати!

І це можливо! Хай хоч як буя

Свавільна й дика водна течія,

А є й на неї греблі та загати:

Найменший горбик мусить оббігати,

В найменшу ямку мусить уступать…

Отож і став я думать і гадать,

Як осягти рідкої насолоди,

Як одвести від узбережжя води,

Як побороти непокірний вир

І звузити вологи тої шир.

Обміркував я зріло це завдання,

Ти ж поможи здійснить моє жадання.

Праворуч, позаду глядачів, здалека чути звуки барабанів і військової музики.

М е ф і с т о ф е л ь

Це річ легка! Ти чуєш, що за гам?

Ф а у с т

Ізнов війна! Це прикро мудрецям.

М е ф і с т о ф е л ь

Війна чи мир — розумним треба бути

І все собі на вжиток повернути.

Хто скористав нагоду — той і прав;

Сприяє доля — Фаусте, не проґав!

Ф а у с т

Ти загадки мудровані облиш,

Висловлюйся простіше і ясніш.

М е ф і с т о ф е л ь

Дізнався я, як був іще в дорозі,

Що добрий цісар нині у тривозі…

Його колись удвох ми веселили,

Йому скарбів облудних уділили,

І він гадав — його ввесь світ.

Він трон обняв за юних літ

І з того виснував фальшиво,

Що нібито цілком можливо

Великим царством правувать

І водночас розкошувать.

Ф а у с т

Яка помилка! Хто тримає владу,

Її саму хай має за відраду,

Хай у собі високий дух плека,

Що не збагне ані душа людська;

Найближчим тільки задум свій з'ясує, —

Звершилося, і цілий світ дивує.

Так буде він найвищий над всіма,

Розкошування ж гідність одніма.

М е ф і с т о ф е л ь

Розкошував незгірше цісар наш!

А в царстві тут постав розгардіяш;

Старе й мале бунтує; свари, чвари,

Гризня, різня, грабунки і пожари,

Міста повстали на міста,

А на дворянство чернь проста,

В мирян з попами ворожнеча,

Усюди розбрат, колотнеча,

Розбій, убивство, бешкет у церквах,

Купці й мандрівці гинуть по шляхах.

Усяке тут за зброю узялося,

Бо жить — бороться… Так воно і йшлося.

Ф а у с т

Ішлось, кульгало, падало, вставало,

Аж поки врешті покотом упало.

М е ф і с т о ф е л ь

Нікого перше не вражав цей стан,

Бо кожен думав: сам собі я пан.

Найменші й ті поводились зухвало,

І от найкращим тут терпцю не стало.

Розумні встали й кажуть: «Де та власть,

Що нам життя спокійне, мирне дасть?

Не може цісар чи не хоче того,

То оберімо іншого якого,

Нехай сваволю усмирить

І буде нами володіть,

Спокою гледючи святого!»

Ф а у с т

Попівщина!

М е ф і с т о ф е л ь

Попи й зробили це,

Щоб убезпечить повне черевце;

Вони поспільство сколотили

І ворохобню освятили.

От цісар той, наш приятель старий,

Іде сюди чи не в останній бій.

Ф а у с т

А жаль його: він добрий був і щирий.

М е ф і с т о ф е л ь

Покіль живий, не трать у щастя віри.

Ходім сердегу визволим з біди,

Врятуймо раз, а може, й назавжди;

Хтозна, що в небі зорі написали?

Всміхнеться доля — знайдуться й васали.

Виходять на середгір'я і оглядають військо, розташоване в долині. Знизу чути барабанний бій і військову музику.

Позицію обрали дуже вдало;

Щоб виграть бій, за нами діло стало.

Ф а у с т

Якого тут чекать добра?

Це все мана, це все мара.

М е ф і с т о ф е л ь

Перемагає завше вмілий!

Не забувай великих цілей

І ні на що не потурай.

Як цісарю на поміч станеш,

У вічну дéржаву дістанеш

Безмежний прибережний край.

Ф а у с т

Ти діяв скрізь — і тут подій,

Візьмись на штуки й виграй бій.

М е ф і с т о ф е л ь

Тепер тобі можливість дам:

Цим разом ти командуй сам.

Ф а у с т

Висока честь, хоч і для кого,

Командувать, не тямлячи нічого.

М е ф і с т о ф е л ь

Як генеральний штаб працює,

Фельдмаршал[247] втоми не відчує.

Давно я ждав великих справ,

Військову раду сформував

Я з сил гірських заздалегідь;

Тепер їх знай у хід пустить.

Ф а у с т

Я бачу онде збройний стан.

Чи ти підняв усіх горян?

М е ф і с т о ф е л ь

Ні, квінтесенцію саму,

Як Пітер Сквінс[248], я з них візьму.

Увіходять Троє Дужих[249].

(Сам. II, 23, 8)

М е ф і с т о ф е л ь

Дивись, ідуть мої герої;

Вони, як бачиш, різних літ,

У різнім одязі і зброї,

Та всі воюють так як слід.

(До глядачів).

В наш час скорили всі смаки

Лицарські панцири і лати;

Алегоричні вояки

Напевне будуть успіх мати.

Р у б а й

(молодий, легко озброєний, строкато вбраний)

Хто йде на мене — смільчака

Одним ударом перекину,

А боягуза, що втіка,

Однак піймаю за чуприну.

Х а п а й

(середніх літ, добре озброєний, багато вбраний)

Та бійка — байка, ні до чого,

Даремний перевід часу.

Бери, хапай, що тільки мога,

В цім бачу я життя красу.

Т р и м а й

(старий, важко озброєний, просто вбраний)

І в тому теж пуття немає,

Добро не знать куди спливає,

Коли не вмієш берегти.

Брать добре, а тримати краще;

Я не пущу напризволяще,

Чого вдалося осягти.

Всі сходять у долину.

НА ПЕРЕДГІР'Ї

Знизу чути барабани й військову музику. Напинають цісарський намет. Ц і с а р,   г о л о в н о к о м а н д у в а ч,   г а й д у к и.

Г о л о в н о к о м а н д у в а ч

Тут буде непогане бойовисько.

В цей діл, закритий із усіх боків,

Стягнули ми все наше військо;

Найкращий вибір я зробив.

Ц і с а р

Чи добрий він, саме покаже діло;

Та відступать, як і тікать, немило.

Г о л о в н о к о м а н д у в а ч

Дивись, як правий фланг розташувавсь!

Для тактика цей кут якраз придавсь:

Не дуже круто, та й нестак приступно,

Нам вигідно, а ворогу погубно;

Поміж оцих хвилястих кучугур

Нам не страшний кіннотників алюр.

Ц і с а р

Я задоволений тобою.

Гаразд, отут і бути бою.

Г о л о в н о к о м а н д у в а ч

А он в самій долині, на краю,

Стоїть фаланга в бойовім строю;

Мечі булатні і списи стальні

Виблискують у раннім тумані;

Клекоче грізно вже потужна рать,

Усі жагою подвигів горять.

Побачиш скоро міць рішучих мас,

Зухвалий ворог не здолає нас.

Ц і с а р

Уперше бачу цей незламний гарт.

Тут кожен воїн двох напевне варт.

Г о л о в н о к о м а н д у в а ч

Про лівий фланг то нічого й казать,

Самі богатирі — ні втять, ні взять,

Окрили блиском зброї кручі скал,

Загородили щільно перевал.

Я бачу вже, що тут-то вороги

В кривавій січі згинуть до ноги.

Ц і с а р

То все мої лукаві родаки,

Брати й свати, кузени і дядьки;

Сваволячи, ламаючи закон,

Вони гуртом розхитували трон,

Усобицями царство потрясли

І врешті бунт на мене підняли;

Сюди-туди хитався перш народ,

А там пристав до ницих воєвод.

Г о л о в н о к о м а н д у в а ч

Ось вістовник біжить із гір уристь;

Якби він нам приніс хорошу вість!

П е р ш и й   в і с т о в н и к

Ми на вивідки ходили,

І туди й сюди пройшли,

Та новини лиш немилі

Вам із краю принесли.

Зберегло багато вірність

Владі цісарській твоїй,

Тільки ж черні непокірність

Їх утримує від дій.

Ц і с а р

Себе лише тепер пильнує всякий;

Ні чести, ні обов'язку, ні дяки.

І невтямки всім себелюбцям тим —

Горить сусід, і в них займеться дім.

Г о л о в н о к о м а н д у в а ч

Ось другий вісник ледве суне схилом,

Здорожився, тремтить бідак всім тілом.

Д р у г и й   в і с т о в н и к

Ми дізнались, як зчинився,

Закрутився веремій:

В них зненацька появився

Імператор там новий.

А за ним, як темна хмара,

Йде затуркана юрба,

Мов овець дурних отара

За баранчиком стриба.

Ц і с а р

Цей самозванець на руку мені,

Свій сан тепер ціную я вдвійні.

Лиш як солдат одяг я цю броню —

Велику справу нині бороню.

Серед блискучих гульбищ і забав

Завжди по небезпеці я скучав:

За радою недбалих двораків

Я грав в кільце[250], а про турніри снив.

Не одвертай од воєн ви мене,

Було б уже ім'я моє гучне.

Як полум'я круг мене вирувало,

В грудях відчув я силу небувалу;

Стихія йшла на мене в люті дикій,

То був міраж, але міраж великий.

Свою колишню здержливість байдужу

Я славним ділом нині надолужу.

(Висилає герольдів викликати на герць самозванця).

Увіходить   Ф а у с т   у панцирі, в шоломі з напівопущеним заборолом.   Т р о є   Д у ж и х,   одягнені й озброєні, як було вказано вище.

Ф а у с т

Прийшла до вас неждана допомога,

І дужим не завадить осторога.

Ти знаєш, може, що гірські народи

Очитані в святім письмі природи.

Покинувши давно рівнини бідні,

Ці духи стали горам ніби рідні;

Серед ущелин темних і проваллів,

У благородних випарах металів

То зводять речовини, то розводять

І досвідом завжди нове знаходять.

Вони легкими пучками узори

Із мінералів створюють прозорі,

І крізь кристал мовчазний знахарі

Вбачають все, що діється вгорі.

Ц і с а р

Я вислухав усе, що ти казав,

Але, мій друже, переходь до справ.

Ф а у с т

Нурційський славний некромант, сабінець[251],

Твій вірний раб, прислав тобі гостинець.

Вже смерть його надходила зловіще,

Вже хмиз тріщав, курилося кострище,

Сухі дрова горіти почали,

Видаючи дух сірки і смоли;

Де люди б не спасли, ні Бог, ні біс,

Там ти йому визволення приніс.

Він лиш тобі завдячує життя

І відданий до самозабуття;

Від того дня про себе він не дбає,

Зірки і глиб про тебе лиш питає.

Він повелів, щоб ми сюди летіли

Тобі на поміч. В гір великі сили,

Живці природи в них нестримно б'ють;

Тупі попи все те чаклунством звуть.

Ц і с а р

В день радощів, коли гостей багато

До нас приходить на веселе свято,

Хвилюючися натовпом безкраїм, —

Ми раді всім і кожного вітаєм.

Але ще більше той для нас жаданий,

Хто нам одважно у пригоді стане,

Кого і небезпека не лякає,

Коли непевна доля нас чекає.

Проте прошу вас, в цю врочисту мить

Охочі руки від мечів прийміть;

Шануйте час, коли тут тисячі

Знесуть за нас чи проти нас мечі.

Всяк стій за себе! Хочеш мать корону,

Сам докажи, що ти достоїн трону.

Я хочу вбити власною рукою

Напасника, порушника спокою,

Що зве себе країни владарем,

Васалів паном, армії вождем.

Ф а у с т

Похвальна річ — великих діл жадоба,

Та головою важить неподоба.

Недаром же оздоблений шолом

Блищить над мужнім, сміливим чолом.

Таж тіло все — ніщо без голови:

Засне вона — всі члени неживі,

Болить вона — все тіло біль зборов,

Одужає — й воно здорове знов.

Тоді й рука вершить свої діла:

Там щит над головою підняла,

А там пустила в хід уже й меча

І на удар ударом одвіча;

Тоді удачу має і стопа —

Поверженим на шию наступа.

Ц і с а р

Такий і в мене гнів на супостата,

Я хочу ланця потоптом стоптати.

Г е р о л ь д и

(вертаються)

Нас, герольдів, там сьогодні

Прийняли не по заслузі,

Наші речі благородні

Підняли усі на глузи:

«Цісар ваш? Його ж немає!

Він пропав, він щез, ізслиз!

Хто ж його і спогадає,

Як не казка: жив колись…»

Ф а у с т

Що не приймають виклику до герцю,

Це нам, твоїм прибічникам, по серцю.

Надходить ворог, рветься в бій дружина,

Вели почать: сприяє нам хвилина.

Ц і с а р

Командувать не буду цього разу,

(до головнокомандувача)

Ти будеш війську за привідця, князю.

Г о л о в н о к о м а н д у в а ч

Хай правий фланг на ворога руша,

Що лівим флангом саме вгору суне;

Хай щире й вірне військо наше юне

Напаснику дасть добре одкоша.

Ф а у с т

Хай цей герой відважний, запальний

Не гаючись до тебе стане в стрій,

Ввіллється в цю громаду бойову

І всім покаже звагу вогневу.

(Показує направо).

Р у б а й

(виступає наперед)

Хто з ворогів навернеться лицем,

Тому я миттю обіб'ю всі щоки,

Хто тил покаже — повалю мигцем,

Не розбере, де плечі, а де боки.

Коли усі бійці твої

Мене наслідувать готові,

То скоро вражі гультяї

Потонуть геть у власній крові.

(Пішов).

Г о л о в н о к о м а н д у в а ч

Середня рать нехай іде у діло,

Являючи свою розумну силу;

Правіше вже змішались вороги —

Спинити нас у них нема снаги.

Ф а у с т

(показуючи на середульшого)

Нехай і цей пристане у загін:

Прудкий, меткий, усіх захопить він.

Х а п а й

(виступає наперед)

З геройством війська мусить побіч

Стоять сподіванка на здобич.

Хай буде всім одна із мет

Вождя ворожого намет.

Йому недовго там пишаться,

Я в першій лаві — знай завзятця!

П і д б и р а й к а

(маркітантка, тулиться до нього)

Хоч я йому і не жона,

Проте й не зовсім чужина.

Багатий визрів урожай,

А жінці, звісно, тільки дай,

Вона ні на що не зважа.

Вперед, у бій! Гуляй, душа!

Обоє пішли.

Г о л о в н о к о м а н д у в а ч

На лівий фланг, під тії стромовини

Свій правий фланг напевно ворог двине,

Стоятимуть там наші валом вал,

Щоб захистить узенький перевал.

Ф а у с т

(показує наліво)

Прийми й цього до себе у солдати,

Не вадить сили сильному додати.

Т р и м а й

(виступає наперед)

Про лівий фланг не клопочіться!

Держать, що є, мені не вчиться.

Що береже старий вояк,

Того і грім не втне ніяк.

(Пішов).

М е ф і с т о ф е л ь

(сходить згори)

Дивіться, з-поза скель стрімчастих

І з-поза виступів зубчастих

Ідуть, розсипавшись горою,

Нові бійці при добрій зброї.

Щити, мечі, шоломи, лати…

Нам варто їх у бій послати,

І миттю зроблена робота.

(Тихо до тих, що знають).

А хто й відкіль — моя турбота.

Я не ловив даремно ґав,

Всі арсенали обшугав;

А там у незворушній тиші

Вони стояли кінні, піші,

Колись — владики грізні та вельможні,

Тепер — слимачі домики порожні.

Я поселив усяких там привидь,

Середньовіччя треба ж підживить!

Нехай у них чорти із різних сект,

Вони незгірший справлять тут ефект.

(Уголос).

Чи чуєте, вперед вони вже мчать

І зброєю погрозливо бряжчать;

Вже майорять пошарпані прапóри,

Що вирвались нарешті на простори.

Ви бачите, народ старий

Охоче йде на бій новий.

Зверху чути грізний суремний гук; вороже військо непомалу завагалося.

Ф а у с т

Вже затьмарився вколо обрій,

Лиш де-не-де грізний, недобрий

Червоний сполох спалахне;

Кривавим блиском зброя грає;

Ліс, гори, небо — все вступає

У це побоїще жахне.

М е ф і с т о ф е л ь

Наш правий фланг хоробро б'ється,

Та над усіми видається

Завзятий велет Ганс Рубай:

До нього й чорт не підступай.

Ц і с а р

Одна рука знялася вгору

Й здесятерилася в ту ж пору…

Непевні творяться діла.

Ф а у с т

Ти чув про маревні мережі

На сицилійськім узбережжі?

У білий день химерна мла

Там коливається в повітрі,

Виводить візерунки хитрі,

Снує видіння без числа:

То колихливими містами,

То мерехтливими садами

Порожній простір вистила.

Ц і с а р

Що то за знак? На гострі піки

Упали раптом світлі бліки,

І наших лав списи блискучі

Окрили вогники скакучі[252];

Я бачу в цім якийся чар.

Ф а у с т

Розхмур, о царю, чоло хмуре:

То знак зичливої натури,

Нам світять дивні Діоскури[253],

Що бережуть плавців од бурі;

Вони підсилять наш удар.

Ц і с а р

А хто, скажи, і задля чого

Нам шле природу на помогу,

Який незнаний володар?

М е ф і с т о ф е л ь

Не хто, як той мудрець великий,

Що відданий тобі навіки.

У нього аж душа болить,

Що йдуть на тебе супостати.

Щоб добродійця врятувати,

Готов він голову зложить.

Ц і с а р

У час коронаційного параду

Хотів я зразу вивірити владу,

На чім — не став я довго обирати,

Звільнив сивобородого од страти.

Я зіпсував попівству насолоду,

Хоч добре знаю, сам собі на шкоду.

Невже аж нині, через стільки літ,

Пожну я діла радісного плід?

Ф а у с т

Добро сторицею воздасться;

Зверни свій зір у неба вись:

То знамення тобі, дивись,

Воно віщує певне щастя.

Ц і с а р

Орел ширяє в небесах,

А слідом — ґриф, потворний птах.

Ф а у с т

Вважай, то справді добрий знак,

Бо ґриф — то міф, чи так чи сяк;

Та де б та вигадка могла

Здолати справжнього орла?

Ц і с а р

Кружляють широко кругами

І раптом — блись! — уже зійшлись,

Один у одного впились,

Зчепились люто пазурами.

Ф а у с т

Дивися, ґриф уже підбивсь,

Узнав, що значить хист орлиний,

І, опустивши хвіст левиний,

За верховіттям бору скривсь.

Ц і с а р

Нехай по цьому знаку й буде,

Приймаю з радістю це чудо.

М е ф і с т о ф е л ь

(праворуч)

Наших воїв тиск завзятий

Крушить міць ворожих ратей.

Гуркіт, клекіт, брязкіт, торох,

Вже подавсь направо ворог,

І безладна ця навала

Й інші лави захитала…

Наше військо невгавуще

Вправо вдарило ще дужче

На фаланги ослабілі,

Як розбурханії хвилі,

Сила з силою другою

Шаленіють у двобою…

Краще й вигадать незмога,

Наша буде перемога.

Ц і с а р

(зліва до Фауста)

Глянь! Чи ж нашому загону

Утримати оборону?

Чи каміння їм не стало?

Вже узято нижні скали,

З верхніх теж одходять наші,

Лізуть, сунуть маси вражі

Вище й вище, далі й далі,

Може, вже на перевалі…

Ваші засоби нечисті,

З них немає нам користі.

Пауза.

М е ф і с т о ф е л ь

Ось мій один і другий ворон.

Летять похмуро і суворо,

Боюсь, що вісті злі несуть.

Ц і с а р

Їх вигляд збуджує неспокій…

Від скель, де бій кипить жорстокий,

Вітрила чорні їх женуть.

М е ф і с т о ф е л ь

(до воронів)

Сідайте лиш мені над вуха!

Той не загине, хто вас слуха,

Ви справите на вірну путь.

Ф а у с т

(до цісаря)

Ти чув про пошту голубину?

До рідних гнізд, в свою країну

Ті птахи линуть з далини.

І ці нам служать службу щиру;

Лиш голуб — вісник задля миру,

А ворон — вісник для війни.

М е ф і с т о ф е л ь

Діла у нас, як мідний шеляг…

Глядіть, на тих стрімчастих скелях

Героям трудно припада!

Вже вороги взяли висоти,

А вдасться їм прохід збороти,

То буде нам гірка біда.

Ц і с а р

Отак мене ви підманули,

В сильце лукаво затягнули,

Аж страшно на душі стає.

М е ф і с т о ф е л ь

Держись, кріпись! Ще вихід є!

Терпіння й хитрощі в притузі!

Кінець завжди бува трудний.

Ще є у мене вірні друзі,

Лиш дай мені свободу дій.

Г о л о в н о к о м а н д у в а ч

(увіходить)

Ти з дуросвітами зв'язався,

Весь час я сумнівом терзався;

Їх поміч лихо принесла.

Від ходу бою я в відчаї;

Хто починав, нехай кінчає,

Я відмовляюсь від жезла.

Ц і с а р

Сховай його до кращих днів,

Іще ж нам доля усміхнеться!

А щодо цих чарівників,

У них зневірився вкінець я.

(До Мефістофеля).

Жезла тобі я не віддам,

Його інакші носять люди,

А зрештою, командуй сам,

Побачимо, що з того буде.

(Іде в шатро з головнокомандувачем).

М е ф і с т о ф е л ь

Ну що ж! Я не помру з жалю!

Нехай тобі патик хрещатий,

А нам з ним нічого почати.

Ф а у с т

То що ж робить?

М е ф і с т о ф е л ь

Я все зроблю!

Гей, ворони, не гаючи й хвилини,

До озера, де граються Ундіни, —

Нехай сюди уявні води шлють.

Жіночі штуки трудно нам збагнути:

Так відділяють видимість од суті,

Що видимість покажеться за суть.

Пауза.

Ф а у с т

Озерним дівам наші чорнокрили

Напевне непомалу підлестили;

Вода вже проступає тут і там.

Там, де були сухі і голі скали,

Джерела бистрі буйно бити стали…

Неждане лихо ворогам!

М е ф і с т о ф е л ь

Така диковина зляка

І боягуза й смільчака.

Ф а у с т

Джерела ті зливаються в потоки,

Що ринуть невтриманно на всі боки;

Вирує шумовиння хвильове.

Вже поняла вода площини скальні

І, пінячись у ярості навальній,

Каскадами лункими в діл реве.

Тут героїчний опір неможливий,

Усіх знесе могутня сила зливи;

Мене самого острах огорта.

М е ф і с т о ф е л ь

Уже й злякавсь! Ця водяна морока

Не для мого, а для людського ока,

Мені ж дивиться — просто сміхота.

Всі мечуться, як в пеклі грішні душі,

І плавають кумедно так на суші,

Бо думають, що тонуть у воді,

Що їм уже залляло рот і вуші…

Усі в страшному сум'ятті.

Ворони вернулись.

Володарю ви добре послужили,

Та спробуйте тепер і власні сили.

Летіть у таємничі кузні,

Де карли трудяться союзні,

Метал і камінь куючи;

Нехай скують огонь пекучий,

Яркий, блискучий і тріскучий

Ті чарівничі ковачі.

Хоча могучі блискавиці

Й падучі зорі-зоряниці

У літню ніч не дивина,

Та блискавки поміж кущами,

Зірки шипучі під ногами —

То буде ява чарівна.

Добийтеся того відразу,

Уживши просьби чи наказу.

Ворони летять. Усе робиться, як велено.

М е ф і с т о ф е л ь

Окрила тьма ряди ворожі,

Ідуть немов на бездорожжі.

То тут, то там, в'юнкі, сліпучі,

Мигочуть вогники летючі.

Та до таких жахливих штук

Потрібний ще несвітський гук.

Ф а у с т

Ті лати, що німіли в склепній тиші,

На вільнім вітрі стали здоровіші;

Забрязкали, завили, загули,

Різноголосий шарварок звели.

М е ф і с т о ф е л ь

Тепер не буде їм утаву;

Зчепились за лицарську славу,

Як у блаженну давнину.

І рук і ніг блискочуть шини,

Неначе ґвельфи й ґібеліни

Продовжують свою війну.

В них ворожда спадкова, вічна,

Непримиренна й невідклична —

Зчинили бійку знов страшну.

В чортівських гульбищах до речі

Оті партійні ворожнечі

Та одчайдушная гризня;

І тут той дух ляка панічно,

Регоче дико, сатанічно,

Долину жахом ісповня.

В оркестрі бойовий шум, що врешті переходить у бадьорі маршові мотиви.

У ШАТРІ САМОЗВАНЦЯ

Трон, пишна обстановка.   Х а п а й,   П і д б и р а й к а.

П і д б и р а й к а

Сюди ми першими прийшли.

Х а п а й

Летіли швидше, ніж орли.

П і д б и р а й к а

Які багатства тут лежать!

З чого почать і чим кінчать?

Х а п а й

Немає ліку тут скарбам.

Що потягнуть, не знаю й сам.

П і д б и р а й к а

Ті килими собі візьмім,

Незручно спати на твердім.

Х а п а й

Ота крицева булава

Мене до себе порива.

П і д б и р а й к а

Он позлотистий кармазин,

Мені давно вже снився він.

Х а п а й

(бере зброю)

Ця штука виручить завжди:

Махнув, убив і далі йди.

А ти вже силу нагребла,

Та все якогось барахла.

Покинь одежу й килими,

Цю скриньку краще підніми!

Одне лиш злото щире там

На плату найманим полкам.

П і д б и р а й к а

Такої вбивчої ваги

Не підійму, нема снаги.

Х а п а й

Ось нахилися на хвилину,

То я піддам тобі на спину.

П і д б и р а й к а

Ой, ой! Зніми його скоріш!

Важкий тягар ламає криж.

Скринька падає і розчиняється.

Х а п а й

Ото добро! Ото скарби!

Ну ж налітай, хапай, греби!

П і д б и р а й к а

(присідає навпочіпки)

Якби хоч пелену набрать,

То буде на що погулять.

Х а п а й

Ну годі! Йди, бо час мина.

(Вона встає).

Гай-гай! Дірява пелена…

Іще розгубиш на путі

Усі монети золоті.

Г а й д у к и

Чого залізли ви в шатро?

Це імператорське добро!

Х а п а й

Ми в битві важили життям,

Трофеїв часть належить нам.

Споконвіків ведеться так —

Бере із ворога вояк.

Г а й д у к и

А в нас такий звичай невлад,

Не мусить грабити солдат.

Узявся цісарю служить,

То честю треба дорожить.

Х а п а й

Та чесність вашу знаю я;

Їй контрибуція ім'я.

Того ж ви поля ягоди,

І в вас пароль: давай сюди!

(До Підбирайки).

Тікай, не кидай, що взяла,

Нам зіпсували тут діла.

(Ідуть геть).

П е р ш и й   г а й д у к

Чи ба, нахаба, ще й повча!

Чом ти не дав йому ляща?

Д р у г и й

Мені мов силу одняло,

У них непевне щось було.

Т р е т і й

Мені аж світ в очах затьмивсь,

То я гаразд не роздививсь.

Ч е т в е р т и й

Скажу без зайвих балачок —

Гарячий випав нам деньок!

У моторошній духоті,

В несосвітеннім сум'ятті

Вперед ми рвались без ваги,

І никли всюди вороги;

Імлою очі повило,

В ушах дзвеніло і гуло…

Хоч ми в бою перемогли,

А як — сказати б не могли.

Увіходять   ц і с а р   з   ч о т и р м а   к н я з я м и,   г а й д у к и   виходять.

Ц і с а р

Ну, хоч би як було, а наша перемога,

Розбиті вороги тікають якомога.

Стоїть порожній трон — зрадливеє добро.

У пишних килимах блищить на все шатро.

В повазі цісарській ми будем тут чекати,

Поки прийдуть до нас народу депутати.

Утішні вісті вже ідуть з усіх усюд:

Все втихомирилось, до нас прихильний люд.

Хоча зв'язались ми в бою з чарівниками,

Проте подужали ми власними руками.

Буває, в боротьбі випадком пощастить:

На ворогів згори каміння й кров дощить,

Печери загудуть од громового хору,

Дух в'яне в недруга, а в нас росте угору.

Подоланий терпить наругу і хулу,

Звитяжець-гордівник до неба шле хвалу.

Вторує все йому, покірне і слухняне,

«Те Deum laudamus»[254] з мільйонів глоток гряне.

Та в цей врочистий час я радше зазирну

Смиренно у душі своєї глибину.

Хай замолоду принц недбало час гайнує,

Дійшовши повних літ, його він оцінує.

Із вами чотирма до спілки я стаю,

Щоб правити в дому, в дворі і всім краю.

(До першого).

Ти, князю, всі війська розсудливо розставив

І в вирішальну мить геройськи їх направив;

Нехай і в мирний час твій досвід їх навча:

Тобі, фельдмаршале, вручаю я меча.

Ф е л ь д м а р ш а л

Так, вірна армія спасла тобі корону

І пильнуватиме твоїх земель кордону.

Вбезпечим супокій та й будем пити мед,

У замку прадіднім справляючи бенкет.

Тоді з оцим мечем я побіч тебе стану,

Твоїй величності являючи пошану.

Ц і с а р

(до другого)

Ти смілий чоловік і ввічливий разом,

Будь оберкамергер, керуй моїм двором.

Двірською челяддю нелегко управляти,

Не служать, як би слід, через одвічні звади.

Ти прикладом своїм зумієш напутить,

Як цісарю й двору належиться годить.

О б е р к а м е р г е р

Я буду діяти по загаду царському,

Сприяти доброму, не шкодити й лихому,

Буть щирим і прямим, без хитрости й крутні;

Ти не зневіришся, володарю, в мені.

А перед учтою мені дозволиш потім…

Подать тобі води у тазі щирозлотім

І персні потримать; ти руки освіжиш,

І врадує мій зір твій вид іще світліш.

Ц і с а р

У мене сила справ, і зараз не до свята,

Але попереду ще радощів багато.

(До третього).

Ти будеш стольником — за ловами гляди,

Піклуйся птичнею, в фільварках лад веди;

Я обиратиму улюблені потрави,

А ти по всякий час пильнуй своєї справи.

С т о л ь н и к

Я з радістю готов томитися постом,

Поки величності не вдовольню цілком.

Настачим з кухарем тобі всього до строку,

Далеке зблизимо, прискорим пору року.

Та їжа рідкісна тебе не приверта.

Тобі понад усе здоров'я й простота.

Ц і с а р

(до четвертого)

Коли вже в нас якось про учти тільки й мови,

Ти будеш чашником, юначе мій бідовий!

Ти пильно дбатимеш, щоб наші погреби

Смачними винами повніли щодоби,

Та щоб не втратити високої довіри,

Сам у веселощах завжди дотримуй міри.

Ч а ш н и к

Мій пане, честь таку приймаючи, юнак

Стає мужчиною, незчуєшся і як.

Бенкету славного чекаючи терпливо,

Я цісарський буфет обставлю напродиво,

Надбаю посуду — все злота та сріблá,

Тобі ж я виберу бокал з тонкого скла,

Зі скла венецького, що дивну силу має[255] —

Вино в нім кріпшає, проте не оп'яняє.

Звіряймось сміливо на дію чудо-чар,

Та здержливість твоя — то ще цінніший дар.

Ц і с а р

Усе, що я сказав у цей момент важливий,

Як істину святу надійно сприйняли ви,

На слово цісаря ви можете вповать;

Та є в нас грамоти, і підпис, і печать,

Щоб слово ствердити. А ось, мов нарочито,

Сановний муж іде цю справу докінчити.

Увіходить   к а н ц л е р - а р х і є п и с к о п.

Ц і с а р

Коли в склепіння пруг останній камінь ліг,

Говорить чоловік: «Я дім навік воздвиг».

Ось четверо князів; ми міркували пильно,

Як нам двірські діла уряджувати спільно;

А для провадження державних суто справ

Собі я п'ятеро довірених обрав.

Маєтностями ви усіх затьмить повинні,

Тому й поширюю я ваші володіння,

Всі дóбра зрадників між вами поділю,

Вас можновладцями потужними зроблю.

Даю вам привілей збільшать наділи віном,

Міньбою, куплею чи іншим правим чином;

Вживайте повністю всіх вольностей і прав,

Що здавна наш закон князям удільним дав:

Хай вашим присудам скоряються підданці,

Не апелюючи до жодних більш інстанцій;

Нехай подушне й чинш ідуть вам звідусіль,

Карбуйте золото, беріть руду і сіль.

За вірну службу вам подякувати маю,

Тож вас до зверхника найближче підіймаю.

А р х і є п и с к о п

Ми вдячні глибоко за все, що дав ти нам!

Підсилюючи нас, ти дужчаєш і сам.

Ц і с а р

Ще й вищий привілей вам хочу доложити:

Для царства я живу і ще бажаю жити,

Та тіні пращурів нагадують мені

Про неминучий край земної суєтні.

Настане і моя година помирати,

Тоді ви мусите наступника обрати,

Хай пануватиме вінчанний володар

У мирі й лагоді, без міжусобних чвар.

К а н ц л е р

Із гордістю в душі, з покорою в поставі

Вклоняються тобі державці величаві;

Допоки щира кров по жилах творить круг,

Ми — тіло, що твій дух приводить легко в рух.

Ц і с а р

Нехай ці рішення несхибні і незломні

Увічнить грамота на всі часи потомні.

В своїх маєтностях ви вільні володіть,

Але з умовою — нічого не ділить;

Хоч як побільшите ви згодом дар монарший,

Усе те в спадщину хай син дістане старший.

К а н ц л е р

Я на пергамені спишу оцей устав,

Щоб він імперії благим законом став;

Хай канцелярія тоді печать приліпить

І підпис твій святий усе навіки скріпить.

Ц і с а р

Тепер ідіть собі й міркуйте в самоті

Про цей великий день, єдиний у житті.

Світські князі виходять.

Д у х о в н и й

(залишається і промовляє патетично)

Твій канцлер геть пішов, єпископ тут лишився,

Пересторогу дать володарю рішився,

Уболіваючи по-батьківськи за ним.

Ц і с а р

У цей веселий час чи ж можна буть сумним?

А р х і є п и с к о п

Вбачати мушу я зі скрухою гіркою

Помазану главу в союзі з сатаною!

Хоч ти й посів престол, на тому не кінець.

Чи прийме те Господь і папа, наш отець?

Коли про ці діла Петрів намісник взнає,

Він царство грішнеє святим огнем скарає,

Бо в ньому ти збудив іще в ту пору гнів,

Коли в вінчання день чарівника звільнив.

З твого вінця упав найперший промінь ласки

На кляту голову не з Божої указки.

Покайся ж хоч тепер і не гніви святинь,

З добра неправого посильну лепту кинь.

Оддай ті пагорби, де твій намет пишався,

Де з злими духами блюзнірськи ти єднався,

Де слухав ти словес лихого князя лжі,

Ти монастир святий побожно заложи;

Ліси навколишні, що ген у далі мріють,

Гірські пасовиська, що буйно зеленіють,

Озера рибнії, і ріки, і струмки,

Що у долину мчать, ізвивисті й шумкі,

Й долину всю даруй обителі священній,

За щире каяття сподобишся прощення.

Ц і с а р

За ці тяжкі гріхи я й сам себе виню.

Постав же сам, як знай, границі наданню.

А р х і є п и с к о п

На місці, де тебе уведено в спокусу,

Вели спорудити храм Господу Ісусу.

Вже бачу духом я — угору мур росте,

Промінно світиться убранство золоте,

Встає олтар і неф, вивершуються хори,

І хрест зове мирян до віри і покори.

Благочестивий люд прямує в Божий дім,

Бо перший дзвін загув, як благовісний грім,

З дзвіниці гострої, що в небо гінко рветься, —

І грішник, молячись, людиною стається.

У день освячення — то буде втіха нам! —

Вшануй присутністю своєю новий храм.

Ц і с а р

Нехай же здійсняться ці намисли натхненні

Во славу Господу, мені на розгрішення;

Діяння те мій дух угору піднесе.

А р х і є п и с к о п

Як канцлер, я б хотів оформити це все.

Ц і с а р

Виписуй грамоту на займища церковні,

Я підпишу її в одраді молитовній.

А р х і є п и с к о п

(пішов був уже, при виході обертається)

Та дай церковникам довічний привілей

На всякі податі й відбутки від людей:

Щоб храм оздобити велично, благоліпно,

Чимало буде нам коштовностей потрібно.

А щоб на пустоші воздвигнуть храм скоріш,

Ти частку здобичі віддати нам велиш.

Та ще розпорядись, щоб люди приставляли

Нам камінь, дерево та й інші матер'яли,

А ми з амвону їх, як треба, навчимо,

Благословення їм на ревний труд дамо.

(Виходить).

Ц і с а р

Таких тяжких гріхів я не робив ще зроду,

Оті кудесники ввели мене у шкоду.

А р х і є п и с к о п

(ще раз повертається, низенько вклоняється)

Ти берег моря дав єретику тому,

Погрожує од нас анафема йому,

Як не одпишеш ти і звідти на святиню

Усі повинності, і чинш, і десятину.

Ц і с а р

(прикро)

Але ж бо землю ту ще море покрива.

А р х і є п и с к о п

То почекаємо, аби були права;

Да не промовиться владичне слово всує.

(Виходить).

Ц і с а р

(сам)

Як так чинитиму — все царство роздарую.

Дія п'ята[256]

ВІДКРИТА МІСЦЕВІСТЬ.

М а н д р і в н и к

Ось він, тінявий, привітний

Холодок од лип старих…

По мандрівці довголітній

Знов потрапив я до них!

Ось хатина та гостинна,

Що скитальця прийняла,

Як його на цю містину

Вергла з моря хвиля зла.

Де ж господар, господиня,

Люди щирі, помічні?

Чи ж моє благословіння

Їм продовжує ще дні?

Чи ж у всьому мають вдачу,

Чи живуть в теплі, в добрі?

Чи побачу, чи віддячу?

Вже й тоді були старі…

Б а в к і д а[257]

(древня бабуся)

Тихше, тихше, гостю милий!

Цить! Дідуня не збуди!

Довгий сон старому сили

На короткі дасть труди!

М а н д р і в н и к

Ой, це ж ти, бабусю люба,

Що з дружиною колись

Вдвох мене од смерти-згуби

Рятувати піднялись!..

Ти, Бавкідо, одходила

Потопельника тоді…

Увіходить   д і д.

Філемон! Ти скарб мій сміло

Видер з пащі злій воді!

Вздрів ваш вогник я в тумані,

Вчув ваш дзвоник крізь борвій.

Вам завдячую, кохані,

Тільки вам, рятунок свій.

Хай же ще раз подивлюся

Я на хвиль морських розмай;

Поклонюся, помолюся —

Серце повне через край!

(Іде вперед по дюні).

Ф і л е м о н

(до Бавкіди)

Приготуй вечерю живо;

Подаси в садочок нам…

Він же хай дивує диву,

Хай чудує чудесам.

(Стоячи побіч подорожнього).

Подивися: там, де хвилі

Грізно били з краю в край,

Там сади вже посадили,

Нарядили справжній рай.

Не під силу вже старому

Рятівниче ремесло…

Але що мені по тому —

Море далі одійшло.

Пан умілий, челядь сміла

Рили рів, гатили гать;

Де царила моря сила,

Стали люди панувать.

Глянь — навкруг сади, городи,

Ниви, села, хутори…

Та ходімо до господи,

Сонце вже надвечори.

Мерехтливо мріє далеч —

То вітрила майорять,

Поспішають в гавань на ніч,

Як пташки в гніздо летять.

Море синьою стягою

Ледве мріється здаля,

Де не глянь, перед тобою

Скрізь видніється жилля.

В САДКУ

При вечері утрьох.

Б а в к і д а

(до мандрівника)

Чом сидиш, мовчиш думливо?

Чом нічого не їси?

Ф і л е м о н

Хоче знати він про диво,

Ти ж йому розповіси?

Б а в к і д а

Диво дивне, що й казати,

Я не стямлюся й сама,

Та якесь химерувате —

Знать, добра у нім нема.

Ф і л е м о н

Ні ж бо! Цісар в займанщину

Берег цей оддав йому,

І герольд на всю країну

Просурмив про це в сурму.

Де взялись на узбережжі

Зразу шатра, курені,

Далі замок, мури, вежі

І сади кругом рясні.

Б а в к і д а

Вдень, бувало, дарма праця,

Як ті люди не пихтять;

А вночі вогні іскряться,

Вранці глянь — готова гать!

Жертв упало тут немало,

Ніччю — крики, зойки, шквал…

Море полум'ям хитало…

Вранці глянь — готов канал.

Ох, безбожник він, завида,

Вже й на наше зазіха…

Од непевного сусіда

Недалеко до гріха.

Ф і л е м о н

Він же нас до себе кличе:

Скільки хоч землі бери!

Б а в к і д а

Бійся моря, чоловіче,

І не кидайся гори!

Ф і л е м о н

Ну, ходімо до каплиці,

Поки захід не погас,

Подзвонити, помолиться —

Бог старий не зрадить нас!

ПАЛАЦ

Просторий розкішний сад, широкий, рівно виведений канал.   Ф а у с т,   старий, аж древній, ходить, думає.

Б а ш т о в и й   Л і н к е й

(в рупор)

Сідає сонце; до причалу

Човнів несеться батова:

Останнім жваво до каналу

Байдак великий заплива.

Не гнуться щогли в нім добротні,

Грайливо мають прапорці,

На нім досвідчені й зальотні

Щасливо маються плавці.

На дюні дзвонить дзвін.

Ф а у с т

(жахається)

Проклятий дзвін! Він невлічимо,

Мов зрадний стріл, у серце б'є!

Усе моє перед очима,

А за плечима б то чиє?

Бринить у нім злорадність хижа,

Що всякій владі межі є:

Отой липняк, та вбога хижа,

Та церківця — то не моє…

Радніший я туди податься,

Та грізно тінь чужа встає;

То сіль в очу, то скабка в п'ятці,

Що всі відрадощі псує!

Б а ш т о в и й

(як вище)

З вечірнім вітром прудко як

Летить процвітаний байдак,

Хоч наладований з верхом

Всіляким скарбом і добром!

Процвітаний байдак, наладований ущерть чужоземними виробами. М е ф і с т о ф е л ь.   Т р о є   Д у ж и х.

Х о р

Вернули ми,

Та ще й з добром…

Вельможний пане,

Б'єм чолом!

(Виходять на берег, вивантажують добро).

М е ф і с т о ф е л ь

Вернули ми не порожнем

І похвали од пана ждем.

Ми звідси два судна взяли —

Сюди аж двадцять привели.

Що нам доводилось долать,

Нехай посвідчить наша кладь.

На вольнім морі — вольний дух,

Гляди навкруг, не будь лінюх!

Бери, не гербуй [вочевидь, хибодрук: гребуй], все одно,

Чи рибу вгледиш, чи судно!

Вдалося третє підчепить —

Четверте легше захопить,

А п'яте й одсічі не дасть —

У кого сила, в того власть!

Важливо — що, байдуже — як…

У мореплавстві я мастак:

Війна, торгівля і розбій —

Одно сукно, троякий крій.

Т р о є   Д у ж и х

Хвали нема!

Нема хвали!

Немов сміття

Ми привезли.

Чогось нахмурив пан лице:

Не до душі

Йому все це.

М е ф і с т о ф е л ь

Ніхто платні

Більш не чекай!

Уже ж ви всі

Взяли свій пай.

Т р о є

Та то бридня!

Попросим — дасть.

Усім належить

Рівна часть.

М е ф і с т о ф е л ь

Знесіть спочатку

В погреби

Усі коштовнії

Скарби.

Розгляне він

Усе пильніш

І порахує

Все точніш —

Не пожалкує

Він і сам,

Дасть учту пишну

Морякам.

Я завтра всяких птиць побачу,

Усіх обмислю, всім оддячу.

Вантаж відносять.

(до Фауста)

Не зсуплюй брів, не хмур чола,

Прекрасно йдуть твої діла.

Усе ти мудрістю скорив

І землю з морем помирив —

Охоче море од землі

Плавкі приймає кораблі.

Тут у палаці ти сидиш

І цілий світ в руках держиш;

Тут, де була лиш гола рінь,

Звели ми перший наш курінь;

Де ми прорили перший рів,

Тепер простір для веслярів…

І землю й море повнить слух

Твоїх трудів, твоїх заслуг.

І нині тут…

Ф а у с т

Прокляте тут! —

Мені отрута із отрут.

У серце наче колька коле,

Скажу бувалому тобі:

Бодай не знать того ніколи!

І гріх, і сором, далебі!

Коли вже тих старих посяду

І сам осяду між лип'я?

Воно чуже — і світовладу

Від того ніби трачу я.

Коли вже там поставлю вежу

І все побачу, все простежу,

Окину зором широчінь

Трудом набутих володінь,

І подивлюся, як навкруг

Прекрасно творить людський дух,

І ради мудрої додам

На поміч сміливим трудам.

Отак-то муки перенось,

Коли в багатстві брак чогось.

І дзвону гук, і запах лип —

Мені мов церква, цвинтар, гріб…

Невже всесильну волю тут

Оцей пісок заб'є до пут?

О, як те збути, як забути?

Почую дзвін — я лютий, лютий!

М е ф і с т о ф е л ь

Так, через прикрощі оті

Смаку не чуєш у житті.

Огидний, що й казать, той дзвін,

Шляхетне вухо ріже він.

Отой ненавидний бов-лив

Все небо жовчю мов залив

І від хрестин до похорон

Тобі ясує свій закон,

Немовбито між «бов» і «лив»

Ти і не жив, а тільки снив.

Ф а у с т

Непослушенство й перекір

Мені струїли владу й мир;

Тут увірветься під кінець

І справедливості терпець.

М е ф і с т о ф е л ь

Чого ж тобі на них дивиться?

Вели сюди переселиться!

Ф а у с т

Жени їх звідти, хай їм грець!

І тут їм добре буде житься —

Я дам прегарний хуторець.

М е ф і с т о ф е л ь

Та ми їх миттю переселим

І схаменутись не дамо,

І в новім селищі веселім

Старе забудеться само.

(Свиснув).

Приходять   Т р о є   Д у ж и х.

Ходімо виконать наказ,

А завтра буде свято в нас!

Т р о є

Сьогодні пан не був ласкав,

Коли б хоч завтра бенкет дав.

М е ф і с т о ф е л ь

(до глядачів)

Ну що ж, не перший цей дідок:

І в Навуфея був садок[258].

(Царств. І, 21)

ГЛУПА НІЧ

Л і н к е й - б а ш т о в и й

(співає, чатуючи)

Стою я на вежі

Немало вже літ,

В прекраснім безмежжі

Я бачу весь світ.

Поля неозорі,

І темні ліси,

І місяць, і зорі —

Все повне краси.

Скрізь вічні оздоби,

Скрізь вічне буття,

А в нім до вподоби

І власне життя.

Чи світле, чи хмарне

Було воно там,

Здавалося гарне

Щасливим очам.

Пауза.

Ні, не лиш одне щасливе

Бачить випало мені:

Щось зловісне, щось страшливе

Піднялося вдалині,

Загорілось, заіскрилось

Поміж віття темних лип,

Ще й од вітру розгнітилось —

Розлилося вшир і вглиб.

То палає хата вбога,

Мохувата, вогка стріха;

А впинить огню незмога,

Де рятунку взять од лиха?

Вам, стареньким, дітись ніде;

Як же ви не впильнували?

Весь ваш статок димом піде —

Безголов'я небувале!

Підлітають вище й вище

Хвилі полум'я страшного…

Чи старенькі там живі ще,

Чи втекли із пекла того?

Ось вогні прудкі, стрілисті

Геть розбіглись в гіллі, в листі;

Вітки миттю зайнялися,

Вниз посипались, хрусткі…

Ой, нащо мені далися

Очі надто аж зіркі!

З хряском валиться каплиця,

Бо ж на неї все летить…

Вище полум'я зміїться —

Аж до самих верховіть.

Багрянисто палахкоче

Все стовбур'я наголо…

Довга пауза. Спів.

Що голубило тут очі,

Те навіки загуло.

Ф а у с т

(на балконі проти дюни)

То хто там тужить, хто там плаче?

Лінкей виспівує печаль.

Я діяв надто нетерпляче —

Уже бере й самого жаль.

Ну що ж, нехай лип'я згорить те,

Візьметься попелом нехай —

Поставлю башту там і звідти

Дивитись буду у безкрай.

Побачу я нову оселю,

А в ній бабусю і дідка,

Що тихо, раді та веселі,

Там доживатимуть вікá.

М е ф і с т о ф е л ь   і   Т р о є   Д у ж и х

(внизу)

Прибігли ми у повну ристь,

Пробач! Несем неладну вість.

Ми в двері стук, ми в двері грюк —

Вони защепнуті на крюк;

Один потряс, другий натис —

Вони зірвалися з завіс.

Ми кричимо, ми грозимо,

А впертим ради не дамо —

Такі вдалися вже, мабуть,

Нікого й вухом не ведуть.

Тоді ми годі тих дурниць —

Давай тягти їх силоміць;

Старі, що кпили із недуг,

Із ляку визівнули дух…

Іще у них чужак там був,

Поліз у бійку — смерть добув.

Та поки билось і сіклось,

Жар на солому впав якось,

І запалало все кругом,

Горить костром тим трупам трьом.

Ф а у с т

Чи ви ж моїх не чули слів?

Не ґвалту я — міньби хотів.

Кляну я ваш кривавий чин!

Діліть між себе той проклін.

Х о р

Старі слова ізнов збулись:

Перед насильником хились!

Коли ж устав із ним на бій,

Майна й життя вже не жалій.

(Виходять).

Ф а у с т

(на балконі)

На небі змеркло сяйво зір,

Вогонь притих, як ситий звір…

Війнуло вітерцем нічним,

Я чую смалятину й дим…

Непевний вчинок цей спішний!

Та що за привид там страшний?

ОПІВНІЧНА ДОБА

Виступають   ч о т и р и   с и в і   ж і н к и.

П е р ш а

Мене звуть Тіснóта.

Д р у г а

Мене звуть Нужда.

Т р е т я

Мене звуть Турбота.

Ч е т в е р т а

Мене звуть Біда.

Т р о є

Тут замкнуті двері — нам ходу нема,

Живе тут багатий — він нас не прийма.

Б і д а

Я тінню тут стану.

Т і с н о т а

Я димом піду.

Н у ж д а

Пестій і не гляне на мене бліду.

Т у р б о т а

Сестриці, сюди вам невільно ввійти,

Та може Турбота і в щілку вповзти.

(Турбота щезає).

Т і с н о т а

Ходімо вже, сестри мої хмурозорі!

Б і д а

Іде за тобою, як завше, Біда.

Н у ж д а

Од вас не одстане ніколи Нужда.

У т р ь о х

Насунули хмари, не жевріють зорі,

І стайна з простору, де темріє смерк,

Злітає сувора сестра наша — Смерть.

Ф а у с т

(у палаці)

Учотирьох прийшли, а втрьох пішли;

Якусь чудну, непевну річ вели…

«Біда», «нужда», щось ніби «смерк»,

І знов зловісна рима «смерть».

Глухий той згук страшну віщує долю…

І досі я не виборовсь на волю.

Коли б зумів я магію прогнать,

Забуть химери чарів і заклять

І сам на сам бороть природи гарт —

Людиною б і справді бути варт.

Таким я й був, поки тих чар не знав,

Поки себе і світу не прокляв.

Тепер тих чар в повітрі аж кишить,

Не знаю вже, де дітись од привидь.

Чи сяє день, поману женучи, —

Мара мене обмарює вночі;

Чи весело додому з поля йду —

Закряче крук, закряче на біду…

Оплутує кругом нас забобон:

То примха десь, то знамення, то сон,

І моторош нам душу обійма.

Щось рипнуло — й нікого мов нема.

(Здригнувся).

Чи тут хто є?

Т у р б о т а

Та є, тобі ж чутнó!

Ф а у с т

А хто ти, хто?

Т у р б о т а

Хіба не все одно?

Ф а у с т

Геть звідси!

Т у р б о т а

Ні, я втрапила сюди.

Ф а у с т

(спершу гнівний, потім впинив серце, тихо)

Не заклинай, не накликай біди!

Т у р б о т а

Хай нечутна я для вуха,

Та душа мій голос слуха;

В різних постатях встає

Грізне марище моє.

В полі, в морі, завше, всюди

Серцем чують мене люди,

Не шукаючи, знайдуть,

Улещаючи, кленуть.

Чи ти Турботи вік не знав?

Ф а у с т

Я все життя не йшов, а гнав

І брав з нальоту кожну насолоду,

Кидав, що стало не в догоду,

А що пручалося, пускав.

Я лиш жадав, задовольняв жаду,

І знов бажав, і так, мов у чаду,

По світу мчав бурхливо і бентежно;

Тепер іду розважно, обережно.

Доволі вже спізнав я зéмний круг,

Шкода мені потойбіч зносить дух.

Безумний той, хто в мріях непотрібних

За хмарами шука собі подібних!

Тут твердо стій і пильний зір одкрий;

Допитливим і цей світ не німий.

Навіщо нам до вічності ширяти!

Що знаємо, рукою можна взяти.

Отак мудрець ітиме у житті,

І не зіб'є мара його з путі;

У русі тім йому розкоші й болі,

Й на хвилю він не стане в задоволі.

Т у р б о т а

Під моїм страшливим гнітом

Хоч би хто, той нудить світом,

Той не бачить за пітьмою

Навіть сонця над собою;

Хоч, дивіться, притаманний —

Дух охмарюють тумани;

Хоч скарбами володіє —

Користати з них не вміє;

В щасті, в горі він страждає,

У достатку голодає;

Всім утіхам і скорботам

Безпорадно каже: «потім»,

Завше завтрашнього жде він

І в сьогоднішнім не певен.

Ф а у с т

Облиш, улізлива змія,

Ті нісенітниці торочить!

Геть, геть! Літанія твоя

І мудреця, нівроку, обморочить.

Т у р б о т а

Він не знає, що робити,

На яку йому ступити:

Пройде трохи по дорозі

І заточиться в знемозі;

В твань улипши, йде все глибше,

Не надіється на ліпше,

І собі, й другим немилий,

Ніби й сильний, а безсилий;

І без віри, й без відчаю

Не живе, а доживає.

Ті вагання, ті змагання,

Бунтування й підлягання,

Підіймання і зривання,

Напівсон, напівчування —

Держать його цупко й стекло,

Щоб зіпхнути врешті в пекло.

Ф а у с т

О привиди зловісні! Ви караєте

Наш рід людський мільйонами терзань

І низку днів байдужих обертаєте

У лабіринт нечуваних страждань.

Від демонів нелегко утекти,

На пута їх кріпкі немає ради,

Та ти, Турбото ница, ти

Не діждеш наді мною влади!

Т у р б о т а

Щоб з мене більш не насміхавсь ти —

Піду, лишивши прокляття!

Сліпують люди все життя,

Ти ж під кінець осліпни, Фаусте!

(Дмухає на нього).

Ф а у с т

(осліпши)

Навкруг лягає ніч кромішним адом,

Але не згасла розуму зоря;

Ще встигну я здійснить великий задум —

Усе рішає слово владаря.

До праці, люди, шарварком умілим!

Сміливу мисль явіть чудовим ділом!

Намічене нам виконати слід —

Беріть знаряддя, заступи, лопати!

За щирий труд, за щедрий піт

Ждіть неабиякої плати;

Одна душа та рук сто сот

Досягнуть творчости висот!

ПРОСТОРЕ ДВОРИЩЕ ПЕРЕД ПАЛАЦОМ

Смолоскипи.

М е ф і с т о ф е л ь

Сюди, сюди! Шкитиль, шкитиль,

Розхитані лемури,

З кісток, в'язок і сухожиль

Латковані понури!

Л е м у р и[259]

(хором)

Зачули ми твій голос лиш —

І вмить сюди примчали;

Либонь, прирізать нам велиш

Ти шмат землі чималий.

Сюди з вимірним ланцюгом

І гострими кілками

На клич прибігли ми бігом,

А нащо? — Не до тями.

М е ф і с т о ф е л ь

Та тут робота не яка —

Ви тільки власну міру знайте!

Найдовший хай ляга за мертвяка,

А інші — дерн навколо обкопайте,

А потім рийте яму там,

Як рили вже батькам, дідам!

З палати до тісної хати,

Хоч круть, хоч верть, доводиться махати.

Л е м у р и

(копають із глузливими вихилясами)

Я молод був, я жив, любив —

За мед життя здавалось;

Гуляй, душа, без кунтуша! —

Співалось, танцювалось…

Підкралась старість тайкома,

Ціпком мене угріла,

Я, бідний, носом заорав,

Та не куди — в могилу!

Ф а у с т

(виходить із палацу полапки, держачись одвірків)

Яка то втіха — чути брязк лопат!

Юрба, моїм покірна цілям,

Землі дає належний лад,

Виводить перепони хвилям

І морю творить строгу грань.

М е ф і с т о ф е л ь

(набік)

Шкода, старий, твоїх старань,

Шкода тих насипів і гатей!

Поживок матиме багатий

Нептун із того, чорт морський.

Усе те з вашим муравлищем

Кінець кінцем дотла ми знищим

Союзом пекла і стихій.

Ф а у с т

Пригінчий!

М е ф і с т о ф е л ь

Я!

Ф а у с т

Ти ж добре дбай,

Бери де хоч робочі руки, —

Вживай принади і принуки,

Плати, лести і підганяй!

Та щоб мені щодня ти говорив,

Наскільки посувається той рів.

М е ф і с т о ф е л ь

(півголосом)

Що треба буде, все ми зробим,

Та тут не ровом пахне — гробом.

Ф а у с т

Край гір лежить гниле багно,

Весь край струїть грозить воно;

Його ми мусим осушити

І тим наш подвиг довершити.

Мільйонам ми настачим місця тут —

Стихію зборе їх свободний труд.

Простеляться лани широкополі,

Стада рясні заграють на роздоллі,

Круті горби зведе трудящий люд,

Укриє їх узорами споруд —

І заживе в цім краї, як у раї…

Нехай лютують хвиль скажені зграї,

Хай спробують де греблю ту прорвать —

Здолає гурт прорив затамувать.

Служить цій справі заповідній —

Це верх премудрощів земних:

Лиш той життя і волі гідний,

Хто б'ється день у день за них.

Нехай же вік і молоде й старе

Життєві блага з бою тут бере.

Коли б побачив, що стою

З народом вільним в вільному краю,

Тоді гукнув би до хвилини:

Постій, хвилино, гарна ти!

Ніяка вічність не поглине

Мої діла, мої труди!

Провидячи те щасне майбуття,

Вкушаю я найвищу мить життя.

Фауст заточується. Лемури підхоплюють його і кладуть на землю.

М е ф і с т о ф е л ь

Утіхи, щастя — все йому в ненасить,

Жаги ніколи спрагнений не вгасить;

Бідаха рветься зупинить

Пусту, благу останню мить!

Боровся він зо мною скільки сил,

Та час — за нас: упав старий на діл.

Годинник став…

Х о р

Вже став! Мовчить, немов могила.

Стрілки зронив.

М е ф і с т о ф е л ь

Зронив! Прийшла жадана хвиля.

Х о р

Усе пройшло.

М е ф і с т о ф е л ь

Пройшло! То звук пустий.

Як так пройшло?

Адже ж пройшло — це те ж, що й не було.

Все, що твориться, що існує,

Колись у нівець поверну я!

«Пройшло, пройшло!» І що б це означало?

Усе одно, що й зовсім не бувало,

А крутиться все круга — мов і є…

Одвічна пустота — прихилище моє.

ГРОБОКЛАДИНИ

Л е м у р

(соло)

Це хто спорудив тут мені

Хоромину ледачу?

Л е м у р и

(хор)

Лежи там мовчки в савані,

Ще маєш ти удачу!

Л е м у р

(соло)

Де ж дівся бархат, де брокат?

Чом меблів тут не бачу?

Л е м у р и

(хор)

Усе те бралось напрокат,

І все пішло на віддачу.

М е ф і с т о ф е л ь

Ось тіло вже лежить, а дух втекти готов,

Криваву пíдписку я пред'явити мушу;

На жаль, тепер є тисячі відмов,

Аби відняти в чорта душу.

Пустились ми старих шляхів,

А по нових — слизька дорога;

Колись би все я сам зробив,

Тепер потрібна підпомога.

Щодня нам лиха прибува:

Старі звичаї і права —

Все повертається в насмішку.

Раніш, було, почую смертний хрип

І жду душі; ледь вилинула — хіп!

Запазурю її, як кішка мишку.

Тепер вона вп'ялась в ту гниль і цвіль,

У труп гидкий — лишитись там воліє,

Аж супротивнії стихії

Не витурять її відтіль.

Мордуюсь я щоднини й щогодини:

Коли, де й як дізнає хто кончини,

І навіть чи й дізнає взагалі?

В старої смерті сили замалі…

Поглянеш — так мов задубіло тіло,

Аж ні — ізнов ворушиться остило.

(Заклинає, фантастично розкрилюючи руки).

Агов, скоріш! Наддайте ходу в ноги,

Панове прямороги й кривороги,

Представники всіх дідькових порідь!

Мерщій сюди пекельну пащу пріть.

Щоправда, пащ у пекла єсть багато —

Глитає кожна певний стан і чин,

Та відтепер ми будем вимагати

Унесення в той лад на краще змін.

Лівобіч розверзається страшенна пекельна паща.

Із челюстів між вищирені ікла

Б'є полум'я у вихрі палахтінь,

Та і в диму кипучому не зникла

Од Міста Мук одвічних грізна тінь.

Вихоплюється звідти шум огненний;

І виплеснувся б грішник залюбки,

Та знов його вертає зуб гієни

У чорторий пломінної ріки.

Що ж робиться в куточках окремішних,

Там тьма тортур од одного вогню!

Лякайте муками пекельницькими грішних —

Вони ж те мають за брехню й бридню!

(До чортів-товстунів із короткими прямими рогами).

Гей, пузані, лайдаки здоровецькі,

З шияками товстенними опецьки,

Що в адській сірці ласо пасетесь!

Глядіть, чи не заблима фосфор десь:

То — душенька, Псіхея[260] б то крилата;

Підборкайте, то й стане як черва та;

Тоді на ній поставлю я печать,

Щоб тим певніш в огнистий вир помчать.

Пильнуйте спідньої частини —

Ось вам завдання гуртове;

Хто знає, де вона живе?

Можливо, навіть нижче спини…

А може, буде і в пупку —

Ловіть її, хлоп'ята, на трапку.

(До худющих чортів із довгими закарлюченими рогами).

А вам, довготелесі, накажу

Охоронять повітряну межу:

Держіть напоготові руки й кігті,

Не дайте їй хтозна-куди забігти, —

Вона ж от-от вже вилине з нори,

Бо геній завше рветься догори.

Сяєво згори правобіч.

Н е б е с н е   в о ї н с т в о

Неба обранці,

Раю посланці,

Линьмо туди!

Гріх викупляймо,

Прах оживляймо,

Всіх просвітляймо,

Возвеселяймо,

Благословляймо

В наші сліди!

М е ф і с т о ф е л ь

Згори до нас злітає світло кляте,

Я чую лемент, крикняву гидку…

То ж осоружні дівчури-писклята,

Що святобожним блазням до смаку.

Коли в зловісну прокляту годину

Ми пагубу кували на людину,

То наше найлютіше зло

Ханжам до любості було.

Їм тільки рвать — не низом, так горою!

Не раз від них ми вже терпіли крах;

Однакова у них із нами зброя,

Це ті ж чорти, лиш в каптурах.

Програти тут нам буде вічний сором;

Згуртуймося дружніше — й ми поборем!

Х о р   а н г е л і в

(сиплючи троянди)

Рози квітучії,

Роси пахучії,

Сяйно-живущії,

Тайно-зцілющії,

Вкрийте листочками

І пелюсточками

Вколо весь край!

Червоно й зелено

Пестися, май!

Вмерлому велено

Знестися в рай!

М е ф і с т о ф е л ь

(до бісів)

Чом нітитесь? Де ж ваш пекельний гарт?

Хай сиплеться квіття несамовите, —

Держись, бісівський авангард!

Чи ж можуть ті благенькі квіти

Чортів гарячих засніжити?

Дихніть — і все зів'ялите за жарт.

Гей, дмухачі, дмухніть! — Ну, буде, буде!

У тім чаду уже весь рій побляк…

По щирості ви дули, на всі груди —

Занадто вже! Не треба ж так!

Не знаєте ніколи міри й краю!

Все в'яне, сохне, корчиться, палає

І нас отруйним обдає огнем…

Тримаймося! Хоч що там, не здригнем!

Чорти тремтять! Завзяття підупало!

Їх пройняло незвично млосним палом.

Х о р   а н г е л і в

Цвітіння благісне,

Горіння радісне,

Живить усе воно,

Всюди несе воно

Ласку й любов.

Праведний, вірний

Світ невечірній

В висі ефірній

Тихо зійшов.

М е ф і с т о ф е л ь

Ганьба поганцям боягузним!

Гориніж стали всі чорти,

Біси ж пішли в переверти

І в пекло гепаються гузном…

Ну що ж, нехай вам огняна купіль,

А я не рушуся звідціль!

(Розмаюючи летючі троянди).

Гей, вогнику, не вийсь перед лицем,

Бо як схоплю, то сядеш холодцем!

Геть, відчепися, іскорко мала!

Пече у скронь, мов сірка і смола…

Х о р   а н г е л і в

Що не належить вам,

То й не займайте,

Що дух бентежить вам,

Те оминайте.

Воїнство, гублячим

Відсіч готов!

Владна над люблячим

Тільки любов!

М е ф і с т о ф е л ь

Пече в печінку, в серце, в скронь!

Це ж наддиявольський огонь!

Сильніш пекельних тії врази!

Так ось чому зітхають цілі дні

Відкинуті коханці, що ладні

За милою зорить, звихнувши в'язи.

І я!.. Куди я очі пориваю?

Раніш мені були бридкі без краю

Вони, мої одвічні вороги.

Та чимсь чужим душа моя обнята:

Мені до мислі ті любесенькі хлоп'ята,

І їх клясти не маю вже снаги…

Коли пошиюся я в дурні,

То більших дурнів не знайти.

Малята вредні, шурубурні,

Над вас немає люботи!

Скажіть мені, кохані голуб'ята, —

Ви ж також люциферський рід і плід?

Кортить мені вас всіх розцілувати,

Воно, здається, так і слід…

Такі мені ви люб'язні і рідні,

Мов тисячі разів я бачив вас:

На постаті дивлюся миловидні

І відчуваю мов котячий лас.

Ходіть до мене, дітоньки, благаю ж…

А н г е л и

Ось ми йдемо — чого ж ти відбігаєш?

Ми близимось — а ти од нас в підскок!

Ангели заходять круга і окривають всю просторінь.

М е ф і с т о ф е л ь

(одтиснутий на передній кін)

Ви звикли нас лукавими взивати,

А вмієте незгірше чаклувати —

Чоловіків звабляти і жінок…

Оце так так! Оце так діло!

Мов любощів мені дано…

Пойнято полум'ям все тіло,

А голови вже й не чутно…

Ну, опускайтеся, не вийтесь без кінця!

Але ж поводьтеся хоч трохи по-мирському.

Хоча поважний вид вам личить як нікому,

Але усміхнений ще краще до лиця.

Мене така усмішка пориває,

Як часто між закоханих буває —

Ледь світиться в куточках любих уст.

За всіх миліш ти, рославий молодче;

Поглянь на мене хтивіше, солодче —

І на попів приходить м'ясопуст!

Не вадило б вам дещо оголитись,

Нема пуття з цнотливих тих хламид.

Ось одвернулись… Ззаду подивитись —

Ще дужче розбирає апетит.

Х о р   а н г е л і в

Люблячий пломінь,

Лагідний промінь!

Сяєвом правди

Грішних направ ти

І, від погуби пут

Збавивши їх,

Виведи їх на путь

Райських утіх.

М е ф і с т о ф е л ь

(схаменувшись)

Що сталось? Весь я в виразках, як Йов[261],

Самого страх бере при огляданні,

Та, обдивившися, я торжествую знов:

Так, мого роду сили нездоланні —

Зберіг я часті, чорту притаманні,

На шкурі лиш прикинулась любов.

Загасло вже ненавидне багаття,

Тож навздогін я всім вам шлю прокляття!

Х о р   а н г е л і в

Кого скупає

Пломінь священний,

Той у блаженний

Сонм уступає.

Хором врочистим

Злинемо ввись!

Аером чистим,

Душе, живись!

(Здіймаються в небо, забираючи з собою безсмертну частину [262] Фауста).

М е ф і с т о ф е л ь

(озираючись)

Та що за лихо? Де ви ділись?

Ви, пуцьверінки, чорта підвели…

Зі здобиччю своєю в небі скрились —

Так ось чого ви справді тут були!

Невже ж я скарб такий втеряти мушу —

Запродану мені високу душу,

Що лестками ви в мене відняли?!

Шкода тут позивати небо.

Доводить право набуття…

Обдурено старого — так і треба!

Нехай не розм'якає без пуття.

А я ж на те вгатив великі кошти…

Яка ганьба! Усе пішло на дим…

Бувалий чорте! Та чого ж ти

Піддався любощам пустим?

Коли вже навіть битий жак

Зміг, як дитина, підманиться,

То я собі міркую так,

Що тая дурість — не дурниця.

УЩЕЛИНИ, ЛІС, СКЕЛІ, ПУСТИНЯ

С в я т і   в і д л ю д н и к и   на схилі гори поміж ущелин

Х о р   і   л у н а

Скелі стоять стрімкі,

Сосни шумлять дзвінкі, —

Корені в них чіпкі,

Стовбури в них гінкі.

Хвилі прудкі біжать,

Надра гірські мовчать;

Тигри навкруг снують,

Лагідно муркають:

Тут ворожди нема,

Тільки любов сама.

P a t e r   e x t a t i c u s[263]

(ширяючи в повітрі вгору-вниз)

Вічний блаженства пал,

Буйний любови шал,

Серця відчайний біль,

Бог, як осяйна ціль!

Стріли, жаліть мене,

Списи, коліть мене,

Шаблі, січіть мене,

Громи, печіть мене!

Згинь, наче хмарна тінь,

Зовнішня марна тлінь!

Сонцем ясним заграй,

Вічний любови рай!

P a t e r   p r o f o n d u s[264]

(у глибині)

Понад безоднею в задумі

Звисає скель стрімчастих ряд,

Клекочуть хвилі в сяйнім шумі,

Гримкоче грізно водоспад;

Налита соком деревина

До неба тягнеться, струнка —

І скрізь любов, любов єдина,

Що все це творить і плека.

О, як тут грозяно і буйно —

Двигочуть скелі, бір тремтить!

А глянь — вода вже тихоструйно

Любенько далі дзюркотить,

Зрошає миролюбні доли;

А блискавок жахні вогні

Оздоровляють видноколи,

Спаляють сопухи чадні.

Це все — провісники любові,

Її всесильний, творчий рух…

В її полум'яній обнові

Прокинься, мій схололий дух!

В кайдани пристрастей закутий,

Зболівся, змучився ти вкрай…

Втамуй, о Боже, біль мій лютий

І серце ласкою осяй!

P a t e r   s e r a p h i c u s[265]

(середня сфера)

Що там грає-виграває

В світлій хмарці ранковій,

Що з-за бору випливає?

То маленьких духів рій.

Х о р   б л а ж е н н и х   н е м о в л я т

Батьку любий! Де ми? Хто ми?

І куди нам путь лежить?

Ми нічого не свідомі,

Тільки знаєм: щастя жить!

P a t e r   s e r a p h i c u s

Опівночі ви вродились,

В зеленочку відцвіли;

Батько-мати там лишились,

Вас же ангели взяли.

Ви зближаєтесь сміливо —

Той, хто любить, вас притяг;

Та — щасливі! Не були ви

На крутих земних путях.

Щоб освоїтися з ними,

В очі досвідні ввійдіть[266]

І моїми — як своїми —

Наоколо поглядіть.

(Сприймає їх у себе).

Ось дерева, гори-кручі,

Онде бистрень клекотить,

Прямовисно вниз летючи,

Щоб дорогу скоротить.

Х о р   б л а ж е н н и х   н е м о в л я т

(зсередини)

Все тут грізне і зловісне,

Хоч і повне красоти…

Вже нам острах серце тисне,

Любий, добрий, відпусти!

P a t e r   s e r a p h i c u s

В вищі сфери підійміться,

Ростучи там без кінця,

Наскрізь силою пройміться,

Що виходить од Творця.

В оболоні ефіровій,

Духом благісним натхненні,

В вічнім сяєві любові

Вічно будете блаженні.

Х о р   б л а ж е н н и х   н е м о в л я т

(в'ючись круг найвищої вершини)

Взявшись за руки,

Побожний хор створім,

Врочисті звуки

У небеса знесім!

І нелукавим

Вірмо словам:

Той, кого славим,

Явиться нам.

А н г е л и

(ширяють у вищій атмосфері, несучи безсмертну частину Фауста)

Далося нам із лиха пут

Шляхетний дух розкути:

Стремління вічне й ревний труд

Сподобляться покути.

Любов одвічная над ним,

Пильнуючи, витає,

І сонм святих псалом [у виданні Фоліо 2003 р. — «псалмом»] гучним

Прибулого вітає.

М о л о д ш і   а н г е л и

Ці троянди, дар покутний

Грішниць, що страждають щиро,

Тут явили чар могутній —

Довершили подвиг віри:

Врятували скарб душевний.

Де кидали ми ті квіти,

Упадали пекла діти;

Вже не злобу — смуток ревний

Відчували вражі духи;

У Диявола самого

Серце мліло, повне скрухи.

Торжествуймо перемогу!

П о в н і   а н г е л и

Як тяжко нам нести

Ці земні лишки,

Святої чистоти

Тлінні домішки!

Дух до матерії

Приріс там щільно,

Зняти тепер її

І нам невільно.

Міцний зв'язок єдна

Єство подвійне,

Вічна любов одна

Його роздійме.

М о л о д ш і   а н г е л и

В'ється імлистий круг

Понад горою,

В нім ми вчуваєм рух

Звинного рою.

Хмарки світлішають,

В них вже виднішають

Діти блаженні,

Вільні від зéмних бід,

В весен новітніх цвіт

Преображенні.

Хай же і ця душа

З гроном ясним руша

В радісний літ,

В сфери священні,

У горній світ!

Б л а ж е н н і   н е м о в л я т а

Радо приймаємо

Духа сповитого,

В ньому вбачаємо

Ангела скритого.

Пелен земних розрив —

Мука остання:

Вже він достиг, дозрів

До раювання!

D o c t o r   M a r i a n u s[267]

(в найвищій, найчистішій келії)

Вгору здіймають дух

Обрії чисті…

Хором звершають круг

Світлі невісти.

Чий то з зірок вінок

Злотом яскриться?

То ж серед тих жінок

Неба цариця!

(В екстазі).

О владичице, молю,

Хай у неба сині

Тайну благісну твою

Я побачу нині.

Що плекав у грудях муж

Ніжно і суворо,

Ти прийми, як принос душ,

Як любов-покору.

Волю вишнюю твою

Радісно ми творим,

Укріпившись вірою,

Пал гріховний борем, —

Діво-мати пресвята,

Вічно чиста й чесна,

Осіянна красота,

Владарко небесна!

Круг неї в'ються

Хмарки прозорі:

Душі покутні,

Тихі в покорі,

В каянні щирі,

Линуть за нею

В чистім ефірі.

Ти, приснодівочная,

Їх не проганяєш,

Ти, пренепорочная,

Їм гріхи прощаєш.

Не в одної сильна плоть

Слабий дух скусила,

Хіть гріховну побороть

Їм самим несила:

То знадливі пестощі

Їх спасінню шкодять,

То зрадливі лестощі

У спокусу вводять.

Mater gloriosa[268] ширяє вгорі.

Х о р   п о к у т н и ц ь

Ти незрівнянна,

Ти благостинна!

Вчуй же благання,

Вчуй же моління —

Дай нам спасіння!

M a g n a   p e c c a t r i x[269]

(St Lucae VII, 36)

Ради щирої любові,

Що скропила сліз єлеєм

Ноги страдницькі Христові

На глумління фарисеям;

Ради мира, що лилося

Щедрим струменем на нього,

Ради ніжного волосся,

Що втирало тіло Бога —

M u l i e r   S a m a r i t a n a[270]

(St Joh. IV)

Ради чистої криниці,

Де пили аврамлі вівці,

Де я Господу водиці

Подала колись в конівці;

Ради джерела святого,

Що забило щедро звідти

І пресвітло, і розлого

Розлилося по всім світі —

M a r i a   A e g y p t i a c a[271]

(Acta sanctorum)

Ради темної яскині,

Де спочив розп'ятий Спас,

Ради рук, що до святині

Не впустили грішну раз;

Ради посту, що в пустелі

Я постила сорок літ,

Ради слів, що я на скелі

Начертала, як завіт.

В с і   у т р ь о х

Ти, що світлим сяєш ликом,

Всім одрада, благостиня,

Ти, що й грішницям великим

Стежку вказуєш спасіння, —

Глянь на душу цю зболілу,

Що єдиний раз згрішила;

Ти прости її й помилуй,

Бо не знала, що творила!

U n a   p o e n i t e n t i u m[272]

(що звалась колись Ґретхен, лине до них)

Пречиста Діво,

Глянь милостиво

На світле диво —

Щаслива я, щаслива знов!

Вернувсь мій милий

Одмолоділий —

Прийшов, прийшов!

Б л а ж е н н і   н е м о в л я т а

(наближаючися круга)

Звівся над нами він,

Високий, сильний;

Воздасть ділами він

За догляд пильний.

Рано судилось нам

Землю лишити;

Він же, навчившись там,

Нас буде вчити.

О д н а   п о к у т н и ц я

(колишня Ґретхен)

Між цього сонму пресвятого

Він сам себе ще не впізнав,

Та в прочутті життя нового

Уже блаженним з ними став.

Глянь, вже він тліну рве покрови,

Земне веретище своє,

І в світлій ризі ефіровій

Могутня юність повстає!

Хай я введу його у двері! —

Його ще сліпить райський світ.

M a t e r   g l o r i o s a

Іди! Здіймися в вищі сфери!

Він за тобою піде вслід.

D o c t o r   M a r i a n u s

(молиться, павши ниць)

Душі, повні каяття,

Ось вам рятівниця,

До блаженного життя

Певна провідниця!

Світлий сонм тебе віта

У чеканні дива;

Діво-мати пресвята,

Будь нам милостива!

C h o r u s   m y s t i c u s

Яви минущого

Нам ніби сняться;

То — символ сущого,

Де сни здійсняться,

Де все урочеє

Діє й живе;

Вічно жіночеє

Нас туди зве[273].

Finis[274]

Післямова

ДОКТОР ФАУСТ. «ФАУСТ» ҐЕТЕ. «ФАУСТ» МИКОЛИ ЛУКАША

I

Знаний режисер Ейзенштейн за своїм і національним, а також інтелектуальним походженням — питоме дитя германської культури. Всіх її епох і напрямів. Річ не лише у тому, що рідною мовою мистця була німецька: рідною для нього була сама стихія німецької культури з її невпинним і невтомним інтересом до всієї процесуальності світу цього, до його розвою і його тяглості.

Отож, у своїй ролі педагога, коментуючи студентам той розвій, професор московського кіновишу Сергій Ейзенштейн показував там німецьку, за його словами, «давно облюбовану гравюрку XVI сторіччя», що на ній мандрівник-чернець тамтого часу заглядає — аж за край всесвіту.

Тая німецька «гравюрка» при всій наївності своєї композиції — то ніби оптично узагальнена заставка, чи не геніальне візуальне «мотто» до всієї духової (а зрештою і подієвої) суми згаданого століття.

І не лише німецького, а й усього європейського.

Власне, ново-європейського.

То була доба, коли з гуркотом на весь континент, від Ельби до Тахо, обвалилася грандіозна, по-своєму гранично впорядкована будівля Середньовіччя. З його суворими табу на будь-які та будь-чиї спроби зазирнути за будь-який край.

XVI сторіччя — тектонічна катастрофа тієї надбудівлі; світоглядний землетрус, що її руйнує саме у напрямі і намірі «заглянути-через-край». За край будь-чого, за межі будь-якого явища, положення, тези. Донедавна світоглядно недоторканних.

Мандрівник на тій «гравюрці» зазирає за край світу. А то вже й планетарна картина світу цього — аж радикально оновлена, — як сказав один дослідник, у «географічних екстазах Колумбової доби».

Великі виміри світового простору вже запротокольовано-закартографовано на тогочасних «портуланах», накреслених у тих екстазах. А проте оновлена європейська зіниця не обмежується тією «макрографією». Розпочинається її, тієї зіниці, і «мікрографія»: героїчний новоєвропейський епос входження уже в глибини світової речовини.

Телескоп і мікроскоп, що з’явилися трохи пізніше, то емблематичні наслідки оцих макро- і мікрографій.

Картина світу у XVI сторіччі, отже, перемінилася — з енергією, яка чи не дорівнювала великим космічним новотворенням…

То була доба, коли свіжо усамостійнений європейський інтелект зазирав «через край» рішуче всюди і в усьому. Доба повсюдного «ревізіонізму» (якщо пригадати більш пізнє словечко, пізніше винайдене ображеною відомою догмою), доба радикального перегляду всіх попередніх уявлень про основи буття. Усього його попереднього і світоглядного, і матеріального інвентаря.

Колись інший питомий не-германський син германської ж культури, росіянин Михайло Бахтін, сказав, що культура взагалі «здійснюється на границі» XVI сторіччя, здійснюється саме на межах, на кордонах-«границях» — усіх проявів тодішньої феноменології тодішнього духу. Який немовби зірвався з усіх своїх підвалин, зі своїх основ, зі своїх стапелів. Здійснюється на пограниччі: поміж тим, що було — упродовж чи не тисячоліть, — і тим, що бути має.

Отже, поміж чітко окресленим і тим, що має ще невиразні, гіпотетичні, гадані контури.

Ось так і вибухнув новоєвропейський вулкан, що його робота вочевидь продовжується і понині. З певного часу приводячи в рух — і як руїнницький, так і формотворчий — уже всю нашу Землю. А то й, уже зачіпаючи суміжні — космічні — світи-сусіди (на згаданій німецькій «гравюрці» її персонаж зазирає вже й «туди», «по той бік зірок», пояснював Ейзенштейн).

Зрозуміло, однак, інтелектуальна революція XVI ст. мала бути узагальнена не лише в тій стільки ж багатозначній, скільки ж і лубочній композиції-примітиві.

Але теж у лубочній…

…На «високих», горішніх поверхах культури незрідка забувають, що найсуттєвіші ознаки і риси людського буття, ці чи ті його першоістини — помічають передовсім на поверхах, топологічно розташованих нібито набагато нижче. Але саме тому особливо міцно вбудованих у товщу буття. Нібито досучасне (може, навіть з «горішнього» погляду чи не «докультурне») — насправді, внизу помічене-осмислене, має найвищу буттєву ціну. Міф, фольклор, найперші, найбільш ранні сплески і спалахи релігійної свідомості мають — саме таку ціну.

Чого вже там: «горішнє» в культурі, весь її нині неозорий «музейон» тримався і тримається на тій давній і несхитній основі.

І тому особливого значення набуває найостанніший, найвищий чи там найглибший, мотив-сюжет світового (а чи принаймні європейського) фольклору. Сюжет про доктора Фауста. Цей автентичний народний рефлекс на збурений ландшафт збуреного сторіччя.

…На самому схилку того сторіччя, року 1587-го, у Німеччині з’являється книга «Історія про доктора Йоганна Фауста, славутного чарівника і чорнокнижника». Так звана «народна книга». Себто книга-лубок, із тих, що у них поставали друком донедавна найпоширеніші теми і сюжети, скажімо так, масового усного спілкування, зідеологізованого у цьому чи тому напрямі.

Вважається, що книгу ту видав (і, напевне, зафіксував-записав ту історію) протестант-лютеранин на ймення Шпіс(с).

Зазначимо, що в одному вельми авторитетному сучасному виданні про Шекспірового колегу і ровесника — Крістофера Марло — простодушно сказано, що його п’єсу «Трагічна історія доктора Фаустуса» створено 1588—1589-го року, а у ній виведений образ, що «про нього вперше повідомляє німецька народна книга Й. Шпісса (1587-й рік), відома Марло в англійському перекладі 1558-го року)». Що ж, як сказав відомий герой відомого ровесника Марло, Гамлет: щось воно не зовсім зрозуміло, але хай так і буде…

Зрозуміло, однак, лише одне: згадана «народна книга» — то ніби друковане реферування давно вже поширеного усного сюжету, чи не «синхронного» початку того століття, «ровесного» останньому. Принаймні, про витівки доктора Фауста йдеться вже у «застільних бесідах» доктора Лютера, який одним із перших змістив-зсунув духовий, а по тому і весь інший пейзаж століття.

Але то вже справа академічної історії літератури — дослідити усну і друковану «фаустіану» епохи, подати неміфологізовану історію останнього великого європейського міфу, власне, конкретну історію його друкованої фіксації.

Тут же ідеться про інше. Про сам характер цього міфу. Характер, що про нього аж несподівано повідомляє сама форма його інформаційної подачі. Книга. Друкована. І ось ще й «народна»…

Ми, сучасники, якось уже звикли до усного першопобутування міфів узагалі, що їх цивілізація видрукувала лише тисячоліття по тому. А тут міф потрапляє в друкарню — приблизно десь через кілька десятків років після своєї появи чи, принаймні, остаточного сюжетного оформлення!

Що ж спонукало масу (або, як пізніше, набагато пізніше, мовить герой роману Томаса Манна «Доктор Фаустус», «висловлюючись романтично, народ») витворити той міф, а за тим негайно віднести його у поліграфічно ще зовсім молоду друкарню? Давній — усно-міфологічний — спосіб осмислення світу і всіх його сенсів тут якось аж загадково зустрічається з тоді ще «новітнім», але вже суто технологічним способом фіксації та поширення (тиражування) людських думок…

Нагадаємо, що Відродження — і питоме, себто італійське, і його «північний» відгомін — зустріли щойно винайдений друк, м’яко кажучи, без особливого ентузіазму.

Відродження, ця світоглядна репетиція шістнадцятого століття у столітті п’ятнадцятому, дійства свої облаштовувала здебільшого на аристократичному кону. Замок. Палаццо. Монастир. Центральні квартали ренесансного міста…

А так званий народ, «вульгус», залишався десь за лаштунками розкішного ренесансного спектаклю.

А по тому вже і друга дія останнього. Подальше століття. «Ідея вийшла на вулицю», — пізніше скаже Достоєвський, полемізуючи з лютими крайнощами індивідуалізму (у його термінах, з «індивідуацією» з «власним хотінням»). Відтак маса — XVI ст. на всіх тогочасних «вулицях» — і не тільки — і зустрілася впритул з «ідеєю», з тією «індивідуацією», з героїчними, але й моторошними крайнощами-зразками «власного хотіння».

…Приміром, ландскнехти «християнського імператора», відтісняючи військо «християннійшого короля», вдерлися у світову столицю християнства і влаштували там такеє, що перевершило колишні погроми варварських королів… У тих війнах «найхристияніший» же укладає з турками договір про спільні воєнні дії. По тому католики, воюючи поміж собою, розпочинають війну з протестантами. «Стояла, — скаже пізніший епіграматист, — тиха Варфоломіївська ніч».

А все це і супроводжується затятим, неймовірним за своєю психологічною температурою прагненням, візуально означеним на згаданій «гравюрці»: заглянути за край світу. І взагалі за край усього того, що в ньому є.

Народ повинен був теж зазирати — у ті розпечені історією стихії. Адже вони вже зачіпали його безпосередньо. Принаймні, бурхали у всій своїй ексцентриці на його очах. Подивованих тією ексцентрикою.

Отак народ — німецький народ — і скомпонував свою «фаустіану», свою народно-міфологічну версію біжучої історії, всієї у ній спазматики. На неймовірні ситуативні гіперболи останньої він, отже, відповів своїми гіперболами. Саме міфологічними.

Отож, семантично, світоглядно найбільш відповідними тій спазматиці.

У своєму діагностично геніальному інстинкті цей колективний автор-міфотворець і здогадався узабезпечити геніальний сюжет друком, цією, за тих умов, компенсацією за швидку тоді вже ерозію недавньої (точніш, саме давньої) і такої важливої ознаки міфу як його нормативність, себто його обов’язкова всеприсутність.

Народ-міфотворець — якраз напередодні остаточної руйнації великих форм міфотворення — встиг своєчасно закарбувати в друкарському шрифті (котрий, фігурально кажучи, ще не встиг охолонути після того, як його відлив Йоганн Гуттенберг) отой свій гіперсюжет…

Далі Європа неминуче пішла вже шляхом «індивідуації», себто вже саме індивідуальних версій великого міфу.

Від згаданого Марло до згаданого ж «Доктора Фаустуса» Томаса Манна.

Але перше друковане слово про доктора Фаустуса — німецько-народне слово, — відкриваючи і національну, і світову «фаустіану», постає у ній не лише як літературний, а й ідеологічний феномен колосального світоглядного значення.

Оте «слово» вгадало те, що стало першозмістом усього подальшого Нового часу. А ось тепер і часу Новітнього. Біжучого. Вгадало у тематичних, сюжетних, композиційних конфігураціях «народного» словотвору. Вгадало у всій системі провідних у ньому образів — абсолютно відповідних усьому тому, що наскрізним чином і понині проходить-сповнює той Час.

…Популярна свідомість ниньки аж загіпнотизована іншими пророцтвами іншого доктора із того ж сторіччя. Мішеля Нострадамуса. Який безперестану звідтіль посилав у своїх «центуріях» прогностичні сигнали майбутньому (себто нам з вами) — про ті чи ті, скажімо так, «інциденти» у ньому. А відтак оскільки «новочасна» історія поспіль складається із безлічі різного роду інцидентів, великих і малих катастроф, то майстерна полісемія, хитра многозначність пророцтв-центурій придворного лікаря чи не галюцинаторно, але ж зовсім як у наївній «прогностиці» карточного чи там циганського ворожіння «збігається» з подієвими контурами тих чи інших наших нещасть.

Але ж насправді автентичною прогностикою майбутнього, ніби світоглядною його перфокартою виявилася, як тепер уже належить визнати, саме германська фабула про загадкового германського ж інтелектуала, про німецького доктора, який безупину «заглядав-через-край»…

А вслід за ним відтак — і вся подальша Європа. Весь Новий час у всьому своєму цивілізаційному обсязі. Аж до часу Новітнього. Себто до нинішнього постмодерністського злободення, яке тільки те й робить, що зазирає за будь-який край… Будь-яких предметів, явищ, будь-якої подієвості.

Тільки робить це, сказати б, ніби позіхаючи… Від своєї нігілістичної втоми чи просто нудьги.

Що ж. Лихоманку давньої фаустівської допитливості, схоже, нині вже збуто. Нині вже призабутий і сам героїчний характер, сам неймовірний тонус героїчного ж фаустівського тексту, палка фізіологія палкої його спрямованості.

Отож, Фауст — це ніби персона-матриця європейського розвою! Так само, як і пізньоєвропейського, нинішнього його ступору, від’ємна його людина-одиниця. Ключ до багатьох дверей континентального дому. І давніх, і навіть новітніх.

У зв’язку з цим прояснюється і справжній характер Фаустового пакту з демонічною стихією, пакту, що так вразив його сучасників.

Розпочнімо з того, що ми живемо в добу всепроникливого, але водночас вже ніби і впорядкованого, вочевидь інституалізованого знання. І спеціального цехового, і популярного.

Загадки світової речовини нині без особливої патетики розшифровуються в обладнаних для того місцях і середовищах, а по тому потрапляють і на «дисплей» масової свідомості. Нікого і нічим там особливо вже не дивуючи. А то й взагалі не вельми цікавлячи.

Фаустове ж сторіччя перебувало у зовсім іншому психологічному вимірі, аж унікальному в обсязі людського досвіду. Йдеться не просто про інтерес доби до тих чи тих «цікавинок» (термін епохи). Сторіччя це заглядає за край світу зовсім з іншої причини.

…Так звані «темні сторіччя» (Середньовіччя), всупереч тому — оптично і не тільки — образливому епітету, насправді вибудували залиту сліпучим космічним світом Абсолюта, Господаря світу, на диво впорядковану, наскрізь прозору модель універсуму. Один із головних архітекторів тієї світоглядної будівлі, святий Тома Аквінат, за словами одного його коментатора, аж «молився Ясності»…

…Впала чи поруйнувалась ота будівля! І світ одразу ж став не просто не-світлим, непрозорим. Він став і грізно таємничим, ніби якимось лабіринтом (образ, який відтак стає вельми поширеним символом). І відразу ж тодішню людину аж струшує лютий гносеологічний азарт, палке епістомологічне намагання — розгадати ті загадки.

Доктор Фауст — уособлення того пізнавального темпераменту епохи, його найбільш густа персоніфікація: згаданий азарт по вінця переповнює його.

І необхідно веде до спілки з демонічними силами, які і мають прояснити йому структуру цього відтак «наскрізь непрозорого», до краю загадкового світу. «Фауст, — йдеться у «народній книзі» про нього, — забажав проникнути і вивчити всі «основи неба і землі». Адже попередні «основи» того й другого вже лежали у світоглядних руїнах, а «небо» і «земля» відтак постають у вигляді колосальної енігми, загадкового лабіринту, закутаного в пітьму, і щойно емансипована європейська свідомість з особливою пристрастю намагається щось та розгледіти у тій пітьмі.

Астрологія ще не стала астрономією; алхімія ще не стала хімією; «ельдорадо логіки», як пізніше назвали пізнавальні засоби часів десь того ж Томи Аквіната, викликає повсюдну недовіру; а водночас — як же тій свідомості хочеться дізнатися про згадані «основи»!

Отак в особі Фауста вона і звертається за «науковою» та іншою поміччю до демонічних сил, до гаданих їхніх всесилля і всевідання.

Взагалі-то людина зроду-звіку, передовсім ще у часи поганства, шляхом різних магічних операцій, намагалася перетворити оті сили на свого асистента, «замолити» їх. Від доби найдавнішої обрядовості до недавньої гуцульсько-карпатської переконаності, що чорта можна зробити своїм наймитом, аби тільки не шкодувати для нього молока й цукру…

Фаустів же пакт — то щось зовсім іншого, раніше небаченого у цій прагматичній народній демонології: демонське потрібне йому як компетентний носій автентичної інформації про світобудову…

Наша сучасність, геть потомлена тепер уже неозорими огромами цієї інформації, схоже, що не в змозі оцінити всю неймовірну напругу Фаустової жадоби справжнього, немістикованого, як нині кажуть «реального» знання — і всю глибину ситуативної метафори того пакту, що у ній вповні віддзеркалена та жадоба, вся та напруга.

Разом з тим, сама оця метафора, як і все інше в ту епоху, теж зазирає-за-край. А власне — у наш з вами бік. У наш з вами час.

І йдеться не лише про те, що біжуча історія лише зовсім недавно бодай трохи, але вже охолола від недавнього ж пекельного азарту держав, цілих народів, тих чи тих політичних сил, які чи не ентузіастично укладали пакт зі Злом найстрашнішої проби, «тоталітарним» чи якимось іншим.

У розлогій німецько-народній сюжетній сумі довкола Фауста є сюжет, який за своєю вже зовсім неймовірною глибиною перевершує всі прогностичні інтуїції тогочасного людства, всіх його тодішніх «нострадамусів»: доктор, що його аж струшує жадоба пізнання, досліджуючи речовину, влаштовує якийсь загадковий експеримент над нею. І — гине чи не внаслідок її вибуху.

…Нуклеарна злободенна — кода згаданого гносеологічного азарту. Азарту, започаткованого століттям, що в ньому постала та сюжетна сума, та фольклорна (чи напівфольклорна) приповідка про той Фаустів експеримент і його наслідки.

Наша доба, що переживає ту коду у вигляді двох її страхітливих гіперкатастроф, мала б зупинити свою зіницю на тому приголомшливому сюжеті XVI сторіччя. Доби, коли фізика — зусиллями того століття, ось-ось відклалася від метафізики. У майбутньому напрямі — аж до відомої репліки відомого Енріко Фермі, який, виправдовуючись після Хіросими, кинув: атомна бомба — погана етика, але зате ж яка фізика!

Що ж. Популярна свідомість пізніше, у легенді про Фауста, незупинно помічала інше, не стільки «світоглядне», скільки «чуттєве». А чи, точніше кажучи, еротичне…

Тут ідеться зрештою, не стільки про слухачів відомої опери, скільки про самого її автора (композитор Шарль Ґуно, у розпалі «бель епок», створив, скажімо так, зворушливу, але до краю спрощену музичну версію великого сюжету).

Лише сьогодні, у розпалі вже зовсім іншої епохи, вочевидь постає неймовірного рівня ступінь того давнього німецько-фольклорного прозріння — щодо неймовірних можливостей «фаустіади» в її футурумах.

Сюжет про загибель доктора Фауста-експериментатора взагалі вже можна сприймати або як найвищий інтелектуальний рекорд у світовій, у широкому значенні, «футурології», або ж як такої ж прогностичної сили інтелектуальний ехолот, закинутий у глибини прийдешності. Що відтак стала нашою сучасністю — та ще й злободенною…

Зрозуміло, що легендарій довкола доктора Фауста, зважаючи весь колосальний обсяг усіх його змістів, рано чи пізно, мав зустрітися не просто з красним письменством найвищих його поверхів, а й з найбільшою там художньою величиною найпочутнішою у всьому новоєвропейському літературному часі художницькою персоною. Йоганном Вольфгангом Ґете.

Бібліотеки, присвячені європейській, а тепер уже і світовій «фаустіані»! «Ґетеанум», довжелезні полиці там, присвячені спеціально ґетевській рецепції того легендарію. Це в тому обсязі, що вже все там і не прореферуєш і взагалі не оглянеш. А втім є в тому огромі очевидне-невідпорне одне, так би мовити, порозуміння і самих ґетезнавців поміж собою, і їх самих — з самим Ґете…

А є в тому огромі очевидне-невідпорне одне так би мовити, порозуміння і самих ґетезнавців поміж собою, і їх самих — з самим Ґете.

Композитор Глінка колись сказав, що музику творить народ. «А ми, композитори, лише її аранжуємо».

Оце, схоже, наймісткіша формула всієї художньої архітектури витвору Ґете. Трагедія «Фауст» (1771–1831). Все неймовірно її смислове, образне, сюжетно-композиційне багатство, весь її художній ансамбль — це особливе продовження-перетворення того, що містять усі, широко кажучи, «народні книги» про Фауста, рішуче всі у них мотиви. Світоглядні, ситуативно-фабульні. І так далі.

Все у трагедії послідовно-поглиблено відлунює всією семантикою останнього великого європейського фольклорного витвору. Фольклор — «народна мудрість». Ґетевський шедевр, отож, саме аранжує музику тієї мудрості.

З огляду на це «Фауст» чи не перевершує навіть Шекспіра і Сервантеса, що вони, кажуть, ніби першими зафіксували новий європейський час, першими осягнули нові його якості.

Адже театр Шекспіра і роман Сервантеса вочевидь перебувають здебільшого по той бік власне фольклору — себто потойбіч суто масових, народно-колективних уявлень про світ. Та ще й полемізуючи з ними.

Ґете ж у нових художніх засобах продовжує народно-фольклорні інтуїції. Продовжує світоглядно, мовно-стилістично, фабульно. І так далі. Нагадуючи нині, серед іншого, історику і теоретику літератури, що минулих часів аж обрядово поширена категорія «народності», до краю спустошена кон’юнктурою тих часів, насправді у великому літературному часі може бути наповнена невідпорним буттєвим смислом.

З огляду на цю обставину два шедеври світової поезії, ніби зовсім різні за своєю конкретною генезою — «Фауст» і «Кобзар» — належать усе ж таки до одного й того ж естетичного виміру.

Два шедеври двох «народностей». Звідси вже кілька кроків до унікальної долі українського «Фауста».

В перекладі Миколи Олексійовича Лукаша.

II

Поява української версії «Фауста» — у самій середині тепер уже минулого століття (1955-й рік) — нині видається видатною подією не лише в історії українського перекладу, українського красного письменства, української культури, а й української історії взагалі. До Лукаша до перекладу «Фауста» бралися І. Франко, М. Улезко тощо.

Переклад Миколи Лукаша з’явився десь на схилку одного із найчорніших періодів не лише в історії української літератури, а й української історії взагалі…

Демографічно і географічно колосальний український огром був тоді наглухо запечатаний у колосальну кризу, хоча й приховану у відомий квазіоптимістичний догмат. Абсолютно обов’язковий. Поліційно аж люто нормативний.

Стільки ж приховані тим догматом, скільки й очевидні травми світових війн. Геноцидів. Страхітливих соціальних експериментів радянської диктатури. Поспіль поруйнований тими ранами національний організм.

І одна із найболючіших ран — відгородженість країни, географічно розташованої якраз посередині Європи, від самої Європи.

«Червоне відродження» двадцятих з його широким — світовим — кругозором давно вже потоплене в крові і в непам’яті.

Жменька високоінтелектуальної діаспорної культури перебуває десь «у світах» — безпросвітно поза тутешнім «кругозором». Відродження ж у майбутньому десятиріччі — ще десь у далекому (не хронологічно, а світоглядно) майбутньому. І до того ж повоєнна мовно-лінгвістична катастрофа — повоєнне неухильне зросійщення тутешнього міста. Чи не тотальне.

І ось у розпалі цієї гіперкризи і народжується з-під пера скромного харківського філолога український «Фауст». Себто повний курс європеїзму по-українському. З’являється у країні, що її вбогі книжкові полиці вщерть заставлені канонічним «Коротким курсом» — курсом зовсім іншого — сталінського — напряму.

Микола Лукаш, — сказав нього його старший колега Григорій Кочур, — не любив канонічних форм. Йшлося, зрозуміло, ніби про суто літературні форми. Разом з тим, коли Ґете наприкінці бурхливого схилку XVIII сторіччя, після багаторічної перерви знову та повернувся до роботи над «Фаустом», молодший його колега, Шіллер, написав: «Und die alten Formen stürzen ein» («А старі форми руйнуються»). Старі канонічні форми…

«Фауст» Ґете — найповніший ліро-епічно-драматичний компендіум новоєвропейської перезви шлюбних мандрів новоєвропейської людини з новознайденою свободою. Твір, який подає то спазматичну, то притишену, але вочевидь методичну руйнацію застиглих канонів. Усе це з появою Лукашевого перекладу і входить до українського вжитку. У роки, коли тоталітарний час ніби остаточно зупинився. У роки, коли в’язні, скажімо, «Комі УРСР» ще не поверталися звідти, з півночі. Так само, як ще не поверталися імена загиблих — у до краю понищену національну пам’ять.

Національна ніч ніби тривала-продовжувалася.

А проте українське слово у тому перекладі вже було звільнене. Під патронатом «таємного радника Європи», як колись Богдан-Ігор Антонич назвав Йоганна Вольфґанґа Ґете. Це слово тут усамостійнилося-суверенізувалося задовго до відповідних суто суспільно-історичних процесів.

Йдеться при цьому не лише про історію українського (власне, новоукраїнського) перекладу. Поетичного й іншого. Йдеться про саме українське слово, про його вікову драму і трагедію, подолану українським мистцем якраз у його перекладі трагедії німецького мистця.

…Колись ленінсько-сталінський нарком Чичерін (який у відому епоху доволі-таки «посприяв» продовженню української бездержавності), відправляючи свого дипломата до масариковської Чехословаччини, попереджував його: «ви побачите, наскільки ще недавно чехи були виключно селянською масою без буржуазії та інтелігенції».

Большевицький сановник не дуже-то перебільшував: тубільні за походженням городяни й інтелігенти у тій країні донедавна були поспіль германізовані. Так само як у нас — чи не поспіль зросійщені?

Отож, національно автентичною залишалася — «виключно селянська маса». А чому б і ні?

Українська селянська маса впродовж століть і століть зберігала національно-мовний тезаурус, попри всі не-українські авантюри і аватари тутешніх еліт. Зберігала, попри пістрявість привнесених сюди чужою політичною волею кордонів, попри неуникну власну діалектальну пістрявість.

Отож, рано чи пізно те безбереге українське мовне море повинне було зустрітися з сильною національною художньою волею, яка й спрямувала його стихії у ті чи ті художні річища, «канонічні» чи там не-канонічні. Так і постало у своїх художніх формах українське літературне народництво, від Котляревського, від харківських романтиків, а потому Шевченка, до їхніх останніх спадкоємців. Що у них аж підкреслене естетично-індивідуальне безвідмовно-органічно поєднувалося з родовим — з чуттям тих мовних стихій. Чуттям, рівним геніальності.

Тесленко. Васильченко. Григір Тютюнник.

«Народ-языкотворец» (вислів Маяковського) тут зустрівся з індивідуальним «аранжуванням» його мовного й іншого досвіду. Передовсім саме у просторах його мови.

Але ж межі цього досвіду неуникно-історично мали розширюватися. І відповідно мали побільшитися також обсяги самої мови, семантичний її виднокруг.

Шевченко задля цього з дивовижною майстерністю використав церковнослов’янську, фонетично — і не тільки — «українізуючи» її.

Свої особливі засоби задля того розширення мали Пантелеймон Куліш, Іван Франко, Леся Українка.

Усе це було ніби надбудовою над народною мовою, особливою, але здоровою ін’єкцією до її складу.

Були, зрештою, ще й інші способи до створення спільної мовної картини національного буття.

Скажімо, Михайло Коцюбинський у славнозвісній своїй повісті «із селянських настроїв», спостерігаючи їх на Чернігівщині, замість тамтешніх поліських діалектизмів, озвучив ті «настрої» подільською говіркою…

Отак українське літературне слово і готувалося до подальшої, гіпотетичної, естетично особливо переконливої майбутньої фіксації і народного, і світового буття — у всій їхній цілісності.

…Склалося, одначе, так, що всі ті мовнотворчі зусилля української літератури по тому були брутально призупинені знавіснілою історією — XX: євразійський тоталітарний догмат приступив до нещадного усунення із будь-яких текстів цієї літератури будь-якої реальної семантики того століття. Будь-якої реальної його дійсності. Підмінивши ту дійсність її симулякром. Її імітацією, сервільно узгодженою з усемогутнім тоді догматом.

Йдеться не лише про нечувану в літературній історії тутешню тиранію цензури чи «редактури». Йдеться про справжню літературну катастрофу, що її автентичні масштаби, схоже, ще й сьогодні далеко не зовсім осмислено-виміряно. Український літературний процес, — кількісно доволі розлогий — був відчужений від автентичного, немістифікованого відтворення реальності. Будь-якої…

Отож, можна зрозуміти критика, який у розпалі тієї міфологізації довколишнього світу, сказав одним духом з приводу вітчизняного «міського» та «колгоспного» роману: романи ці — брехня в один мільйон слів…

Але ж сама мова продовжувала жити! Але ж, принаймні, згадана сільська маса, ця критична маса аж нуклеарної сили національного мовного процесу, продовжувала спілкуватися по-українському. І на бібліотечних полицях залишалася-таки літературна класика цієї мови — всі її попередні індивідуальні версії.

Це грандіозне мовлення десь та повинно було зустрітися з непідробною і не сфальшованою семантикою людського буття — знов-таки за посередництва сильної художньої волі.

І зустрілися всі вони — у царині перекладу. Поетичного й іншого.

Система, внаслідок своєї питомої бюрократичної сліпоти й глухоти, не відразу здогадалася, що цей переклад — то чи не єдиний залишок української культурної тожсамості.

Тож не зачеплений ще згаданим централістським терором, який люто нищив будь-яку іншу літературну самостійність, український переклад так чи інакше, але продовжував цю самостійність. Зрозуміло, що пізніше, на схилку і без того сумнівної «відлиги» і на початку так званого «застою» система про це здогадалася. І поліційно спохопилася.

Але то — пізніше. А тепер про цю художню волю, про її носія.

Микола Олексійович Лукаш (1919–1988) — явище, яке нині видається абсолютно унікальним не лише в українському контексті, а й в усьому світовому часі.

…Для розуміння цього явища, схоже, не зайве згадати зворушливу легенду про сімдесят (чи сімдесят два?) толковників, що на прохання царя Птоломея Філадельфа з’явились до нього зі своїми перекладами Старого Заповіту (так звана «септуагінта», «переклад сімдесяти»). Микола Олексійович же особисто, власноруч, подав величезний масив перекладів пізнішої «біблії», біблії новоєвропейської літературної класики «Від Боккаччо до Аполлінера» (скористаємося тут назвою його посмертної збірки). Від перших сплесків цієї класики аж до її великого поетичного епілогу у тепер уже минулому столітті.

Часова, жанрова, стильова, зрештою сама географічна амплітуда доробку Лукаша аж вражає. Проза і поезія. Відродження, романтизм і недавній «авангард». Боккаччо. Сервантес. Лопе де Веґа. Бернс. Ґете. Шіллер. Гайне. Гюґо. Верлен. Рембо. Флобер. Міцкевич. Рільке. Тувім. Лорка. Мадач. Ендре Аді. Аттіла Йожеф. Безруч. Волькер. Працював Лукаш і над перекладами «Пісні про Нібелунґів», барокового Ґріммельсгаузена, ба навіть японських середньовічних поетів. Зрозуміло, що ця номенклатура далеко не повна: часто-густо зіниця великого майстра ніби мимохіть зупинялася на вже зовсім екзотичних авторах і текстах, аж до наївної чужинецької солдатської пісеньки чи… одного-єдиного рядка італійця Умберто Саби. Зате ж якого!

Лише зовні таке багатство перекладів, така їх «септуагінта», — виконана, однак, однією творчою особистістю! — справляє враження якогось смакового імпресіонізму, нібито надміру примхливої селекції. Аж ніяк! Насправді перед нами чи не вся літературна мапа Європи, позначена тими великими іменами — у всій їхній цілісності-співдружності.

Так, Лукаш не любив канонічних форм, але літературний канон Європи, Західної і Середньої, він віддав у своїх перекладах — у всій його смисловій повноті. Віднайшовши для кожного із цих імен відповідний йому стильовий та інший мовний еквівалент.

Тим самим українське слово, що було разом з усім іншим українським буттям відламане, відчужене від Європи, мистець повертає туди, у тамтешню мисленну і естетичну структуру.

Він був ніби якимось Атлантом від цього слова — підняв його небо до всіх рівнів слова всесвітнього.

Будь-який патріотизм, звісно, полюбляє ті або інші гіперболи. Але у справді унікальному випадку великого українського мистця не до них. Патетика тут — ніби робочий матеріал теми: адже у світовому обігу іншого такого перекладача, схоже, просто не було.

…Справді, ось в уявному стомовному лісі людства, — принаймні, європейського — стоїть людина-артист, (як Олександр Блок зазвичай називав поетів), і слухає-чує шелест того словолистя. Що ж, таке зрідка, втім буває в людському обігу. Кільканадцять (чи навіть кілька) носіїв такого абсолютного лінгвістичного слуху. Від «стомовного» кардинала Меццофанті до стомовних же славнозвісних славістів В’ячеслава Іванова чи Андрія Залізняка, нашого співвітчизника. Словом, таке справді трапляється.

Але ж ось той шелест світового словодерева, плинучи «музичною рікою», обертається на ті чи ті музичні «вітри» світової поезії — всіх її національних і художніх тонів і обертонів. І знов-таки згадана людина-артист чує їхню звукову речовину, розуміє кожний їхній подих, їхнє зітхання-струмування. І таке — уже зовсім нечасто, але все ж таки трапляється.

Втім, треба добре-таки напружити філологічну пам’ять, щоб згадати відповідну персону.

Але потому розпочинається явище, що вже дорівнює — чуду. Явище, яке вже перебуває нібито поза компетенцією філології-лінгвістики-психолінгвістики і так далі: поряд з такою неймовірною за гостротою рецепцією «чужого» слова та людина може по тому його спрямувати, у всьому його семантичному огромі, у всіх його національних вимірах і сенсах у річище свого рідного слова. Рідної мови і культури. Повністю зберігаючи всі тони, фарби та відтінки перекладеного.

Тут без патетики, з огляду на таке обдаровання-«гіперболу», справді не обійтися.

…По війні Микола Олексійович, за деяких драматичних обставин, рятуючи життя якогось військовополоненого мадьяра-гонведа, впродовж кількох тижнів вивчив таку визивно не-індоєвропейську мову як угорська. Що у ній, приміром, слово «кінь» має кілька сот синонімів. На Хрещатику ж Микола Олексійович на циганське жебрання відразу ж відповідав циганською говіркою. В ресторанах «Інтурист» легко переходив на діалекти іспанської, скажімо, чи італійської мови…

Так, той аж загадковий за своєю проникливістю слух на всі мови, включаючи екзотичні. Але ж і слух на художнє оформлене слово у тих мовах! Але ж і ще загадковіша здатність віднайти відповідник йому у рідній мові!

При цьому українському перекладачеві однаково корилися стільки ж суміжні, скільки ж і несхожі «аристотелівські» види словесних мистецтв. Світовий епос — і у вірші, і у прозі. Світова лірика і драма. Вся їхня ціннісна амплітуда, будь-яка їхня «оптична» позиція. Чи то патетика, чи то сатира. І сповнене трансцендентної туги «потойбічне», «піднебесне». І цілком «поцейбічне» — цілком тутешнє, побутове, буденне. І меланхолійне, й іронічне. І те, що позначене надвитонченою ускладненістю — і благородно-просте.

Короткими словами, весь емоційний і весь інтонаційний діапазон світової літератури — до снаги тому Атлантові від літератури. Української.

Ось таке явище постало у цій літературі в епоху її нібито безпросвітної кризи. Так і хочеться нагадати, що взагалі-то слово «епоха» означає «зупинка»… Внаслідок нещадних інтриг і диверсій історії тутешній літературний процес тих років справді призупинився в автентичному освоєнні довколишнього світу. Доволі пригадати, що одразу по війні сама поява приміром поеми «Мандрівка в молодість» Максима Рильського, «Живої води» Юрія Яновського, навіть зворушливої ліро-епічної мініатюри «Любіть Україну» Володимира Сосюри закінчується чи не катастрофою. Яка ще раз нагадала сучасникам про цілковиту неможливість того освоєння.

Щось схоже, зрештою, мало місце і в інших «літературах народів СРСР» — від російської до вже зовсім екзотичних, навіть «молодописьменних». Всюди знавіснілі «ідеологи» знаходили там ті або ті дефекти — аж у вигляді прямих ворожих дій…

Але ж в УРСР-Україні цей черговий всеімперський ідеологічний погром доповнювався ще й драмою самого існування української мови, кремлівським продовженням давньої романовської політики — в напрямі якщо не тотального зросійщення всієї країни, то принаймні, всього її міського сегменту. Вже на початку 1950-х тутешнє сільське вчительство пошепки повторювало невеселий жарт україномовного «Голосу Америки»: на вулицях Нью-Йорка українську можна почути частіше, аніж на вулицях Києва… За «акустикою» тодішнього мовного побуту країни — дуже точне «соціолінгвістичне» спостереження!

Принаймні, саме міського побуту. Хисткий же материк сервільної псевдолітератури аж неозорої конформістської словесності, упокореної догматом, попри її немалі наклади, попри її примусову, сказати б, «колпортацію» (чи не поліційно обов’язкове розповсюдження), — це аж ніяк не допомогло українському слову. Радше навпаки.

Отож, треба було це слово рятувати, зберегти його. Зберегти його фонетику, семантику, синтаксичні конструкції. Саму його репутацію. І зберегти його, зрозуміло, високою художньою ціною.

Отак і постає доволі короткий, але ж і очевидний розквіт українського перекладу — у понурому зеніті тепер уже минулого такого понурого століття.

Отак свого часу з’явився «Пан Тадеуш», а по тому і «Євгеній Онегін» — перекладацькі подвиги Максима Рильського; а також висококультурний переклад «Війни і миру» Олексія Кундзіча. Словом, українське слово тими світовими авторитетами і дивовижною майстерністю своїх перекладачів боронило саму свою екзистенцію…

Емблематично саме в тому «зеніті» 1955-го, з’явилися і «Фауст» і «Пані Боварі». Перші друковані шедеври доти нікому особливо не відомого слобожанського філолога Миколи Олексійовича Лукаша.

Роман Ґюстава Флобера — то абсолютний стилістичний шедевр французької літератури, що у ній, впродовж усього її існування, одверто кажучи, не було прийнято припускатися будь-яких стильових огріхів… Проза Флобера — еталон такого стилю. Відповідно переклад Лукаша — то ніби лабораторний експеримент, який мав за мету довести, що українська мова таки має всі засоби до створення вітчизняного еквіваленту того блискучого стилю.

Експеримент фантастичний! Який проманіфестував готовність української літературної мови до відтворення найдовершеніших європейських зразків.

Переклад же «Фауста» — то явище ще вищого значення: і за драматичними обставинами його появи, і за його, сказати б, поетикою, за особливою художньою технікою. І взагалі за місцем його в історії. І, повторюємо, не лише українського письменства, а й самої України.

Цей ніби дебют гросмайстра справді постає, схоже, найвищим і естетичним, і світоглядним його досягненням. Ба навіть у контексті майбутньої появи його вершинних «Декамерона», Мадачевої «Трагедії людини», надвіртуозних перекладів германської, французької (і взагалі романської) лірики, великих новослов’янських поетів.

Серед цього грандіозного пасма — ще одне над ним узвишшя. Той переклад. Який у тоталітарній ночі «епохи» (зайвий раз нагадаємо першозначення — призупинений час) спалахнув у всій незрівнянній світовій силі європейського духу — спалахнув в енергетичному полі Українського Слова.

Отож, сигнальний характер появи цього надтвору у ніби-то вже надовго загальмованій національній історії.

Ґете (мимоволі немов) сам спрогнозував цю появу у своїй славнозвісній репліці про майбутній усесвітній літературний концерт! «Ми вступаємо в добу світової літератури, — кинув він 1827-го року літературному секретареві, — і кожен із нас повинен тепер сприяти тому, щоб прискорити появу цієї епохи».

Здається, найгучнішим голосом із цього планетарного літературного хору вирізнився — саме «Фауст» германського корифея.

Адже відтак переклад його трагедії стає на часі — «ранішому» чи «пізнішому» часі — чи не кожної національної літератури світу. Справою фахової честі цієї літератури.

Сам Ґете вже встиг прочитати (і похвалити) французький переклад своєї трагедії зовсім молоденького тоді Жерара де Нерваля. А далі у світовій літературі постає світова ж система — світова послідовність-почережність таких перекладів. Вправних і, може, не завжди вправних. Але завжди виконуваних з великою учтою до великого автора великого твору.

Отже, рано чи пізно, мала надійти черга і України до її письменства.

Тут, зрозуміло, неможливо детально простежити історію українських «Фаустів» «до Лукаша», перші героїчні спроби українського слова наблизиться до ґетевської трагедії. Але можна простежити бодай деякі характерні мізансцени всієї драми цього наближення.

…Десь починаючи свій російськомовний щоденник (червень 1857-го), Шевченко цитує, за його словами, «покойника Гете» («надеждою живут ничтожные умы»).

Власне, він цитує першу частину «Фауста» у російському перекладі свого доброго петербурзького знайомого, зросійщеного німця Едуарда Ґрубера. Той переклад вийшов у знаменний для Шевченка рік. 1838-й. Переклад, який має свою власну, справді драматичну історію.

Адже першу його версію цензура не пропустила; і ображений цим перекладач — спалив рукопис (як по тому Микола Олексійович спалив — з тих же причин — свої переклади мадьярських поетів…) Пушкін, однак, умовив Ґрубера поновити роботу над «Фаустом», а потім, за переказом, навіть власноруч дещо там підредагував.

Інженер і поет Едуард Іванович Ґрубер, волзько-саратовський німець, ровесник і приятель Шевченка. Ба навіть товариш по петербурзькій богемі кінця 1830-х. Він загадково помирає саме у ті квітневі дні 1847-го, коли заарештованих «братчиків» привезли у каземати Третього відділу… Шевченко, отож, приязно згадає його у наскрізь автобіографічній повісті «Художник», а по тому і в Щоденнику, цитуючи саме Ґруберового «Фауста». Понад те, закоханий у «мотиль-актрису Піунову» (Іван Драч), Шевченко у Нижньому Новгороді знайшов для її концертного виконання саме сцену з «Фауста» («…выбор мой пал на последнюю сцену из «Фауста», перевод Грубера», запис від 16 лютого 1858-го).

Не зайве взагалі звернути увагу на жіночий образ у цій сцені, себто образ зганьбленої, безмежно нещасної, вже божевільної від горя німецької покритки: разюче схожий образ — саме в рік появи «Фауста» Шевченкового доброго знайомого — входить у творчість поета українського.

…У повісті «Художник» розповідається, серед іншого, як у майстерні Карла Павловича Брюллова, у присутності того «художника», Ґрубер читає Василеві Жуковському «последнюю сцену из «Фауста» — «впечатление было полное и поэт был награжден искренним поцелуем поэта».

Що ж. Можливо, тоді Жуковський і нагадав присутнім про свою колись зустріч з Ґете у Ваймарі? І, можливо, тоді Жуковський — про себе — згадав також слова Ґете, кинуті про нього і для нього: «Жуковському варто більше звертатися до об’єктивного». Згадав, дивлячись у тій майстерні на неймовірно обдарованого хлопчика-кріпака, осягаючи вкрай нагальну «об’єктивну» необхідність звільнення його з рабства…

Ось так велична германська тінь і зачепила великого українського поета…

А по тому, всього через кілька десятиріч, над сторінками «Фауста» вже схилився ще один його читач, а за тим і перекладач — інший великий український поет. Іван Франко… Фаховий філолог-германіст…

А сам Ґете — чи знав він, зрештою, щось про Україну? Ну, напевне щось там знав. Серед іншого, завдяки своєму старшому другу страсбурзьких часів — Йоганну Ґотфріду Гердеру. Гердер — батько романтичного народознавства, який першим на Заході заговорив про своєрідність українського простору та українського етносу. (Доволі сказати, що Михайло Максимович і Амвросій Метлинський, піонери наукової україністики, були стимульовані до відповідних своїх зусиль саме Гердером). А окрім того, десь на порозі XIX сторіччя Ґете особисто підбирає у німецькому вченому середовищі професуру для щойно заснованого на Слобожанщині університету. Харківського. Сказати б, ґетевська ж «матриця» у цьому університеті, від тих його висококваліфікованих професорів, що їх був рекомендував поет, до (в широкому значенні) авангардистської філології у ньому, — від Олександра Потебні до молодого Олександра Білецького — то, зрештою, вже окрема тема.

Зовсім невипадково П. Гулак-Артемовський перший переспівав Ґете українською мовою (балада «Рибалка», 1827 р.). Невипадково, мабуть, тогож таки 1827 р. Ґете обрали почесним членом Ради Харківського університету. Втім, тут ідеться про подальше інше. Десь 1947-го року Микола Лукаш закінчує Харьківський педагогічний інститут, цей ніби-то «анклав»-виш Харківського університету. І схоже, що десь саме у ті роки робота над перекладом «Фауста» (розпочата, зрештою ще до війни — і навіть не студентом, а школяриком!) іде повним ходом…

Ось такий перегук — у контексті вищезгаданого всесвітнього літературного суголосся, у контексті ґетевського поняття «світової літератури» — перегук різнопросторових культур, персон, сенсів, що про них, схоже, можна сказати передовсім такими ґетівсько-лукашівськими словами:

Як все тут діє в колі вічнім,

У многоликій красоті,

Як сили горні в льоті стрічнім

Міняють кінви золоті!

На благовісних крилах мають,

Споруду всесвіту проймають

У гармонійній повноті!

Отже, у явищі перекладу зустрічаються різнонаціональні стихії, відбувається їхнє взаємопроникнення і взаємопрояснення (себто процес, який і становить першооснову «світової літератури»). При цьому одне з одним зустрічаються і літератури, які, здавалося б, мають зовсім несхожу генезу, які поставали за необхідно зовсім різних історичних умов. Літератури, що формувалися за обставин, що їхня «температура», їхні інститути, їхні традиції і т. д., уявляються зовсім відмінними одне від одного.

…І ось перед нами дивовижна еквівалентність оригіналу і перекладу. Тож звідки вона? Де її джерела?

Мова. Тут, зрозуміло, передовсім українська.

А проте будь-якому мовному багатству — національному й іншому — передує ще одне загадкове начало, що його зрештою, годилося б назвати — першоначалом.

Десь на початку 1950-х у дивовижній «ноосферній» синхронії з перекладацьким подвигом Лукаша, ще зовсім молодий американський вчений Аврам Ноам Хомський запропонував свою, чи не геніальну версію лінгвістики, у відповідності з якою будь-яке мовне поле — то антропологічне похідне від притаманної кожній людині особливої компетенції до індивідуального входження в це поле, до творчого використання особистістю його, того поля, комунікативного огрому.

Зрозуміло, що тут ми неуникно спрощуємо вельми складні побудови філадельфійсько-масачусетського вченого-«вундеркінда», але загальна його аргументація справді переконливо доводить: в антропологічних глибинах людства ховається якась загадкова спільна енергетика всіх наших мовних зусиль. Якийсь спільний для всіх нас мовнотворчий знаменник.

То виходить, що будь-яка мова у цьому світі потенційно відгукується — на будь-яку іншу свою посестру?

Саме так. Тільки в продовження цієї тези належить зрозуміти: така їхня зустріч можлива лише за умови гранично інтенсивного використання всіх можливих ресурсів відповідної мови. Всієї вертикалі її історії і всієї горизонталі її актуального буття.

Весь простір і весь час цієї мови.

Як от у Лукашевому перекладі-шедеврі ґетевського шедевру.

III

Зрозуміло, що бодай скромне метаописання мови великої німецької трагедії — річ неможлива у не-монографічному жанрі. Отже, скажемо лише, що німецький поет, увійшовши в національну літературу і по тому у головну свою тему, постав перед необхідністю власними силами мовно-стильового реформування цієї літератури. Адже колишнє її барокове стильове могуття тоді вже було призабуте. Внаслідок доволі довгого у ній панування «француженого», як казав Куліш, класицизму. З його безчисленними мовними табу. І взагалі з його безоглядною лінгвістичною, чи не поліційною регламентацією.

Ґете ж і його генерація відкрили німецькій літературі всі стихії, всі невичерпні ресурси німецької мови.

А передовсім це відбулося у «Фаусті». Робота над ним, над усіма його змістами — то ще й робота німецької мови над собою. Над усіма її образними й іншими можливостями. Над її, як визначив славнозвісний романтик Фрідріх Шлеґель, «сигнатурою».

Словом, Ґете зрештою виконав цю титанічну роботу. Поряд з іншою, так само мегалічною.

…Його «Фауст» віддає найглибше і найсуттєвіше у новонімецькій (себто посередньовічній) думці: відчуття гераклітівського потоку людського і всього іншого буття, його діалектичний розвій. Нескінченне його становлення. Нескінченні ж переміни у ньому.

…Звернімо увагу на дзеркальну симетрію початку твору та його коди — останньої, завершальної ноти: пролог-«посвята» там постає як образ попереднього, ще індивідуально-біографічного часу, а тая кода — як образ уже вселюдського, всесвітнього майбутнього часу. Стільки ж загадковий, скільки ж і грандіозний його космічний «футурум».

А поміж цим прологом і таким епілогом вирує буття. Людське і природне. У всіх його твореннях і пере-сотвореннях. Усіх формах і праформах. Представлене у слові такого ж нечуваного розмаїття…

Трагедія Ґете здійснюється саме через цей колосальний часово-просторовий мовний огром, через усю аж неозору систему германських лінгвістичних координат. Тут і захмарні мовні узвишшя, і побутові гутірки-говірки, і міріади різнорідних жаргонізмів-арготизмів. (Аж навіть той зухвалий жаргон, що на ньому — набагато пізніше — зважилося заговорити лише хвацьке німецьке кабаре дофашистської доби…) Але куди тій «естраді» до неймовірної акробатики, до неймовірної віртуозності сатиріазмів, іронізмів «Фауста» (напевне, вони потому і надихнули Гайнріха Гайне-початківця?)!

Ось на якому мовному полі мав виконати свою — українську — роботу український перекладач. Задля цієї роботи насамперед йому треба було до краю напружити отой загадковий психологічний устрій, що і приводить у рух згадану вище «генеративну граматику», у триби якої зважився колись заглянути той великий вчений із США.

Власне, суто метафорично відповідну ситуацію може означити — сам «Фауст». Точніше, одна із найглибших його мізансцен: споряджаючи героя у трансцендентну мандрівку за Геленою, Мефістофель заводить розмову про якихось таємничих господинь світового буття. Про — «Матерів». Які у його незвіданих глибинах і розпоряджаються ним. По суті, йдеться про найглибші джерела людської свідомості і поведінки. Серед іншого, про джерела саме мовної свідомості і поведінки.

Зрозуміло, що напевне задалеко заведе нас та гіпотеза — у напрямі чи не безприкладної у світовому обігу обдарованості українського майстра як лінгвіста, як «підслуховувача» численних мов. Та ще й у поетичному їх оформленні! Але ж, тримаючися тих метафор, належить усе-таки погодитись: «Матері» українського поета чимось та споріднені «Матерям» поета німецького…

Дивовижна за своєю енергетикою коґнітивна сила — а чи навіть могуття — українського тут вслуховування у мовну архітектуру німецької трагедії, у всі її звучання, всі її звукоряди!

Патетика і чуттєві її протилежності. Аж до «обсценних», напівцензурних і просто позацензурних, визивно звульгаризованих — і поведінкових, і суто мовних — сигналів тих протилежностей. (Зазначімо, що у німецькому побуті ще донедавна можна було почути щось такеє «несподіване» для цивілізованого вуха — з подальшим обрядовим посиланням — «так це ж із ґетевського «Ґеца фон Берліхінґена»…).

Отож, усі лексичні, фонетичні, синтаксичні рівні тієї патетики — від неуникно гіперболізованого «ідеостилю» аж особливо обраного панства, від вишуканої там світської «комунікації» аж до краю штучної-робленої, «лицемірної». А майже поряд мова, що нею розмовляють з Богом. І якою розмовляє сам Бог… Літургія на Його честь, що нею завершується твір. І — селянська та міська говірки. Фаховий жаргон тодішнього університету, тодішніх у ньому катедер і лабораторій. І — круте солдатське арго. З нетрохи бандитсько-хуліганськими імплікаціями до нього. І знову спалахи-напади візіонерства; містицизм і янголів, і взагалі святих. І… звабленої, заляканої своїм «падінням» міщаночки. А також «діалект» демонічних сил і стихій, що у їхньому страшному вихорі опинився герой. А ще й «глотогенез» (мовонародження) геть досучасних, ще ніби аж «палеонтологічних» створінь, які лише навчаються першокомунікації. А далі вже народження довершенішого мовлення найдавнішніх богів і героїв. Аж до геніального німецького відтворення головного пароля класичної античності — гекзаметра.

Відтворення, доведеного до вже зовсім фантастичної довершеності. Нагадаємо, однак, що перші зразки «свого» німецького гекзаметру Ґете подав на експертизу одному із абсолютних авторитетів німецької класичної філології з проханням підкреслити, «коли щось не так». Авторитет по тому, зітхнувши, у відповідь: на жаль, треба підкреслити — все.

Що ж, перед нами, однак, геніальні транспозиції і транспонування давньогрецької у німецьку, гекзаметра автентичного до його особливої музично-мовної імітації.

А сам «Фауст» — після «прологів» до нього — розпочинається зі зворушливої стилізації під давній німецький версифікаторський примітив (ніби «дитинство» великої німецької віршової культури).

А до всього цього, у найширшому значенні стильового багатства належить додати, зрозуміло, його теж геніальний — драматургічний, семантичний, сюжетно-фабульний та інший — розподіл. Подієва архітектура «Фауста». Приміром, сцени у «цісарському палаці»; карнавал там — то дивовижна «карнавалізація» зустрічі на світовому кону двох, кажучи по-марксистському, формацій. Пізньосередньовічної і ранньокапіталістичної. Стільки ж патетична, скільки сатирична. Ба навіть зловісно-гумористично-пародійна. Сказати б, ніби смішна соціологічна мініатюра — а втім перипетія всесвітньо-історичного значення.

Такого ж значення, але вже вкрай трагедійного, епізод з патріархально селянським подружжям Філемона і Бавкіди, що їхнє крихітне затишне обійстя Фауст уперто хоче приєднати до своїх вже чи не «технотронних», індустріально-торговельних володінь.

Отож, урбанізуючи стареньких, Фаустові фактотуми на чолі з Мефістофелем «мимохіть» їх убивають, а їхню хатинку спалюють…

Чи не найсильніший у світовому обігу образ планетарної катастрофи світового селянства Нового часу. І от уже Новітнього…

Зрештою, неможливо бодай частинно відреферувати все це інтелектуальне і драматургічне багатство. Але виявилося, що можливо його перекласти — українською.

Що мав зробити для цього перекладач? Передовсім він, метафорично кажучи, повністю, аж до найдальших вітчизняних лінгвістично-географічних меж, розгорнув мовний сувій України. Всю немалу мапу її «сигнатури». Від Карпат до Слобожанщини. Від київсько-полтавського її, ще й досі застиглого канону до ще більш рухомих стихій південноукраїнського спілкування.

Словник Лукашевого перекладу — то ніби тезаурус чи не всього українського мовного ресурсу. І золотий його запас, і ніби вже призабуте, ніби зовсім давні «словникові холодини», які насправді тут вибухають несподіваними семантичними сюрпризами, горять, ніби мовними жаринками.

Так само несподівані синтаксичні конструкції. Так само ніби теж призабуті і просто забуті, але ж вони теж тут оживають за питомими законами якоїсь особливої мовної анамнези (пригадування). Набувають невідпорного значення тих або тих — абсолютних смислових сигналів.

До того ж український «Фауст» — це ще і мовний степ, на якому просто-таки буяють «префіксальні» та «флективні» стихії, котрі вщерть переповнюють українську як жодну іншу. Їхня гнучкість, їхнє зазвичай зичливе, дозволене, не-догматичне ставлення до індивідуального мовлення тут, у гросмайстра, який абсолютно володіє всією тією лінгвістичною обрядовістю і так віртуозно (і саме недогматично) розпоряджається нею, постає дивовижною художньою картиною — «іншомовним» дзеркалом, яке щонайпереконливіше віддає німецьку картину смислів, перипетій, колізій німецької ж трагедії.

І серед іншого, теж рухома «акцентологія» Лукашевого шедевру. Яка ніби аж грається з давньою динамікою українських наголосів, з їхньою особливою, сказати б, комбінаторикою, котрі незрідка творять уже художній не стільки ефект, скільки афект. Оглушливий.

Створений українським мистцем оцей незвичайний мовний концерт чи «килим», рішуче зітканий з безлічі лексичних, граматичних, синтаксичних, фонетичних та інших можливостей, нагромаджених і, всупереч усім історичним нещастям, збережених у згаданому лінгвістично-географічному просторі, постає не лише як «переклад-у-собі» (перефразуючи відомий німецький філософський термін), а й як «метамова» чи ж «післямова» до всієї книги новоукраїнського красного письменства — від Котляревського і далі аж до тих трагічних її авторів, які залишили цей світ десь тоді, коли у ньому з’явився цей митець…

Микола Лукаш уповні використав нагромаджені тим письменством мовні скарби. Приміром, його переклад у необхідних випадках, коли семантика має грати на пониження, а то й навіть приниження певних персон чи колізій — аж резонує (у необразливому значенні) «котляревщиною»: антипатетикою, пародійними «мінусами» тих персон-колізій, представленням їх, сказати б, карнавальним «навиворіт».

І тут переклад знову вибухає «чуттєвою», підкреслено матеріальною компрометацією тієї чи іншої патетики. А Лукашів Мефістофель — то вже зовсім акробат на мовній арені такої компрометації…

Але ось перекладачеві вже потрібні саме патетичні мовні ряди, патетичні лексеми-узагальнення, якісь ледве чи не абстракції… Що ж, якщо це «поезія серця», то тут у пригоді стає український пісенний фольклор. До краю насичений такими узагальненнями. Але ж є для цього і призабутий скарб українського письменства — переклади Пантелеймона Куліша, а особливо — шекспірівські…

Та, зрештою, перекладач не обходить і всю іншу мовну суму національного. І усного, і писемного, і, зрозуміло, друкованого. Включаючи, зрозуміло, «Кобзар». Що у ньому геніально була продовжена перша робота над мовно-національною самоідентичністю.

Як бачимо, переклад Лукаша — це і продовження цієї роботи, і її, так би мовити, особливе резюме. Що посеред усіх незліченних національних нещасть тих часів нагадувало у вкрай зраненому-поруйнованому домі національного буття про інший, попри всі ті нещастя, «дім буття». Про мову. Мову дивовижної сили, дивовижної енергетики. І от — нездоланності у тих нещастях.

Водночас твір цей — саме переклад. Він у режимі своєї жорсткої естетичної волі і дисципліни орієнтований на інший текст. Та ще й такого рівня і класу….

Колись видатний італійський митець П’єр-Паоло Пазоліні (серед інших своїх занять — ще й поет-перекладач) так сказав про кіносценарій: це структура, яка хоче стати іншою структурою.

Що ж. Переклад — це структура, яка з усіх своїх художніх сил прагне стати ніби не «іншою», а саме такою ж структурою. Себто всі зусилля перекладача відповідно мають бути спрямовані до відповідної подоби, до тієї першоструктури…

І тут Микола Лукаш не має собі рівних. Принаймні на всесвітній полиці «фаустових» перекладів. У жодному разі не понижуючи заслуг тих десятків і десятків ентузіастів (включаючи вище згаданих Івана Франка, де Нерваля — чи от Ніколая Холодковського та Бориса Пастернака), відзначимо: український переклад Миколи Лукаша з надзвичайною достеменністю шукає і, як правило, віднаходить гранично точний стильовий, а також світоглядний відповідник кожній сцені, кожному епізоду германської трагедії.

І останнє (зрозуміло у межах цих нотаток). Те, що по суті, вже не підлягає точній інтерпретації: «музичною рікою» плине Лукашів переклад, «музичною рікою»…

І ось при читанні його перекладу (що йому колись дорікали — за надмірну «архаїзацію») у пам’яті зринає окрім безберегої музичності волинської «Лісової пісні», ще один шедевр «волинської» ж зустрічі архаїки і абсолютного модерну: героїчний дебют, — по суті, нашого земляка, — Ігоря Стравінського. Який геніально поєднав різночасові полюси музичної культури… Давнє, дуже давнє — і нове, аж новітнє.

На багатьох ділянках Лукашевого перекладу діється щось дуже схоже. Тільки, ясна річ, у просторі слова.

Українського слова.

Яке свого часу тут проспівало — своїми засобами — німецьку пісню пісень Європи.

Але ж ніхто не скаже, коли воно проспіває — останню?

Вадим Скуратівський

2013

Додатки

«ФАУСТ» ҐЕТЕ В ПЕРЕКЛАДІ М. ЛУКАША

Замітки на полях рукопису

Кожне покоління перекладачів, інакше кажучи — кожна епоха прочитує великі твори світової літератури по-своєму, спираючись на свій соціальний досвід, на розвиток своєї національної мови, стан поетичної культури і т. д. Проте приходить час, коли конче повинен з’явитися переклад геніального твору, що пережив би свою епоху так само, як пережив свою добу оригінал, і на довгі роки став би зразком, що задовольняє смаки усе нових і нових поколінь.

Щоб такий переклад з’явився, треба, крім особистої обдарованості перекладача як умови першої і обов’язкової, щоб склався ряд об’єктивних умов, а саме — високорозвинена літературна мова, високий рівень національної поезії і всебічний попередній досвід її в галузі перекладу.

Твори Пушкіна не раз перекладалися на українську мову. Та тільки в наш час розвиток загальнолітературної української мови, порівняно високий рівень нашої поезії, її багатий перекладницький досвід і особиста обдарованість основних перекладачів Пушкіна обумовили появу майстерних перекладів багатьох пушкінських творів (хоч і не всіх, і навіть не багатьох!), які, можна сподіватися, досить довгий час задовольнятимуть читачів.

М. Лукаш — талановитий поет. Його версифікаційні здібності не викликають сумніву. Інструмент мови, в межах того творчого завдання, яке він перед собою ставить, кориться йому безвідмовно. Для нього як для перекладача майже не існує труднощів віршування. Він з легкістю відтворює найрізноманітніші ритми трагедії Ґете, її склади; строфіку, знаходить повнозвучні й глибокі рими. Вірш його тече легко й невимушено. Багато сторінок перекладу вірно й глибоко відтворюють оригінал, дають читачеві велику естетичну насолоду.

В перекладі чимало чудових, а часом і прекрасних сторінок, але в цілому його не можна вважати повною і безсумнівною перемогою М. Лукаша. Точніше кажучи — переклад цей довершений і не вимагає додаткової роботи, можливо, за винятком дрібниць, якщо оцінювати його, виходячи з тих принципових засад, які поклав в основу своєї праці перекладач. Але я не поділяю тих засад.

Виразно окреслений мовний стиль кожного художнього твору, складаючись з різноманітних елементів, має свою домінанту, свій провідний мотив. Постійне повторення цього провідного мотиву, домінанти, що не губиться серед інших елементів, а, навпаки, надає їм свого забарвлення, звучання, власне, і визначає стиль в цілому.

В чому ж стильова домінанта Лукашевого перекладу «Фауста»?

М. Лукаш спирається в своєму перекладі на основний словниковий склад української мови, широко використовує сучасну лексику, аж до таких слів включно, як «лахудра», «халтурник», «початківець», «свиноматка», «приземливсь» і т. п. Та, незважаючи на це, мова його перекладу не стає виразно сучасною. Причина тут у тому, що стиль — це питання якісне, а не кількісне. Можна широко користуватися сучасною лексикою, але якщо домінанта стилю буде архаїчна — весь переклад буде архаїчним.

Стильова домінанта Лукашевого перекладу виявляється насамперед у лексиці довільним групуванням архаїзмів, вульгаризмів та діалектизмів там, де це не викликається конечною потребою, де завдання художності може бути досягнуте вживанням розвиненої і точної лексики сучасної української літературної мови; по-друге — в намаганні за всяку ціну для кожного ідіоматичного німецького вислову знайти українську ідіому переважно в мові селянській давно минулих часів; по-третє — в «українізації» середньовічного німецького побуту, образно-художнього мислення, термінології; і нарешті (частково) — в архаїзованому синтаксисі, фразеології та схильності перекладача до архаїчних наголосів.

Переклад відомого поетичного твору може вважатися досконалим і довершеним, коли мова перекладу не вступає в суперечність, по-перше, з мовою оригіналу, по-друге, з сучасною перекладачеві загальнолітературною мовою, на яку твір перекладається. В тих випадках, коли перекладач ставить перед собою завдання повністю відтворити мову твору, писаного кілька століть тому, труд його перетворюється на безцільну формалістичну вправу, сумнівну за своїми наслідками.

Дивно було б поему Руставелі «Витязь в тигровій шкурі» перекладати мовою «Слова о полку Ігоревім» на тій підставі, що обидва твори писані приблизно в один час, — адже переклад «Витязя» робиться не для Ігоревих дружинників, а для сучасного читача.

Так само дивно було б перекладачеві «Фауста» на українську мову обмежувати себе лексикою «Енеїди» Котляревського на тій-таки підставі, що твори ці писалися також приблизно в один час.

Ми перекладаємо класичні твори для сучасного читача, і якщо перед перекладачем постає проблема відтворення в тій чи іншій мірі мови доби, віддаленої від нього значним відтинком часу, розв’язання цієї проблеми слід шукати не в сліпому копіюванні мовних особливостей оригіналу, не в архаїзації мови перекладу.

Розв’язання цієї проблеми можна знайти лише в сумі художніх засобів, якими володіє перекладач, в умінні його поєднати в єдине гармонійне ціле різні елементи рідної мови, включаючи і її архаїчну верству, для створення стилю перекладу, який би відповідав мовному стилю оригіналу.

Що ж стосується до «Фауста», то цієї проблеми не існує взагалі.

«Значення «Фауста» і його живий зміст читач може відчути хоч би з такого факту: близько півтора століття, лежить між нами і цією книгою; за такий довгий час старіє, звичайно, сама мова письменника, стає важко читати її, виступає виразно той відтінок часу в мові, який ми звемо стилем і який ми наслідуємо в своїх історичних романах, «стилізуючи» мову під ту епоху, для котрої вона була природною.

Багато письменників і поетів, що писали геть пізніше, ніж Ґете, здаються нам тепер застарілими. Але даремно намагались би ми шукати це старіння чи хоча б відтінок його в живій і надзвичайно близькій нам поетичній мові «Фауста». Вона, як мова «Іліади», вийшла з горна свого творця такою «вогнетривкою», такою непіддатливою перед роз’їдаючою течією часу, що, ймовірно, їй судилося ще віки зберігати свою «молодість» (М. Шагінян. «Ґете»).

Перекладач, який ставиться до свого завдання без попередньо виробленої апріорної мовностильової установки і шукає засобів адекватного художнього відтворення оригіналу, виходячи з його об’єктивних даних, мусив би замислитись над питанням довговічности Ґетевої мови. Ця довговічність не випадкова.

Мова Ґете сформувалася тоді, коли «життєво необхідно було для самого буття народу закласти фундамент раціональної єдності, створити загальнолітературну німецьку мову, театр, драматургію, звільнивши їх від штучного французького впливу, від обмеженості в свідомості, місцевих вузьких провінціалізмів у мові. Це велике національне завдання, розпочате Ґотшедом, Клопштоком, Гердером та Лессінґом, виконав Ґете» (М. Шагінян, «Ґете»).

Шагінян, вказуючи на те, що майже кожний твір Ґете, який з’являвся друком, його сучасники зустрічали з величезними суперечками, а часто-густо і з прямим опором, і відзначаючи, що і за темою, і за сміливістю, і за мовою це були твори новаторські, пише далі в тій же роботі:

«Він ненавидів усякого роду стилізацію, чіпляння за віджиле, бальзамування трупів, втечу в минуле…» І трохи далі: «Беручи терпкі народні вислови і впроваджуючи їх до літературної мови, Ґете у своїй роботі ніколи не захоплювався архаїзмами».

Всього цього М. Лукаш не враховує.

Справді, чим можна пояснити той факт, що перекладач вживає замість слова «головнокомандуючий» — гетьман, «імператор» — цісар, «економ» — підкоморій, «скарбник» — підскарбій, «бакалавр» — бакаляр, «селітра» — салітра і т. д. і т. п. Що це, коли не стилізація, хапання за віджиле, бальзамування трупів, втеча в минуле?

Було б півбіди, коли б уся ця віджила мовна бутафорія лежала тільки на поверхні перекладу, не просякаючи його наскрізь. Але, ставши на шлях стилізації мовної, перекладач неминуче повинен був піти також і шляхом стилізації загальнопоетичної, а це призвело загалом до зниження стилю — «Фауст» у Лукаша часом звучить як травестія або бурлеск.

Ф а у с т

(до атаманів (?), що вирізняються із лав і підходять до нього).

Перехопилось через Пілос —

І Нестор здержать не здолав,

Царків рушення розчепилось

Під ярим тиском буйних лав.

Женіть же звідси Менелая,

Зіпхніть у море знов мерщій!

Хай там добичником шмигляє,

Як до душі йому розбій.

Ви нині, герцоги, владуйте,

Я вам весь край віддам у лен, —

Цариці Спарти всі голдуйте,

Вона над вами сюзерен.

...........................

Ф а у с т

(до Мефістофеля).

Який це дрік тебе вджиґнув?

Чого це ти так чудно кривиш морду?

...........................

Ти ж не макуха — чортом будь!

...........................

Чи не тинявся я з бурлакою бездомним.

...........................

Ну й шарварок — аж голова дуріє!

...........................

Ти світич жизні хочеш запалить.

...........................

Та це од кунштиків твоїх

Всі стали тут химерувати.

Подібний мовний стиль при усьому бажанні важко визнати закономірним для образу Фауста. Але можливо, що тільки Фауст говорить у перекладі такою мовою? На превеликий жаль, так говорять всі як реальні, так і фантастичні персонажі трагедії, без огляду на значну мовну диференціацію образів, яку провадить Ґете в своїй трагедії.

Наприклад, Мефістофель протягом усього твору висловлюється так:

Та що? Убір, що Ґретхен я дістав,

Піп загребущий обібрав!

Побачила тут штучку мати

І зразу стала потерпати.

...........................

А Ґретонька закопилила губи,

Даровому коню мов дивиться в зуби?

Та мати батюшку приводять.

...........................

Ой горе, дей же його кату!..

Я успіх матиму отут напевняка.

У підшептах нема над чорта мастака.

...........................

Мізерний люд та навісна гречва.

...........................

Бодай вам грець! З Адама цьохлі кляті

Морочать змисли чоловічій статі!

На старощах ізнов ума рішивсь…

Чи мало ж я іще у дурні шивсь?

І знаєш же, що шваль то непутяща,

Шнуровані, фарбовані ледаща,

Аби схопив котору навмання…

...........................

Покіль живий, не трать у серце віри,

Ходім сердегу визволим з біди.

А от приклади того, як розмовляє в перекладі Лукаша Марґарита:

О голубе! Я так тебе люблю,

Що воленьку у всім твою вволю!

Ой тяжко-важко ходить попідтинням,

А ще до того з нечистим сумлінням…

Ой тяжко-важко в чужині блукати

І щогодини дожидати розплати.

От маємо зразок мови канцлера при імператорському дворі:

Той краде вівці, той дружину,

Той свічники й хрести з церков,

І злодіям немає впину —

Те поживуть і крадуть знов…

Ідуть до суду потерпілі,

Де сяє в мантії суддя, —

І там злочинці знахабнілі

Законом крутять, як хотЯ;

Співвинуватці їм поможуть,

(Скрізь має силу брат, чи сват!)

І всю вину на того зложать,

Хто богу душу винуват.

Цісар, тобто імператор, висловлюється в такому стилі:

З обличчів зникла тінь зануди.

...........................

Це чудасія — та нехай про мене!

...........................

Такий у мене гнів на супостата.

Я хочу ланця потоптом стоптати.

Гетьман, тобто головнокомандуючий, у повній відповідності до свого титулу висловлюється:

І війська ми вконтентували.

Якщо так висловлюються цісар-імператор, канцлер та гетьман-головнокомандуючий, то немає нічого дивного в тому, що Валентин — брат Маргарити; солдат — стримується ще менше:

Коли це він, той шалапут,

То я зроблю йому капут!

...........................

Ти, Ґретонько, ще молода,

Ума в тобі шукать шкода, —

Ідеш ти не туди…

Що робиш — треба дороблять:

Коли вже з тебе вийшла б…,

То хоч навсю блуди.

В такому ж дусі висловлюються персонажі Вальпурґієвої ночі, Єлена Прекрасна, Марта — сусідка Марґарити, Форкіада, Ламії, одним словом — всі персонажі великої трагедії.

Тінь травестованого Енея стояла за спиною перекладача. Але під час читання виникає ще й інша аналогія, саме — з Кулішевими перекладами з Шекспіра.

Франко писав у статті «Наш театр» (1892 рік):

«Нині нас не дивує вже, коли герої Шекспірових, Ґетевих та Шіллерових драм говорять по-українськи (звісно, вони не мусять говорити   ч у д е р н а ц ь к и м   (розрядка Франкова. — Л. П.) українським діалектом, як Гамлет Старицького або Кулішева Дездемона».

Мова Лукашевого «Фауста» часом мало відрізняється від того чудернацького діалекту, від тих «екстраваганцій», якими, за висловом Івана Франка, сповнені Кулішеві переклади.

У Куліша читаємо:

Г о н е р і л ь я

Не вчи нас довгу нашого.

Р е г а н а

Подумай,

Як ти свого владику вконтентуєш,

Що взяв тебе, мов подаяння щастя.

Ти панотцю скоритись не хотіла

І добре бідування заслужила.

Порівняння цих рядків з паралельними рядками в перекладі Максима Рильського дає зрозуміти, наскільки далекий цей мовний стиль від мовної установки радянського перекладного мистецтва:

Г о н е р і л ь я

Твоя наука про повинність нашу

Нам не потрібна.

Р е г а н а

Краще ти повчись,

Як догоджати мужу своєму,

Що взяв тебе, жаліючи. Замало

Покірності у тебе, і свою

Покару ти по правді заслужила.

Всі вищенаведені «екстраваганції» з перекладу Лукаша поруч з уже згадуваними: «гетьман», «підскарбій», «підкоморій», «підчаший», «лицар», «цісар», «бакаляр», «салітра» і т. д. — мають своїм джерелом того ж таки Куліша, який перекладав ще й так:

Д у р е н ь

(до Ліра)

Козаче, тобі лучче всього було б надіти мою шапку.

(В перекладі Рильського це звучить трохи інакше: «Та візьми ж но мого ковпака»).

Лір

(до блазня)

Остерігайсь, козаче, канчука.

(В перекладі Рильського: «Стережись, малий, ось прут!»)

О с в а л ь д

Сей старий гайдамака…

(В перекладі Рильського: «Оцей старий заводіяка…»)

К е н т

Кому ж він припоручив своє гетьманування?

(В перекладі Рильського: «Хто ж керує військом?»)

Таке «окозачення» Шекспіра, перенесення в іншу добу і в побут іншого народу всіх оцих «гайдамаків», «козаків», «гетьманів» і т. д. здавалося смішним уже Іванові Франкові більше ніж сім десятиліть тому. Тим більш дивує воно нас сьогодні.

Це тільки приклади. Коли б справа зводилася лише до них, було б дуже легко виправити переклад. Але в інших випадках справа куди складніша. Кількість переходить в якість — мовна домінанта починає звучати фальшиво.

У Лукаша:

Глянь, пане-брате! Ну й дівульки!

Гайда слідом, підчепим хто яку.

Хмільного пива дзбан, кріпкий тютюн до люльки

Та дівка при бокý — оце нам до смаку!

Переклад на перший погляд точний, навіть «пане-брате» є в оригіналі. Але точний він лише на перший погляд. Він стилізований в дусі загальної установки перекладача, стилізований надзвичайно тонко (в цьому перекладачеві не можна відмовити), але ця стилізація суперечить вимогам оригіналу. Звичайну фразу «Ходімо, друже, треба було б їх провести» замінено на «підчепим хто яку»; до «міцного пива» додано «дзбан»; «кріпкий тютюн» потрібний школяреві «для люльки», а «гарно вдягнена дівчина — от що мені подобається» за допомогою відсутньої в оригіналі внутрішньої рими перетворюється на «дівку при бокý — оце нам до смаку!» — і цих стилістичних дрібниць цілком досить для того, щоб перетворити німецького середньовічного школяра (тобто студента) навіть не на київського бурсака (це зовсім інший стиль, згадаймо хоч би Хому Брута та Тіберія Горобця!), а на справжнього козарлюгу-запорожця.

Не дивно, що дівчина-горожанка в цьому ж дусі підхоплює діалог:

…Нівроку, хлопці дженджуристі,

Та легковажні, просто жах:

Де б погулять в пристойнім товаристві —

Так ні, побігли по дівках.

Звичайно, в оригіналі зовсім інший тон, що, як відомо, й робить музику. Зовсім інший тон, далекий від Ґете, відчувається і в мові Мефістофеля, якому найбільш не пощастило в перекладі.

У Лукаша:

От за це люблю!

Дійдем до злагоди ми духом.

Дивись, яким прийшов я зухом:

В червець убрався, в блаватас,

Плащем обвинувся єдвабним,

Вдяг капелюш з пером привабним,

Ще й шаблю взяв на шабельтас.

Послухай дружньої поради:

Вдягни й собі такі наряди,

Гуляй на волі як хотя —

Узнаєш, що таке життя.

Не говорячи вже про те, що останні чотири рядки звучать як пряма ремінісценція з «Енеїди» і перші сім не відповідають ні букві, ні духові оригіналу, перемальовують на зовсім інший лад, ніж у Ґете, образ (на цей раз зовнішній, але чи тільки зовнішній?) Мефістофеля.

В Ауербаховій корчмі в Лейпціґу Мефістофель скаже, що вони з Фаустом прибули з Іспанії. Вони обидва в так званому іспанському одязі того часу, якого обов’язковими прикметами були: червоний камзол, шовковий короткий плащик, півняче перо на капелюсі і довга вузька шпага. Всі відомі нам перекладачі так і малюють образ Мефістофеля. Франко також дуже точно, з тонкою іронією, яка повинна почуватися в мові Мефістофеля, малює його портрет.

У Франка:

Так-то гарно! Чень

Погодимось з собов ми ниньки!

Бо щоб твої прогнати примхи,

Я вбравсь шляхетним паничем:

В червоний златокраїй стрій,

У плащик з чиновати-шовку,

З косицев когута крисак,

Прип’яв кінчасту шпагу довгу,

І радив би-м тобі як стій

Собі убратись також так,

Щоб, вирвавшись на вольний світ,

Пізнав ти, що житє значúть.

Лишаймо поза увагою Франкову лексику — вона така, як є, й не могла бути іншою. Франко й сам розумів, що «вона, можливо, не має майбутнього в українській загальнолітературній мові». Але поза тим, користуючись тією лексикою, що була в його розпорядженні, Франко перекладає точніше й ближче до духу оригіналу, ніж Лукаш. Лукаш, вірний своїй мовній тенденції, начиняє малий уривок тексту (одинадцять рядків!) недоречними і відсутніми в оригіналі «червцем», «єдвабом», «блаватасом» (коли у Ґете мова йде про звичайний шовк), замість шпаги, чіпляв Мефістофелю на бік шаблю, як доброму козарлюзі, та ще й бере її на шабельтас. Тепер вже можна й запрошувати Фауста «гулять на волі, як хотя». В устах шляхетського Куця чи Кульгавого (був колись такий чорт у давно забутій мелодрамі «Зачароване коло») ця репліка не викликала б заперечень.

І останній приклад — на цей раз з мови доктора Фауста.

Лукаш:

Як буду змушений сказати:

«Спинися, мить! Прекрасна ти!»,

Тоді закуй мене у пута,

Тоді я рад на згубу йти,

Тоді хай дзвін на вмерле дзвонить,

Тоді хай послух твій мине,

Годинник стане, стрілку зронить,

І безвік поглине мене!

Як відомо, це одне з найважливіших місць трагедії, як і останній монолог Фауста з другої частини. На жаль, філософський його зміст поховано під цілою купою лексичних штампів або «екстраваганцій». Умовно поетичне — «на згубу йти», побутове — «на вмерле дзвонить», мало зрозуміле — «хай послух твій мине», — усе це не пасує ні до «духа заперечення» Мефістофеля, ні до безбожника Фауста, замість простісінького «тоді скінчиться твоя служба» — таємниче «стрілку зронить» і «безвік поглине мене» (замість — «час скінчиться для мене» — «время минет для меня», у Холодковського) — все це лише затемняє філософську суть угоди Фауста з Мефістофелем.

Не надають блиску перекладові і такі широко вживані М. Лукашем форми, як «свідом», «багат», «несит», «убог»; викликають сумнів щодо їх закономірності в мовній тканині «Фауста», з одного боку, такі архаїзми, як «звинні», «дружі» (дружні), «злудити», «кінви», «вакує», «жаждиво», «в гостя», «бідня», «скусом» (замість — спокусою), «куси» (замість — спокушай), «Мальт», (замість «Мальта» — назва острова), «толкувати», «завсіди», «сердувати» (сердитись, гніватись, лютувати), «застум», «лицарство», «салітра», «безрічний» (замість — безмовний), «погонь» (замість — погоня), «утік» (замість — утеча), «лас» (замість — ласощі, принада, приваба), «копит» (замість — копито), «послі» (замість — потім, згодом, пізніше), «виспа» (замість — острів), «вогнедихатий» (?), «слугині» (?), «збагнітував», «ізумрудь», «дивить» (замість — дивуватися), «жúзня» (замість — життя), «отуха», «плець» (замість — земля, грунт), а з другого — такі невмотивовано вжиті елементи сучасної побутової лексики («новотвори») та безпідставні русизми, як «красота», «спори», «влазливець» (?), «стряпня», «підчас» (замість — часом), «струй» (замість — струменів), «нарушу», «учінка» (замість — навчання), «напевняка», «одрада», «пустак» (очевидно, — замість пустун), «дурло», «празник», «свиноматка», «лахудри», «чуть» (замість — трохи), «фрази-пустишки», «чепчик», «приземливсь», «шваль», «барахло», «звиняй» (замість — вибачай), «початківець», «науковець», «коварство», «теревені-вені», «ладно, ладно, дітки милі» і т. д. і т. п.

Звичайно, не можна оголошувати «поза законом» жодне окремо взяте слово. Кожне слово в системі художньої мови може бути виправданим. Коли ж колекціонування маловживаних слів, архаїзмів та вульгаризмів перетворюється на самоціль, а повторність їх вживання не викликається художньою необхідністю і суперечить завданню художності, тоді слід рішуче повстати проти подібної мовностильової тенденції.

Пережитком звучать і також викликають заперечення конструкції на взірець: «І йдуть сюди тендітні на чуття», «У вас не закохатись годі», «Обговорити нам повинно», «Мені до любої вподоби», «А ваше серце як ся чує», «Та в тебе ж витримки не гурт» і «Півстоліття ждать дано», «Бажаю я розмовиться з тобою», «Ти надумав щось страшного» і т. д.

Є в Лукаша улюблені вирази, якими він без розбору наділяє усіх персонажів трагедії. До таких належить «жалю по кисілю!», вкладене в уста і Лізхен, і Мефістофеля, а також канцелярський зворот «їй, йому, нам, їм дано», який виручає перекладача в багатьох випадках; як, наприклад, — «між нігтів згинуть їй дано» (про блоху), «Півстоліття ждать дано» (Герольд).

Є й зовсім погані, позбавлені смаку рядки й цілі строфи:

Привіт, привіт,

Наш бог кохан

Великий Пан!

(Хор Німф)

Плавають озером

Селезні козирем.

Ждемо ми спасу

Слушного часу.

(Мурашки і Дактилі)

Ті в поміч стануть послі,

Бо ж зовсім не дорослі.

Вічно пориваються

В далечінь словути,

Неосяжне осягнути

Ревно сподіваються.

(Нереїди і Тритони)

Шкода, що М. Лукаш, який має всі можливості для створення такого перекладу «Фауста», що був би не лише одним із етапів засвоєння в українській мові цього видатного твору, але на довгі роки виключив би потребу поновних зусиль нових перекладачів, не використав можливостей свого обдаровання.

Але, здається, тут не стільки його провина, скільки біда кожного, хто забуває, що «в кареті минулого далеко не поїдеш».

Я склав ці нотатки на початку 1956 року, але не передав у видавництво, яке запросило мене висловитись про Лукашів переклад. Траплялися випадки, коли навіть доброзичлива рецензія ставала непереборною перешкодою для друкування того чи іншого твору. Легше відмовити авторові, спершись на висновки рецензента, ніж працювати над рукописом, використовуючи всі слушні його зауваження та поради.

М. Лукаш прийшов до мене, і я прочитав йому свою рецензію.

«Фауст» вийшов з друку і знайшов прихильну зустріч у читачів та критики.

Не знаю, чи сталося це внаслідок моєї рецензії, чи з ідентичних вимог видавництва, але в друкованому перекладі хоч Цісар і залишився цісарем, проте Головнокомандуючий став уже головнокомандуючим.

На жаль, залишилося те, що вимагало найбільшої роботи, — загальний мовний стиль.

Тепер, коли переклад вже опублікований і став фактом нашого літературного життя, одверте обговорення його недоліків не може йому пошкодити. Поза всякими сумнівами, можна чекати від такого обговорення тільки користі як для цього твору, так і для усієї нашої перекладацької практики.

Тому я й вважаю можливим опублікувати ці давні нотатки.

Леонід Первомайський

1966

«ФАУСТ» ПО-УКРАИНСКИ

Великая поэзия не знает пределов ни во времени, ни в пространстве. Именно это — то-есть беспредельность и бессмертие — самое надежное и точное мерило истинности искусства, самое очевидное проявление его волшебного воздействия на людей.

Труды ученых исследователей могут объяснить лишь некоторые особенности того, что создают первоначально художники-творцы, что продолжают создавать их творческие наследники — художники-переводчики, художники-ученики — и что вновь и вновь оживает в мыслях и чувствах читателей и зрителей в иных краях, в иных веках и — так же или по-иному, но всегда по-настоящему — радует и печалит, вдохновляет и волнует причащением святых тайн искусства.

Живое взаимодействие разнородных творческих сил: поэта-автора, поэтов-соавторов (переводчиков) и несчетного множества читателей, не сознающих своей причастности к поэзии, но жизненно ей необходимых, — создает бессмертие поэтического творения и величие страны, его породившей.

Когда стихи, романы, драмы проникают в другой язык, в другую страну, они обогащают ее народ, становятся неотъемлемой частью новой национальной культуры. Но тем самым одновременно возрастает и мировое значение того народа, которому принадлежат переведенные произведения, и языка, на котором они написаны.

Величие эллинской культуры создавали не только Гомер, Эсхил, Аристофан и Платон, но и все их римские, средневековые и новейшие переводчики, постановщики, ученики и читатели.

Бессмертие Шекспира, а с ним и всей английской гуманистической культуры и создавалось и создается столько же в Англии, сколько и в Германии, и в России, и во всех странах, где переводят и ставят, читают и смотрят Шекспира, учатся у него и наслаждаются его творчеством.

Без Шекспира немыслимы ни Гёте, ни Пушкин, такими, как мы их знаем; без Шекспира иными были бы и русская и немецкая культура. Но без Гёте и Пушкина немыслим тот Шекспир, которого сегодня знает человечество; без Германии, России и многих других стран не было бы ни современного развития английской культуры, ни современного значения ее шекспировского прошлого.

Каждый по-настоящему художественный перевод, живое воссоздание значительного литературного произведения на другом языке — это событие, связывающее и обогащающее два народа и вместе с ними всю мировую культуру.

Фауст — образ, созданный немецким народным преданием, претворенный гением Гёте в могучую философскую и лирическую трагедию, — давно уже стал достоянием национальных культур всех передовых стран. Однако процесс непрерывно расширяющегося и возрастающего значения «Фауста» — и любого другого великого творения — бесконечен, как бесконечна жизнь на земле. Каждый новый, по-настоящему поэтический перевод — новый этап этого благодатного развития. И поэт-переводчик не только ведет своих соотечественников к сокровищам мировой поэзии, но и сам приумножает ее богатство.

«Фауст» Гёте, воспроизведенный на украинском языке Миколой Лукашом[275], обогащает и украинскую литературу и мировую Фаустиану.

Впервые на Украине переводил «Фауста» великий просветитель — поэт и ученый Иван Франко в 1880–1889 годах. Но в его переводе ученый-филолог слишком часто оттеснял поэта. Стремление к дословной точности ослабляло художественную выразительность. Позднее к Фаусту обращались еще несколько украинских писателей. Наиболее серьезным из дореволюционных переводчиков был М. Старицкий, но он перевел только несколько сцен первой части.

В 1926 году первая часть «Фауста» была опубликована в переводе М. Улезко. Академик А. И. Белецкий справедливо назвал этот перевод «довольно точным, но тяжеловесным[276]».

Микола Лукаш несомненно и значительно превзошел всех своих предшественников. Его перевод весь в целом воссоздает и передает основные черты подлинника, размах и глубину мыслей, поэтическую силу и обаяние, музыкальный лад стиха и многоликий образный строй.

Поэту-переводчику приходилось решать трудные, сложные задачи, Философская и вместе с тем лирическая трагедия Гёте отражает и воплощает весь долгий и сложный путь идейно-творческого развития поэта и мыслителя и вместе с тем целую эпоху истории человечества. «Фауст» — творение почти целой жизни: начатый в 1772 году, он был закончен только в 1831 году, за полгода до смерти автора. На протяжении более полувека Гёте несколько раз вновь и вновь возвращался к образу Фауста. Многое изменилось за это время в Европе, в Германии и в личной судьбе и в характере самого поэта… Движение истории и развитие его взглядов отразились в многообразии отдельных элементов и в переменной динамике действия.

Две части «Фауста» — необычайно своеобразное сочетание самих разных, казалось бы, вовсе несовместимых явлений. Земной реальный мир соседствует, чередуется с миром причудливой фантастики. Реальный мир причудливо и красочно многообразен; в драматических сценах предстают шумные города и тихие лесные убежища, пышные дворцы и убогие лачуги, океаны и пустыни, горы и равнины… Сменяются ночи и дни, времена года и исторические эпохи, люди всех родов и состояний любят, сражаются, трудятся, веселятся, страдают, торжествуют, гибнут… А рядом с этим разноликим и разноцветным реальным миром, вокруг и внутри него раскрываются сказочные миры и мирки древних и новых мифов, легенд, преданий, философских аллегорий и символов.

В «Фаусте» отражены не только основные принципы, но и многие мельчайшие оттенки мировоззрения Гёте, и притом не в окончательном итоговом состоянии, а в их долголетнем противоречивом развитии, становлении.

Однако при всей огромности, многоплановости, даже громоздкости эта поэтическая драма сохраняет и вполне определенное живое единство формы и содержания.

Все очень разные, несхожие между собой части огромного строения объединяет стройная общая основа. Не просто общая идея, потому что в драме воплощена не одна, а много идей, и не только образ главного героя, потому что он непрерывно видоизменяется.

Это именно общая основа — постоянство авторского отношения к действительности, отношения, которое в самом главном остается неизменным на протяжении всей жизни Гёте. Прежде всего это — неослабное стремление к творческой деятельности, неутолимая жажда познания и неразрешимость трагических, внутренних противоречий, определявших развитие самого Гёте и его героя.

Субъективное жизнелюбие Фауста, жажда личного счастья и неистребимое желание утвердить свою творческую индивидуальность противоречат его же страстному желанию бороться за гармоническую, разумную жизнь для всех людей.

Либеральные и консервативные представления Гёте о постепенности развития истории, о незыблемости вечных нравственных законов он сам же отрицает острой революционной критикой общественного строя и сознанием необходимости великих переворотов. Утверждая историческую необходимость и благотворность буржуазного прогресса, трагедия вместе с тем раскрывает его жестокость, корыстную бесчеловечность и безнравственность.

Такая противоречивая — и именно в противоречивости постоянная — общая идейная основа «Фауста» образовалась как следствие того, что развитие мировосприятия и мировоззрения Гёте в течение всей его жизни было стихийно-материалистическим и стихийно-диалектическим.

Гёте взял старинный и очень популярный сюжет — легенду о Фаусте, знакомую даже неграмотным, даже детям, посещавшим ярмарочные балаганы, — взял так же уверенно и свободно, как некогда греческие трагики брали коллизии из общеизвестных мифов и поэм Гомера, как Шекспир брал фабулы для своих драм из популярных летописей, новелл и даже из пьес других авторов.

И драма Гёте поглотила все, что было создано ранее изустной легендой, книгами, пьесами и песнями о Фаусте; поглотила и необычайно расширила и преобразовала в нечто совершенно иное, новое.

Скрытые подземные родники истории и горячие ключи легенды были непосредственными, живыми, но только первоначальными источниками великого потока философской лирической трагедии. Потому что главными, основными силами, создавшими его причудливое русло и могучие стремнины, были события, образы и идеи современности, того мира, к которому принадлежал не прототип героя, а сам автор.

По-настоящему воссоздать «Фауста» на другом языке означает сохранить все эти многообразные и противоречивые особенности идей и мыслей, сталкивающихся и переплетающихся в обеих частях трагедии, и вместе с тем передать все великолепное разнообразие поэтического воплощения этих идей и мыслей. Потому что одно без другого немыслимо — весь идейный строй «Фауста» немыслим вне тех образных и музыкальных форм, в которых он выражен.

Маргарита и Елена, Вагнер и Мефистофель, Гомункулус и Эвфорион — это образы-идеи, в них живут поэтически рожденные, поэтически развивающиеся и поэтически олицетворенные мысли. Так же как во всех коллизиях, всех решающих драматических конфликтах и в отдельных эпизодах.

Осуществить такой перевод под силу только поэту-ученому, художнику-мыслителю, который в равной мере способен и понимать глубокий смысл, и чувствовать — слышать, ощущать внутренний лад поэзии Гёте, способен обозреть огромное целое и не упустить мельчайшей подробности.

Микола Лукаш оказался таким переводчиком.

Первый отзыв о Фаусте дает Мефистофель в прологе на небе:

Vom Himmel fordert er die schönsten Sterne

Und von der Erde jede höchste Lust,

Und alle Näh und alle Ferne

Befriedigt nicht die tiefbewegte Brust[277].

Перевод точно передает эту характеристику, и вместе с тем свободно звучит живая разговорная интонация украинской речи. Звонкая аллитерация, в данном случае отсутствующая в подлиннике, но органически присущая немецкому стихосложению, здесь вполне уместна:

То з неба б він зірвав найкращі зорі

То пив би він всі радощі земні,

Та ні земля, ні далі неозорі

Не вдовольнять тієї маячні.

Первый монолог Фауста — грубоватые, спотыкающиеся «книттельферзе» — традиционный силлаботонический стих немецкого фольклора — Гёте наполнил философскими размышлениями и лирическими порывами:

Habe nun, ach Philosophie,

Juristerei und Medizin,

Und leider auch Theologie

Durchaus studiert mit heißem Bemühn.

Da steh ich nun, ich armer Tor

Und bin so klug als wie zuvor;

....................................

....................................

Переходы от насмешки, иронии к печальным сетованиям, от скорбного отчаяния к дерзновенным надеждам и гордой уверенности в себе внезапны и резки, но вместе с тем естественны, непринужденны. Богатую оттенками настроений и мыслями поэтическую выразительность подлинника воссоздает украинский стих:

У філософію я вник,

До краю всіх наук дійшов —

Як дурнем був так і лишивсь.

Хоч маю докторське звання

І десять років навчання

Туди й сюди, накрив-навскіс

Воджу я учнів своїх за ніс, —

А серце крається в самого:

Не можем знати ми нічого

Перевод воспроизводит ряд характерных особенностей подлинника, в частности женские рифмы, внезапно возникающие после нескольких мужских именно в строках печального вывода (können verbrennen).

Ритмический строй — преобладание четырехстопного ямба — передан в основном точно. Однако характерные перебои ритма, спотыкающиеся удлиненные строки в переводе несколько сглажены. Сравните, например, в четвертой строке:

…auch Theologie

Durchaus studiert mit heißem Bemühn (S. 141).

Перевод укорачивает, упрощает и облегчает:

І, на нещастя, богослов…

В другом случае:

Und sehe, daß wir nichts wissen können —

Не можем знати ми нічого

Тем не менее украинский текст в целом с поразительной точностью передает и логическое и поэтическое, эмоциональное содержание подлинника.

Это можно явственно ощутить при сопоставлении такого, например, характерного и существенно важного отрывка из середины монолога:

Flieh! auf! hinaus ins weite Land!

Und dies geheimnisvolle Buch

Von Nostradamus eigner Hand

Ist dir es nicht Geleit genug?

Erkennest dann der Sterne Lauf,

Und wenn Natur dich unterweist,

Dann geht die Seelenkraft dir auf,

Wie spricht ein Geist zum andern Geist.

Тікай. На волю, на простір.

Візьми цю книгу чарівну;

Цей Нострадамів віщий твір

Збагнеш природи вічний рух,

І в душу вступить повінь сил,

Коли промовить духу дух.

Противоречивая сущность мироощущения Фауста поэтически выражена в его беседе с Вагнером в сцене «У городских ворот». Это известные, часто цитируемые слова о двух душах в одной груди:

Du bist dir nur des einen Triebs bewußt,

О lerne nie den andern kennen!

Zwei Seelen wohnen, ach! in meiner Brust,

Die eine will sich von der andern trennen;

Die eine hält in derber Liebeslust,

Sich an die Welt mit klammernden Organen;

Die andre hebt gewaltsam sich vom Dust

Zu den Gefilden hoher Ahnen.

Сопоставляя четыре разных перевода этих строк, можно явственно почувствовать существенные особенности разных творческих методов. Холодковский перевел так:

Тебе знакомо лишь одно стремленье,

Другое знать — несчастье для людей.

Ах, две души живут в больной груди моей,

Друг другу чуждые — и жаждут разделенья.

Из них одной мила земля, —

И здесь ей любо — в этом мире,

Другой — небесные поля,

Где духи носятся в эфире.

В первой строфе перевод почти дословный, а во второй, напротив, очень вольный, но все же только перевод, а не воссоздание, не воспроизведение поэтической сути оригинала. Предметный образ и заключенная в нем логическая абстракция — раздвоение мироощущения — неотделимы от вполне определенного душевного состояния, настроения, связанного с мелодическим и ритмическим строем стиха, с многообразными представлениями, которые создаются определенными словосочетаниями.

Точно воспроизведенное «ах» в русском тексте звучит совсем по-иному, чем в немецком, — расслабленно и сентиментально, тогда как в речи пылко-чувствительных литераторов «бури и натиска» это междометие не сходило с уст «бурных гениев». К тому же и самый порядок — в начале или в середине фразы — резко меняет характер этого восклицания. Во второй строфе утрачены не только стопы (вместо пятистопного ямба в каждой строке возник четырехстопный), но и совершенно изменен предметнообразный строй: нет ни любовной страсти (Liebeslust), ни «цепких» или «цепляющихся» членов (души) — klammernde Organen, ни «праха» и т. п. И вся интонация иная, облегченная, и с ней связан уже совершенно иной предметный образ духов, носящихся в эфире.

В переводе Бориса Пастернака уже с самого начала возникает иной предметный образ:

Ты верен весь одной струне

И не задет другим недугом,

Но две души живут во мне,

И обе не в ладах друг с другом.

Сохраняя общий смысл и интонацию, современный русский поэт совсем по-иному, по-своему воспринимает и передает ощущение неразрешимого противоречия. Вместе с тем он оказывается значительно ближе и к духу и к поэтическому строю мыслей Гёте, чем в прошлом веке Холодковский. И хотя Пастернак также сокращает число стоп, но точнее, чем Холодковский, передает природу рифм и образный и словарный строй второй строфы. Пастернак ближе к реалистической, земной страстности Гёте, чем «эфирные духи»:

…Одна, как страсть любви, пылка

И жадно льнет к земле всецело,

Другая вся за облака

Так и рванулась бы из тела.

В переводе Улезко стремление передать точное, буквальное значение слов подлинника приводит к необходимости заполнять возникающие «пустоты». И то и другое осуществляется с помощью украинской лексики прошлого века.

Єдине знав ти поривання на віку,

Ой, не бажай же з другим знатись.

В моїх грудях, ох, дві душі в однім кутку,

Й одна від другої не хоче відірватись.

Одна кремезно власно любляче

За землю держиться мов би кігтьми й щипцями.

А та — з праху до неба рветься горяче

В елізій за великими дідами.

С точки зрения формальной дословной точности Улезко, пожалуй, ближе всех к оригиналу, но лишь очень приблизительно передает его общий поэтический строй. Лукаш, напротив, не столько переводит слова и не столько озабочен сохранением ритмического строя подлинника, сколько передает его общий дух и смысл, стремится воссоздать основной тон стихов Гёте, смело применяя для этого живые поэтические средства современного литературного языка.

Тобі одна знайома путь,

А я — стою на роздорожжі…

У мене в грудях дві душі живуть.

Меж себе вкрай не схожі — і ворожі.

Одна впилась жаждиво в світ земний

І розкошує з ним в любовній млості,

А друга рветься в тузі огневій

У неба рідні високості.

То же соотношение разных переводов можно обнаружить и в других, так сказать, ключевых сценах.

Слова Фауста, исправляющего свой перевод евангелия, слова, в которых провозглашено ясно осознанное творческое материалистическое мировосприятие Гёте, чрезвычайно важны для понимания всей драмы:

Mir hilft der Geist! Auf einmal seh ich Rat

Und schreibe getrost: Im Anfang war die Tat!

Холодковский перевел их торжественно, приподнято:

Но свет блеснул, и выход вижу я —

В деянии начало бытия.

Пастернак использует живую разговорную речь, его стих проще, будничнее, но в целом значительно ближе к подлиннику, чем патетические слова о «деянии» и «бытии».

Я был опять, как вижу, с толку сбит,

«В начале было дело» стих гласит.

Улезко стремится переводить слово в слово и на этом теряет рифмовку:

Дав поміч дух. Ось я вже догадавсь

І сміливо пишу: «Було в почині діло».

Лукаш, подобно Холодковскому, заменяет «дух» — «светом», но вторую строку передает абсолютно точно и вместе с тем поэтично:

Та світ свінув — не зрадила надія,

І я пишу: «Була спочатку дія».

Существенное значение для понимания всей многослойной лирико-философской трагедии имеет монолог Фауста в сцене второй встречи с Мефистофелем:

In jedem Kleide werd ich wohl die Pein

Des engen Erdelebens fühlen.

Ich bin zu alt, um nur zu spielen,

Zu jung, um ohne Wunsch zu sein.

Was kann die Welt mir wohl gewähren?

Entbehren sollst du! sollst entbehren

Холодковский добросовестно и вдумчиво перевел:

Что ни надень, — все мучусь я хандрою,

И уз земных не в силах я забыть.

Я слишком стар, чтоб тешиться игрою,

И слишком юн, чтоб без желаний быть.

Свет ничего не даст мне, я уверен;

«Умерен будь. Лишь, будь умерен».

Перевод стремится к точности, даже рифмы (в 5-й и 6-й строках) созвучны, но неудачное слово «хандра», громоздкие сочетания согласных — «чтоб без желаний», нарочитый напряженный порядок слов снижают поэтическую выразительность. А понятие «умерен» придает Фаусту совершенно несвойственные ему качества филистерского самоограничения.

Пастернак переводит смелее, свободнее и неизмеримо поэтичней, но едва ли точней:

В любом наряде буду я по праву

Тоску существованья сознавать.

Я слишком стар, чтоб знать одни забавы,

И слишком юн, чтоб вовсе не желать.

Что даст мне свет, чего я сам не знаю?

«Смиряй себя». Вот мудрость прописная.

«Смирение» лучше умеренности, но все же не передает действительного смысла понятия «entbehren».

У Пастернака столько же перевод, сколько другие стихи на ту же тему. Внешне они проще, будничней, ироничней. Это другой Фауст, другого века, хотя он так же неуемно страстен и тоже мыслит не рассудочно, а поэтично.

Улезко, который обычно упорно добивается буквального соответствия частностей, даже за счет целостной поэтической выразительности, здесь утрачивает и то и другое:

Як не вберусь, все буду я на кручі тісний

Життя земного жалкувати,

Старий я, в іграшки щоб грати,

А для безстрастя — дуже молодий.

Й чого б я міг від сніту дожидатись,

«Зрікатись мусиш ти, зрікатись».

Уже в первых двух строках перевод просто уходит прочь от подлинника (откуда «круча»? Почему приходится жалеть о земной жизни?). Неточно по смыслу и интонации передано противопоставление молодости и старости. Но понятие «entbehren» Улезко передает, пожалуй, точнее всех, хотя «зрікатись» (отказываться, отрекаться), в отличие от «entbehren», может иметь и другой смысл, то есть собственно отречения.

Лукаш переводит сравнительно вольно, взамен одного слова он находит два, чтоб передать даже не лексическое значение, а общий смысл и тон понятия «entbehren». Его стих развивается естественно, органично и даже вырастает на целую строку. Он словно уже не перевод, а самородная поэзия.

Шкода мені у шати ті вбиратись,

Турбот життя й на них лежить печать.

Я застарий, щоб тільки гратись,

Замолодий, щоб не бажать.

Чого ж мені од світу ждати?

І що той світ спроможний дати?

Страждай, терпи. Терпи, страждай.

Песня Гретхен, нежная, безыскусственная, будто и впрямь рожденная фольклором, именно поэтому необычайно трудна для перевода.

Meine Ruh ist hin,

Mein Herz ist schwer;

Ich finde sie nimmer

Und nimmermehr.

Холодковский превратил ее в нечто напоминающее «жестокий романс»:

Покоя нет,

Душа скорбит;

Ничто его

Не возвратит.

Там нет его,

Там все мертво,

Там счастья нет,

Не красен свет.

Мой бедный ум

Смущен, молчит;

Мой бедный дух

Сражен, разбит.

Пастернак написал другую песню, близкую по настроению, но очень далекую по стилю. Это песня очень интеллигентной девушки:

Чуть он отлучится,

Забьюсь, как в петле,

И я не жилица

На этой земле.

В догадках угрюмых

Брожу, чуть жива,

Сумятица в думах,

В огне голова.

Что сталось со мною?

Я словно в чаду.

Минуты покоя

Себе не найду.

Гляжу, цепенея,

Часами в окно.

Заботой моею

Все заслонено.

И вижу я живо

Походку его,

И стан горделивый,

И глаз колдовство.

И, слух мой чаруя,

Течет его речь,

И жар поцелуя

Грозит меня сжечь.

Что сталось со мною?

Я словно в чаду.

Минуты покоя

Себе не найду.

У Лукаша раздается народная украинская девичья жалоба. И только необычные короткие, отрывистые строки придают ей иноземное звучание. Она, пожалуй, ближе всех иных переводов и по духу и по форме к подлиннику:

На серці жаль,

Мій спокій зник

І вже не вернеться

Повік, повік!

Де його нема —

Могильна тьма,

І білий світ —

Зів’ялий цвіт.

В голівоньці

Журба тяжка,

На думоньці

Печаль гірка.

На серці жаль,

Мій спокій зник

І вже не вернеться

Повік, повік.

Я виглядаю

Його в вікно,

Я дожидаю

Його давно.

Ой, коли б прийшов,

Хорош, ласкав,

Словом заграв,

Посмішкою зачарував,

Потиснув руку.

Поцілував…

Вторая часть заключает еще больше трудных задач для переводчика, чем первая.

Всё более разнообразны и сложны стихотворные формы. Драматическая поэма Гёте, кроме всего прочего, еще и своеобразная энциклопедия выразительных средств поэзии. В «Фаусте» представлены едва ли не все известные в ту пору виды и манеры, жанры и стили версификации. Но никогда и ничто не становится у Гёте формалистическим «экспериментом». Каждый раз новый лад, строй или ритм стиха, новый стиль речи оказывается необходимым выражением перемены мыслей, настроений, перелома действия. Все это создает при переводе очень сложные проблемы.

В большинстве случаев Лукаш решает их так же смело и естественно, так же уверенно владея щедрыми дарами родного слова.

Весь пронизанный звонкой переливчатой музыкой маленький монолог Ариэля в первой сцене по-украински звучит, пожалуй, даже мелодичнее, чем в подлиннике:

Horchet, horcht dem Sturm der Horen!

Tönend wird für Geistesohren

Schoti der neue Tag geboren.

Felsentore knarren rasselnd,

Phöbus’ Räder rollen prasselnd,

Welch Gelöse bringt das Lieht…

Грімко, гучно грають Гори,

Чують, знають духів хори —

День новий заблисне скоро.

Вже гримкоче брама неба,

Вже гуркоче повіз Феба —

Світлу сонця — світлу путь.

Золотії сурми грають,

Зір стинають, слух вражають,

Хоч не всім нечутне чуть.

Швидше, швидше, крийтесь, діти,

Глибше, глибше, в квіти, в віти,

В шпари скель, між трав густих, —

Замечательным примером живой поэтической эквивалентности перевода-оригинала может служить монолог Зоило-Терсита.

Hu! Hu! Da komm ich eben recht!

Ich schelt’ euch allzusammen schlecht!

Doch was ich mir zum Ziel ersah,

Ist oben Frau Victoria

Mit Ihrem weißen Flügelpaar

Sie dünkt sich wohl, sie sei ein Aar,

Und wo sie sich nur hingewandt,

Gehör’ ihr alles Volk und Land;

Doch wo was Rühmliches gelingt,

Es mich sogleich in Harnisch bringt.

Das Tiefe hoch, das Hohe fief,

Das Schiefe grad, das Grade schief,

Das ganz allein macht mich gesund,

So will ich auf dem Erdenrund.

Ух! Ух! Стривай, триклятий рід,

Я всіх вас вилаю як слід.

Але найперше я кусну

Ту Перемогу навісну.

Летить вона, дзвенить крилом,

Дивіться, мов: орел орлом.

Куди її не понесе,

До ніг їй падає усе,

Богиню славлячи; мені ж

Усяка слава — в серце ніж.

Тоді б од серця одлягло,

Коли б на світі скрізь було

Лихе — добром, добро — лихим,

Криве — прямим, пряме — кривим…

Здесь, как и в подлиннике, мысль и образ нераздельны, поэзия и мудрость сплавлены воедино. И все предельно ясно и просто; обозримы самые сложные противоречия; самые резкие контрасты не создают диссонанса.

Разумеется, не все в переводе обеих частей равноценно. Можно обнаружить и промахи и огрехи, более или менее существенные слабости.

Так, например, в посвящении есть строки:

Mein Lied ertönt der unbekannten Menge,

Ihr Beifall selbst macht meinem Herzen bang…

Лукаш переводит:

Кругом чужі, хоч може й не байдужі,

Та їх хвала не радує чуттів…

Это неточно по сути, а жужжащая аллитерация придает неожиданное и никак не соответствующее смыслу звучание. Более удачно в переводе Улезко:

Спів скорбний мій в чужій юрбі луна

(хотя инверсия «спів скорбний» ничем не оправдана).

В первом монологе Мефистофеля («Пролог на небе») строка:

Я свідок лжи, мізерності людської —

очень существенно отличается от подлинных слов:

Ich sehe nur, wie sich die Menschen plagen.

У Лукаша Мефистофель хуже относится к людям, чем у Гёте, решительнее и менее диалектично судит о них. Он говорит, например:

Так люди мучаться, що жаль на них дивиться, —

Вже проти них і запал мій ослаб.

Между тем здесь совершенно другая интонация:

Die Menschen dauern mich in ihren Jammertagen,

Ich mag sogar die Armen selbst nicht plagen.

Это хорошо передает Пастернак:

И человеку бедному так худо,

Что даже я щажу его покуда.

Хотя, пожалуй, более точен Холодковский:

Бедняга человек! Он жалок так в страданьи,

Что мучить бедняка и я не в состояньи.

Совсем иную, чем в подлиннике, мысль вложил переводчик в песню хора ангелов, который побудил Фауста отказаться от самоубийства:

Христос воскрес.

Радуйтесь, смирнії,

Серцем покірнії,

В іспитах вірнії, —

Ви спасетесь.

Но у Гёте речь идет вовсе не о смирных и покорных, а о благости любви, которая позволит выдержать трудное печальное испытание:

Selig der Liebende,

Der die betrübende,

Heilsam’ und übende

Prüfung bestanden.

В сцене маскарада (2-я часть) почему-то опущены заключительные строки озорной песни полишинелей:

Ihr mögt uns loben,

Ihr mögt uns schelten.

Wir lassen’s gelten.

В этих словах, завершающих песню, открытое, подчеркнутое пренебрежение мнением окружающих. Но вместо этого в переводе, сохраняющем строгую эквилинеарность, за 5 строк до конца (15-я и 16-я строки) возникают слова:

Людської слави

Не боїмся…

Полишинели — эти беспечные, веселые площадные актеры, видимо, не по душе переводчику. Он относится к ним значительно суровее, чем Гёте, и даже ремарку, характеризующую их появление — «täppisch, fast läppisch», то есть неуклюже, распустехами, вразвалку (у Пастернака: «нескладно-придурковато»), переводит «звиваючись, кривляючись» (извиваясь, кривляясь). Это совсем не то. Полишинели должны контрастировать с тружениками-лесорубами, которые им предшествовали, но все же они лучше тех подхалимов-паразитов, которые выступают вслед за ними.

Неправильно переведены слова императора в сцене битвы (2-я часть, 4-й акт):

Mir schauderl vor dem garstigen Kunden

Und seiner Raubentraulichkeit.

Переводчик существенно видоизменяет его отношение к «отвратительному гостю», ужас он превращает в недоверие:

А що до цих чарівників,

В них уневірився в кінець я.

В очень хорошо воспроизведенном заключительном монологе Фауста менее удачны последние шесть строк:

Zum Augenblicke dürft ich sagen:

Verweile doch, du bist so schön!

Es kann die Spur von meinen Erdetagen

Nicht in Aeonen untergehn.

Im Vorgefühl von solchem hohen Glück

Genieß ich jetzt den höchsfen Augenblick.

Спинись, хвилино, гарна ти.

Чи ж може вічність поглинути

Мої діла, мої труди?

Провидячи те щасне майбуття

Вкушаю я найвищу мить життя.

Переводчик неправ, заменяя гордое утверждение Фауста риторическим вопросом, и еще более неправ, выражая одно и то же слово «Augenblick» двумя разными словами: «хвилина» и «мить». При этом ошибка вовсе не в том, что неточно переведено одно слово.

Ведь слово «мгновение» («мить») именно здесь имеет особое, решающее значение. С ним связано условие договора между Фаустом и Мефистофелем.

У Гёте в обоих случаях, так же как и в первой части, так сказать в «завязке», когда Фауст заключает договор с Мефистофелем, настойчиво звучит одно и то же слово «Augenblick», то есть «мгновение», «миг». Это слово принадлежит к ряду важнейших ключевых понятий, создающих поэтическую образно-смысловую основу всей драмы. Поэтому в данном случае никак нельзя согласиться с тем, чтобы одно слово переводилось несколькими разными.

Можно привести еще некоторое число подобных примеров. Но все это не меняет общей оценки литературного подвига М. Лукаша.

Новый украинский «Фауст», создание талантливого поэта-ученого, надолго останется одним из добрых даров украинской культуры. Это дар народам Украины и Германии и всем любящим и чтущим Гёте, где бы они ни жили.

Лев Копелев

1964

ЛУКАШІВ «ПРА-ФАУСТ»

1955 року збагатилась, «приросла» українська література ще одним шедевром: з’явився вперше повний «Фауст» у перекладі Миколи Лукаша. То не був перекладацький дебют: ще 1953 року вийшов друком «Перший удар» А. Стіля, 1955 — «Мадам Боварі» Ґ. Флобера. Але тільки всеохопна трагедія Й.-В. Ґете дала українцям уявлення про величезний творчий потенціал справді геніального перекладача. З’явлення Лукашевого «Фауста» уподібнювали до появи нової прекрасної планети, — настільки все відбулося швидко і раптово. Маючи перед очима результати блискучого подолання непереборних, здавалось би, труднощів оригіналу, заговорили не лише про майстерність, а й про моцартіанську легкість, з якою творив молодий талант. І мало хто відав, що незаперечному тріумфу передувала виснажлива, небезпечна часом, каторжна праця. Понад двадцять років життя віддав Микола Лукаш цьому шедеврові, до речі, так ніколи і не вважаючи свою роботу доведеною до кінця. Більше того, він твердив навіть, що на трагедії Й.-В. Ґете навчався / і таки навчився / мистецтву перекладу. Коли народився нарешті «Декамерон» Д. Боккаччо, Микола Лукаш, поплескуючи по свіжій палітурці долонею, говорив гордовито: «Эта штука сильнее, чем «Фауст» Ґете». Цитував, як ми розуміємо, Йосипа Віссаріоновича, але цитату завбачливо уривав на потрібному слові.

Набагато пізніше, а саме 1981 року, він — без жартів уже — зізнавався: «… во дні они / буде тому вже років тридцять! / я мав честь працювати в Харківському університеті. Саме тоді, завершуючи «роботу над «Фаустом», робив я перші підходи до «Декамерона»: переклав одну новелку в трьох відмінних /тобто різних/ стилістичних транскрипціях, одна з яких і послужила пізніше ключем до перекладу всієї книги…»

Та повернімося до першопочатків: коли конкретно розпочалась ота галерна робота над «Фаустом»? На це маємо чітку відповідь самого Миколи Олексійовича: «В шостому-сьомому класах переклав кілька дрібних віршів Гайне, в дев’ятому з якоїсь читанки пісеньку Ґретхен, що ввійшла без змін у переклад «Фауста». Перед війною я зробив був повний переклад першої частини архітвору, але все те пропало під воєнну завірюху і робилось по війні вже геть наново» / «Автобіографія» 1986 року /.

Отож, першу частину «Фауста» було завершено ще 1941 року, тоді тобто, коли Микола Лукаш був студентом історичного факультету Київського державного університету. Додамо: є докази того, що цю роботу він продовжував і в роки німецької окупації, а потім служби в Радянській Армії /1943-1945 роки/. Лукашеві довелося перейти через важкі, щоб не сказати страшні, випробування — і фізичні, і моральні. І весь оцей апокаліптичний час було витрачено передовсім на справу фактично безнадійну: він наводив мости між народами, що перебували в стані тотальної війни й, охоплені ворожнечею та ненавистю, затято винищували одне одного. Микола Лукаш вірив, що це минеться, що архітвір Й.-В. Ґете знадобиться ще і прислужиться землякам. Він черпав у ньому наснагу й натхнення, перейнявшися філософією великого німця: «Доки нам ще світить сонце — тримаймо голову високо!»

Повністю «Фауста» було перекладено 1951 року, — Лукаш на ту пору викладав німецьку й англійську мову в Харківському сільськогосподарському інституті. Зберігся переписаний начисто рукопис, де на першій сторінці грубого загального зошита зазначено:

Харків, Артема 44

Сільськогосподарський інститут

Лукаш Микола Олексійович

Це підтверджує і найперша трудова угода з Держлітвидавом: датовано її 4 липня 1951 року /з приміткою «здано»/.

Таким чином, 12112 рядків /включно з латинським словом Finis/ потрапили до редакторів, які, правду кажучи, розгубилися: нічого подібного не лежало досі на їхньому столі.

Їхню розгубленість можна зрозуміти, адже «Фауста» до Держлітвидаву передав особисто Максим Тадейович Рильський, якому 1950 року Микола Лукаш надіслав один з попередніх варіантів свого перекладу. Після деяких роздумів переклад відправили на внутрішню рецензію Л. Первомайському, найавторитетнішому на ті часи знавцеві німецької літератури й мови в Києві /той же Максим Рильський зізнався в листі до Лукаша: «я запогано знаю німецьку мову»/. Л. Первомайський протримав у себе Лукашевого «Фауста» три з гаком роки: читав його, перечитував, робив виписки, зрештою написав розлогий відгук. Але до видавництва не квапився його відправляти, щоб, як він пояснював згодом, не зашкодити Лукашеві. Минуло ще понад десять років, поки рецензію оприлюднено було в книжці «Творчий будень», і сьогодні маємо нагоду розібратися в тому, що саме збентежило Леоніда Соломоновича і чому він так довго вагався. Цитуємо:

«В перекладі чимало чудових, а часом і прекрасних сторінок, але в цілому його не можна вважати повною і безсумнівною перемогою М. Лукаша. Точніше кажучи — переклад цей довершений — не вимагає додаткової роботи, можливо, за винятком дрібниць, якщо оцінювати його, виходячи з тих принципових засад, які поклав в основу своєї праці перекладач. Але я не поділяю цих засад».

«Стильова домінанта Лукашевого перекладу виявляється насамперед в лексиці довільним групуванням архаїзмів, вульгаризмів та діалектизмів там, де це не викликається конечною потребою, де завдання художності може бути досягнуте вживанням розвиненої і точної лексики сучасної української літературної мови; по-друге — в намаганні за всяку ціну для кожного ідіоматичного німецького вислову знайти українську ідіому переважно в мові селянській давно минулих часів; по-третє — в «українізації» середньовічного німецького побуту, образно-художнього мислення, термінології; і нарешті /частково/ — в архаїзованому синтаксисі, фразеології та схильності перекладача до архаїчних наголосів».

«Було б півбіди, коли б уся ця віджила мовна бутафорія лежала тільки на поверхні перекладу, не просякаючи його наскрізь. Але, ставши на шлях стилізації мовної, перекладач неминуче повинен був піти також і шляхом стилізації загальнопоетичної, а це призвело загалом до зниження стилю — «Фауст» у Лукаша часом звучить як травестія або бурлеск».

«Тінь травестованого Енея стояла за спиною перекладача. Але під час читання виникає ще й інша аналогія, саме — з Кулішевими перекладами з Шекспіра».

Щодо цього Л. Первомайський не помилявся: Пантелеймона Куліша Микола Лукаш вважав своїм літературним навчителем — нарівні з Тарасом Шевченком; він уважно студіював саме оті переклади Шекспірових п’єс, а ще уважніше — Кулішеву «Біблію». Але ж ім’ям Панька Олельковича можна було хіба що лаятись і лаяти, а вживалося воно виключно з додатками на кшталт «український буржуазний націоналіст», — Леонід Соломонович не тільки це знав, а й відчував, за висловом російського прозаїка, «поротым задом»:

«Справді, чим можна пояснити той факт, що перекладач вживає замість слова «головнокомандуючий» — гетьман, «імператор» — цісар, «економ» — підкоморій, «скарбник» — підскарбій, «бакалавр» — бакаляр, «селітра» — салітра і т. д. і т. п. Що це, коли не стилізація, хапання за віджиле, бальзамування трупів, втеча в минуле?»

Втім, особисто мені довелося бути свідком прецікавого випадку: як Леонід Соломонович по телефону випрошував у Миколи Бажана Кулішів проскрибований переклад «Біблії». Це тривало доволі довго: Миколі Платоновичу вочевидь не хотілося розлучатися з унікальним примірником, що його 1903 р. видало у Відні Лондонське біблійне товариство. Л. Первомайський наполягав, і зрештою Микола Бажан здався: «Добре, присилайте шофера свого, але глядіть!..»

Таким чином, у нас є підстави твердити, що Пантелеймон Куліш «стояв за спиною» не лише Лукашевого «Фауста», але й за спиною Франсуа Війона, пересотвореного Л. Первомайським.

Вживання раритетних, напівзабутих, діалектних слів трактував Микола Олексійович як збагачення мови, а зовсім не як «бальзамування трупів». В архіві Лукаша знаходимо численні виписки з українських і російських класиків, котрі слово «цісар» вживали як цілком нормативне: вийшло ціле філологічне дослідження. Втім, Леонід Соломонович уперто гнув своєї:

«Звичайно, не можна оголошувати «поза законом» жодне окремо взяте слово. Кожне слово в системі художньої мови може бути виправданим. Коли ж колекціонування маловживаних слів, архаїзмів та вульгаризмів перетворюється на самоціль, а повторність їх вживання не викликається художньою необхідністю і суперечить завданню художності, тоді слід рішуче повставати проти подібної мовно-стильової тенденції».

«Але, здається, тут не стільки його провина, скільки біда того, хто забуває, що «в кареті минулого далеко не поїдеш», — ніби навіть захищає Л. Первомайський зухвалого перекладача — і тут же закидає:

«Кількість переходить в якість — мовна домінанта починає звучати фальшиво.

У Лукаша:

Глянь, пане-брате! Ну й дівульки!

Гайда слідом, підчепим хто яку.

Хмільного пива дзбан, кріпкий тютюн до люльки

Та дівка при боку — оце нам до смаку!

Переклад, на перший погляд, точний, навіть» пане-брате» є в оригіналі. Але точний він лише на перший погляд…»

Об’єктивності заради мусимо сказати, що факти українізації, ба навіть гіперукраїнізації перекладів «мали місце», більше того — Микола Лукаш цього прагнув і досягав свідомо. Адже заповітною метою його перекладацької діяльності, ще точніше — творчості, було: не тільки ознайомити українського читача з літературою зарубіжною, а насамперед подарувати зразки літературних стилів і жанрів, що їх в літературі українській досі не існувало — з тієї простої причини, що рідною мовою їх поки що не спромоглися /чи не здогадались/ написати. Прикладів набирається чимало, і виглядають вони переконливо.

Славнозвісна сцена пиятики розперезаних буршів називалася:

Авербахів шинóк у Липську

/Ватага веселих хлопців/

В остаточному варіанті:

Авербахів склеп у Ляйпціґу

/Веселе товариство розважається/

Порівняймо з перекладом Васіля Сьомухи на білоруську мову:

Піýніца Ауэрбаха у Ляйпцыгу

(Гуляє весела кампанія)

А ось первісний варіант сцени «Біля колодязя?:

Л і з а

Про Варку чула вже чи ні?

Ґ р е т а

Ні, мало я на вулиці бувала.

Л і з а

Вже догулялась, нагуляла.

Сивілла повілá мені.

Пишайсь тепер!

Ґ р е т а

А що?

Л і з а

Та вийшло зле:

Як їсть, себе годує і… малé.

Остаточний варіант сцени «Коло колодязя»:

Л і з х е н

Про Бербельхен ти чула щось?

Ґ р е т х е н

Ні, рідко я ходжу між люди.

Л і з х е н

Сьогодні чула я од Труди,

Що їй до скруту вже прийшлось,

Отій гордячці!

Ґ р е т х е н

Як?

Л і з х е н

Вже щось в ній є;

Тепер на двох і їсть, і п’є.

Маємо визнати, що в первісному вигляді сцена переносила нас в українське село /а цього Лукаш і добивався/, тоді як видрукований текст занурює в ситуацію середньовічного німецького міста.

І все-таки з приводу поодиноких правок не завадило б висловити жаль. Приміром, нам більше припав до ґусту довоєнний варіант пісеньки Мефістофеля в Авербаховому шинку. До речі, і називається він трохи не так: «Пісня про клопа».

Жив царик-старичина,

Клопа великого мав, —

Клопа того, як сина

Єдиного, кохав.

.............................

І от в шовки, атласи

Клопа вже одягли,

Дали стрічки-прикраси,

Хреста — й того дали…

Він став міністром скоро

І орден получив,

І взяв тоді до двору

З собою родичів.

Актуальний, знайомий, сучасний сюжет, чи не правда? І ми, здається, вияснили засади перекладацького мистецтва, як їх розумів Лукаш: бути не таким собі тлумачем, але співтворцем. Звичайним творцем нових естетичних цінностей у контексті оригінальної української літератури. В цьому він аж ніякий не виняток. Приміром, дуже близькі погляди на перекладацьку місію сповідував відомий російський майстер поетичного пересотворення Лев Ґінзбурґ:

«Переклад — це обмін життями. Ти цілковито віддаєш своє життя авторові, але натомість береш його життя. В цьому і полягає, напевне, таємниця перекладу. І щоби цей обмін направду відбувся, ти мусиш, з одного боку, до кінця зрозуміти життя й особистість автора, а з другого боку — самому володіти досвідом почувань, досвідом пережитого».

Варто нагадати, що представникові галасливої Нью-Йоркської групи Юрію Тарнавському, який самовпевнено вчив Лукаша, як перекладати «Льорку», Микола Олексійович відповів епіграмою досить вдалою:

Що ж, ти маєш рацію:

Я — сумнівний шанс!

Ти за реставрацію,

Я за Ренесанс.

Та повернімось до внутрішньої рецензії Л. Первомайського, написаної ще на початку 1955 року /а не 1956, як він помилково зазначив/. Вже 1966 року, публікуючи давній відгук у книзі «Творчий будень», Л. Первомайський доточив кілька речень, так би мовити, резюме:

«Фауст» вийшов з друку і знайшов прихильну зустріч у читачів та критики.

Не знаю, чи сталося це внаслідок моєї рецензії, чи з ідентичних вимог видавництва, але в друкованому перекладі хоч цісар і залишився цісарем, проте головнокомандуючий став уже головнокомандуючим.

На жаль, залишилося те, що вимагало найбільшої роботи, — загальний мовний стиль».

Напевне, Микола Лукаш скористався, не міг не скористатись, деякими підказками Л. Первомайського, внаслідок чого «гетьман» обернувся-таки на «головнокомандуючого». І рецензент був вельми втішений. Натомість і сам Л. Первомайський врахував / змушений був врахувати / уроки Лукашевого «Фауста». Недарма ж він загримав вихід Ґетевої трагедії на три роки, — добрячу, отже, пройшов виучку! І коли читаєш останню велику /велику без жодних скидок/ перекладацьку роботу Л. Первомайського — «Великий Тестамент та інші поезії» Франсуа Війона, — то мимоволі згадуєш і «Фауста», і «Декамерон» /звісно, в перекладі розкритикованого рецензентом Лукаша/. І вже навіть не тінь, а живий-живісінький усміхнений пан Микола стовбичить за спиною відживленого волоцюги Війона:

В ядучих лугах, в спухлині й гангрені,

В пупах живих гадюк, в блювотині,

В крові, яку цирульники мерзенні,

Коли зіходить місяць у вікні,

Розмазують, щоб сохла, по стіні,

У шапликах, в яких після злягання

Гулящі підмиваються дівки,

У ночвах, де намочують не прані,

Смердючі пелюшки мамки та няні,

Обмовців слід варити язики.

/«Балада про те, як слід варити язики обмовників»/

Який розкішний бруталітет, яка експресія! Хочеться цитувати ще і ще:

Мару, що груди відкриває

Задля реклами до сосців,

Купців, що спритно оббирають

Короткозорих покупців,

Жонглерів, зрячих і сліпців,

Злодійчуків веселу зграю,

Гравців, розпусників, ченців

Про милосердя я благаю!

А псам отим, які гадають,

Що знову їхній час наспів,

І в чисте поле вибігають

Збирати підлий свій засів

/За ґрати через них я сів/,

Я б в очі перднув — так не маю

Вже сил, і всіх без зайвих слів

Про милосердя я благаю!

/«Балада, у якій Війон благає всіх про милосердя»/

В листі до Олександра Борщагівського (27 вересня 1973 р.) Л. Первомайський звірявся: «Скажу тобі відверто, що мій Війон справив тут на всіх величезне враження, про нього багато говорять, пишуть мені, вважають великою літературною подією (…)

Коли я перекладав — легко, на одному диханні, без найменших зусиль, напруження і тому — мені здавалося, що я не перекладаю, а відтворюю, якщо не своє, то чуже, сповнене трагізму, замордоване, розтоптане, кинуте в безодню принижень і страждань неймовірне життя, висловлене гіркими, грубими, цинічними словами, але від того не менш людське і людяне.

Не знаю, чи зможу я коли-небудь ще створити щось подібне. Мова корилась мені без будь-якого спротиву, я виминав її, плекав, формував, немов піддатливу глину, рядок застигав навічно майже без чернетки…»

І от ще промовистий приклад:

Ти ж добре знаєш, Лихварихо,

Цнотливість — тільки машкара.

Щоб хвойду не спіткало лихо

Годить їй любасові тра.

Хай інша в церкву зазира,

Гріши сміливо і одверто.

Не візьме пекло хабара, —

Кому потрібний злот зітертий?

/«Балада чарівної Зброярки гулящим дівкам»/

Колись Л. Первомайський викривав був Миколу Лукаша за бридке слівце «блядь», вкладене в уста солдафона Валентина. Вийшовши на війонівську передсмертну відвертість і щирість, Леонід Соломонович, збагачений досвідом Лукаша, вже не стримується:

А не заплатить гість — я не стерплю.

Де гроші, курво? Не руйнуй господу!

Зірву плахоття з неї й розділю —

Їй тільки те зоставлю, що зісподу,

А верхнє все собі в винагороду.

— Анциболот; Бодай ти був ізгиб!

Котися в пекло, у найглибшу глиб! —

А я, зачувши ті рулади й трелі,

Їй ліхтаря під око — лемент, хлип,

Аж гук гуде у нашому борделі.

/«Балада про гладуху Марґо»/

Дозволимо собі висловити припущення, що з тому давньому змаганні Лукаш переміг, не був принаймні подоланий. Сказане зовсім не означає, що Микола Олексійович не бачив вад, не помічав прорахунків у своєму перекладі. Перечитуючи «Фауста» через якийсь десяток років, він позалишав на берегах такі ось резолюції: «Невже треба було так гидко перекладати?.. Гидотний Лукаш!» Немає сумніву, що переклад цей було б наново переглянуто й удосконалено, коли б на заваді не стала невблаганна гостя-смерть.

Можуть запитати: а навіщо було витягати з архівної темряви незавершені уривки довоєнного перекладу, властиво — начерки українського «Фауста»? Гадаємо, що це необхідно було зробити — хоча б для того, щоб усвідомили всі, яка страшна єгипетська робота передувала отому щасливому з’явленню в нашій культурі — виданому 1955 року повному «Фаусту». Розуміємо, що нагадування про каторжну працю перекладача — ніяка не новина. Втім, пропоновані тексти дають поживу для роздумів і матеріал для висновків, чи не так?

Леонід Череватенко

2002

УРИВКИ З ДОВОЄННОГО ПЕРЕКЛАДУ ТРАГЕДІЇ Й.-В. ҐЕТЕ «ФАУСТ»

Знов близитесь ви постаті туманні,

Що вже колись являлися мені!..

Чи вдержу ж вас тепер? Чи тій омані

І знову серце ввірує, чи ні?

Ви ринете? У млистому здійманні…

ПРИСВЯТА

Знов близитесь ви, постаті туманні,

Що вже мені являлися колись…

Чи вдержу ж вас тепер? Чи знов омані

Мої чуття прихильно піддались?

Ви ринете! Пануйте ж невтриманні,

Коли з імли вже владно піднялись;

В менé в грудях тремтить щось, молодіє,

Коли од вас чудовий дух повіє.

Із вами йдуть картини днів одрадних,

І не одна кохана тінь встає…

* * *

Ну ось, я лікар і правнúк,

І — на нещастя — богослов,

І в філософію я вник —

До всіх, усіх наук дійшов,

Та як не бився, не старавсь —

Як дурнем був, так і оставсь…

Я став магістр, став доктор, і от —

Воджу уже десятий год

Учеників своїх за ніс

Туди й сюди, навпрям, навкіс, —

А серце крається в самого:

Не можем знати ми нічого…

* * *

— Ну, ось, усе мені далось:

І філософію, й правá,

І теологію нащось —

Усе я вивчив, голова!

І що ж від цього я здобув!

Такий розумний, як і був.

Я вже магістер, доктор, і от

Уже який десятий год

водú

І так, і сяк, туди й сюди.

* * *

Хоч я ніколи і не вагаюсь,

Хоч я і пекла, й чортів не лякаюсь,

Зате ж я і радості вже не зазнаю,

Бо бачу ясно, що правди не взнаю.

Бо бачу ясно — не можу навчати,

Не можу людей на добро напучати…

Не маю я майна, грошей,

Ані поваги до людей —

Так пес би жити не остався!

Тому у магію я вдався —

Чи не одкриє дýхів міць

Мені одвічних таємниць,

Щоб я вже більше не страждав,

Чого не знаю, не казав,

Щоб я узнав, що світ творúть,

Щоб я узнав, що світ держúть,

Щоб я зглибúв основ основу,

А не пускав слова-полову…

* * *

Хоч я й розумніший, ніж йолопи всякі, —

Магістрú, докторú, попи і писаки,

А скажи, чи ми вже стали,

Чи йдемо, як перше, далі?

Все вирує, як у шалі.

Ліс і гори закривлялись,

Блідні вогники зібрались,

Заіскрили, задрижали…

АВЕРБАХІВ ШИНОК У ЛИПСЬКУ

Ватага веселих хлопців

Ф р о ш

Ніхто не п'є, не веселиться?

Я вас навчу, як квасить лиця!

Колись, бувало, горите,

Тепер — як мокрі сидите!

Б р а н д е р

Не хто ж, як ти, у цьому й винуватий,

Забув вже свинства й жарти витівати…

Ф р о ш

Виливає йому на голову шклянку вина

На й те і те!

Б р а н д е р

З свиней свиня!

/ото мурло!/

Ф р о ш

Ти ж сам хотів, тепер звиняй!

/щоб так було!/

З і б е л ь

За двері, хто сварúться там!

Та краще ж заспівать на повні груди нам!

Ану: Гей, гей…

А л ь т м а є р

Ого, як так співати —

Пропали вуха… Вати дайте, вати…

З і б е л ь

Як загуде ввесь склеп, в той час

Почуєш ти: що то за сила — бас.

Ф р о ш

Еге ж! Не любиш ти чого, то геть іди.

Ой тірі-тара-там…

Ой тірі-тара-дам…

А л ь т м а є р

А глотки — хоч куди!

співає

Чи ще ж якось держиться там

Свята держава римська?

Б р а н д е р

Погана пісня, політична. Тьху!

Нікчемна пісня! Даймо богу славу,

Що не на нас він звірив цю державу.

Усе таки і те в корúсть державі цій,

Що я не кайзер і не канцлер в ній.

Та нами ж хтось повинен керувати —

Ми папу мусимо обрати.

Самі ж ви знаєте, мабуть,

Який повинен папа буть.

Ф р о ш

співа

Соловейку, прилітай,

Мою милу привітай…

З і б е л ь

Еге ж, вітай її! Замовч отут одразу!

Ф р о ш

Цілуй, вітай її! А ти мені не вказуй!..

Відмикай! — бо ніч іде,

Відмикай! — бо милий жде.

Замикай! — світає день…

З і б е л ь

Співай на славу їй та на хвалу пісень.

* * *

Жив царик-старичина,

Клопа великого мав, —

Клопа того, як сина

Єдиного, кохав…

Позвав кравця до себе —

Прийшов к ньому кравець:

«Пошить паничику треба

Штанці ще й жупанець!»

І от — в шовки, атласи

Клопа вже одягли,

Дали стрічки-прикраси,

Хреста — й того дали…

Він став міністром скоро

І орден получив.

І взяв тоді до двóру

З собою родичíв.

А ті вже? показали

Вельможам-дворакам:

Царицю все кусали,

Щипали її дам.

І всі годили злющим,

Не смів ніхто й прогнать;

Ми ж трощим їх да плющим,

Як пробують кусать!

КОЛО КОЛОДЯЗЯ

Л і з а

Про Варку чула вже, чи ні?

Г р е т а

Ні, мало я на вулиці бувала.

Л і з а

Вже догулялась, нагуляла…

Сивілла повіла мені.

Пишайсь тепер!

Г р е т а

А що?

Л і з а

Та вийшло зле:

Як їсть, себе годує і… мале

* * *

Любив дівчину вірно

До смерті Тульський цар

................................

...........................дар.

Як мила умирала —

Золотий бокал дала…

................................

Вірно мила полюбила

Свого вірного царя…

Умирала-подарила

Золотого пугаря.

Над пугар царю немає:

На бенкетах досхочу

Наливає, випиває —

Сльози стануть ув очý…

А як став той цар старіти —

Все оддав своїм синам:

«Все беріте, любі діти,

Тільки чарки не оддам».

Раз у замку коло моря

Царський пир він пирував,

Та із лицарями з горя

Наливав та й випивав…

ОГРАДА

О діво,

Глянь милостиво,

Така мені печаль-жура!..

У серці болі —

Мечі там голі —

Ти бачиш: син твій умира…

І ти зітхаєш,

І посилаєш

До бога зойк: Печаль-жура!..

Хто знає, як крає

Мене пекучий біль?

Що у серці в мене грає

І чого воно бажає,

Це відомо лиш тобі…

Куди вже б не пішла я,

А в серці туга злая,

Ой злая ще й німа…

Я плачу, плачу,

Душа горить з розпáчу —

Самотня я, сама…

У грядці під віконцем

Лила я сльози гіркі,

Коли для тебе вранці

Ірвала ці квітки.

Заграло у кімнаті

Проміння блищучи,

А я вже на кроваті

Сиділа плачучи. —

Врятуй, нехай в ганьбі не мру

О діво,

Глянь милостиво

Ти на печаль мою, журý…

СОБОР

З л и й   д у х

Не так було, Ґретхен,

Коли ще невинна

Перед вівтарем

З старенької книжечки

Молилася ти;

То гри дитячі,

То бог у серці!

Ґретхен!

Де розум твій?

В серці твойому

Гріх страшний лежить.

Ти молишся за душу матері!

Ти мук їй віковічних завдала!

На твойому порозі кров…

А у грудях у тебе

Уже хвилює хвильно,

Жахаючи тебе,

Страшне передчуття… Яке?

ВАЛЬПУРГІЄВА НІЧ. ГАРЦЬКІ ГОРИ

Фауст, Мефістофель

М.

Хотів би мать тепер метлисько?

Мені б оце — дебелого козла,

Бо звідси нам до цілі ще не близько…

Ні, із ціпком я ще не похилився низько.

Мене ще втома не змогла.

Та нащо шлях коротший нам?

Як в лабірінті йти через долини

І підійматись на вершини.

Які почин дають прудким струмкам —

Скрашає путь це все мандрівникам.

Весна, весна… В березі мріє-лине;

Нащо сосна — відчула й та її…

Невже ж вона, весна, на нас не вплине?

М.

Зимові почуття мої,

Весни моє не знає тіло.

Коли б оце завія сніжана!

Підбився вгору сумно-запізніло

Червоний місяць — коло не сповна —

Ну й світить! Крок не обійдеться жоден

Без того, щоб не вдарився об щось…

Хіба кликнути вогник? Згоден?

Он-он дивись, як весело знялось!

Агов, дружок! Ходімо з нами краще,

А то ж згориш ти напропаще,

Будь ласка, нам ізверху присвіти!

Б л у д н и й   в о г н и к

Я догожу вам. Може, як на щастя,

Змінитися мені удасться,

Бо звик зигзазно бігать я завждú.

М.

Так ти людей наслідувать, гульвіса!

Іди, та прямо, ради біса,

А то я видму з тебе дух умить!

В.

Так може лиш хазяїн говорить.

Я вам охоче прислужуся,

Але ж ви знаєте: сьогодні тут таке…

Дорогу вказувать — завдання це важке,

Один я — тому не ручуся.

Ф. М. В.

Ми ввійшли у володіння

Снів чудових, чар таємних —

Проведи нас без блудіння

По оцих просторах темних.

Крізь пустелі, дикі гори;

Подивись: як вихор скорий…

Он дерева пролетіли,

Скелі голови схилили,

Онде бéскети носаті

Засопіли, лігши спати…

Лине бúстрінь хвилюватий

Моріжком, через каміння…

Що то? Пісня чи шуміння?

Жалі любосні, лагідні,

Як у тії дні погідні,

І надії, і кохання!

Як легенди старолітні

Оддає лунé бреніння…

Пугу! Угу! — Лине ближче,

Пугач стогне, сойка свище —

Десь усім нема їм спання!

А в кущах шамоче жаба,

Черевата, довголаба…

Наче змії ті, коріння

Із пісків, із скель зринають,

Нас лякають-простягають

Дивовижнії сплетіння,

Волокно те жиловите,

Щоб мандрівника зловити…

А лукóю моховою

Многобарвною юрбою

Миші, миші насувають!

І блискучими роями /рядами/

Світляки летять над нами

І з дороги нас збивають.

* * *

Щезніть, зникайте,

Темні склепіння!

Дивно-привітно,

Ніжно-блакитне,

Небо, сіяй!

Гиньте, зникайте,

Чорнії тучі!

Зорі, заграйте!

Сонце могуче,

Ярко палай!

Діти небесні,

Духи чудесні,

В світлі летючи,

Крилами мають,

Тіні жагучі

З ними злітають…

Збійним одінням

Віють над краєм

Маєм-розмаєм.

Там, де в альтанах

Пари коханих

З пристрасним млінням

Душі зливають…

II

Маєм-розмаєм

Лози буяють,

З лоз виногрони

Повні звисають.

І винотоки,

Винні потоки,

Пінні й червоні,

З них вигнітають…

По самоцвітах

Ллються потоки.

Зеленню вкритих

Горах високих;

Ллються та в'ються,

Поки зіллються

В ріки широкі,

Озера глибокі…

Радісно птиця

Навстріч помчиться

Сонцю яркóму,

Острову тóму,

Що золотиться

В морі яснóму…

Ті вилізають

Аж на вершини,

Ті поринають

Аж у глибини.

Там всюди співи

Чути щасливі…

1941

Інформація видавця

УДК 821.112.2-21

ББК 84(4Нім)5-6

Ґ44

Редакційна колегія:

І. В. Васюник, В. І. Клічак, О. І. Жупанський, В. Л. Скуратівський, В. І. Ткаченко, Л. В. Череватенко

Редактор, упорядник Леонід Череватенко

Художнє оформлення Оксани Баратинської

© Видавництво Жупанського; М. Лукаш, переклад; О. Баратинська, художнє оформлення, 2013.

ISBN 978-966-2355-35-2

ЗМІСТ

ФАУСТ

ПРИСВЯТА • 5

ПРОЛОГ У ТЕАТРІ • 7

ПРОЛОГ НА НЕБІ • 14

ЧАСТИНА ПЕРША • 19

ЧАСТИНА ДРУГА • 210

Післямова

Доктор Фауст. «Фауст» Ґете. «Фауст» Миколи Лукаша. Вадим Скуратівський • 508

Додатки

«Фауст» Ґете в перекладі М. Лукаша Леонід Первомайський • 537

«Фауст» по-украински. Лев Копелев • 552

Лукашів «Пра-Фауст». Леонід Череватенко • 572

Уривки з довоєнного перекладу «Фауста» • 583

Примітки. Микола Лукаш • 596

Літературно-художнє видання

Йоганн Вольфґанґ фон Ґете

ФАУСТ

Переклад з німецької Миколи Лукаша

Редактор Л. Череватенко

Художній редактор О. Баратинська

Оригінал-макет О. Жупанський

Підписано до друку 12.05.13

Формат 84x108 1/32

Папір офсет.

Друк офсетний.

Наклад 2000 пр. Зам. 312-6-13.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру суб'єкта видавничої справи № 2770. Серія ДК

ФОП Жупанський

Україна, 08293, Буча, вуд. Тарасівська, 7а,

тел.: (096) 350-61-05;

E-mail: zhupansky-publisher@ukr.net

Головний редактор/відділ збуту:

тел.: (097) 412-04-42

E-mail: zhupansky-editor@ukr.net

web: publisher.at.ua

Віддруковано TOB фірма «АНТОЛОГІЯ»

04136, м. Київ, вул. Маршала Гречка, буд. 13, оф. 202.

Свідоцтво серії ДК № 4435 від 8.11.2012 р.

Ґете, Йоганн-Вольфґанґ.

Ґ44 Фауст: трагедія / Йоганн-Вольфґанґ фон Ґете; з нім. пер. М. Лукаш; післямова Вадима Скуратівського; статті Л. Первомайського, Л. Копєлєва, Л. Череватенка. — К.: Вид-во Жупанського, 2013. — 629 с.

ISBN 978-966-2355-35-2

Примечания

1

Написана 1797 р., коли Ґете після багаторічної перерви знову вернувся до роботи над «Фаустом». Присвята звернена не стільки до читача, скільки до призабутих образів трагедії, «туманних постатей», що являлись поетові ще в дні юності і нині знов оволодівають його уявою, вимагаючи собі втілення. (Тут і далі прим. М. Лукаша, 1968 р.)

2

Пісень моїх не чують ніжні душі, / Що слухали пісні юнацьких днів… — З поетових друзів, що слухали перші сцени «Фауста», одні на цей час уже померли (сестра Корнелія, письменники Мерк, Ленц), інші жили далеко від Ґете або відцурались його (письменники Клопшток, Клінґер, Гердер, філософ-ідеаліст Якобі).

3

Написаний теж 1797 р. не без впливу драми стародавньо-індуського поета Калідаси «Сакунтала». Разом з тим у «Пролозі» знайшов відображення досвід Ґете як театрального директора, а також його погляди на мистецтво взагалі. В цей час Ґете вважав, що справжній художній твір виникає як рівнодійна трьох сил: генія (поет), мистецтва як уміння (комік) і мистецтва як ремесла (директор). Фігура коміка дечим натякає на образ Мефістофеля, поет багато в чому нагадує Фауста.

4

…Із неба через землю в пекло. — Мається на увазі не шлях Фауста згідно з відомою середньовічною легендою, а широта задуму трагедії.

5

Написано близько 1800 р. Як указував сам Ґете, цей пролог навіяний аналогічною сценою в біблійній книзі Іова, де диявол спокушає людину з божої волі. Ім’я Мефістофеля запозичене з народної легенди; етимологія його неясна. Пропонувались тлумачення: мефізтофель (євр.) — руїнник-брехун; ме-фаусто-філес (грецьк.) — не Фауста друг, тощо.

6

Могутнім громом сонце грає / В гучному хорі братніх сфер… — Поняття гармонії сфер запозичено з учення піфагорійців, згідно з яким число, як суть буття, лежить в основі як музики, так і всієї світобудови. Пор. першу дію другої частини трагедії, де громохкий гомін вістує схід сонця.

7

…Нехай тоді плазує у пилу, / Як та змія, моя тітуся. — Згідно з біблійним міфом, диявол спокусив Єву й Адама в образі змії, за що Бог прирік їй «плазувати на животі і їсти землю до кінця віку».

8

Сцена складається з двох частин, написаних у різний час: перший монолог, викликання духа і діалог з Ваґнером написано в 1774–1775 рр., решта — в 1797–1801 рр.

9

У цих мальованих шибках / Небесний світ — і той зачах! — В готичних будівлях часто застосовувались кольорові шибки.

10

— Цей Нострадамів віщий твір / Тобі відкриє таїну. — Нострадам (точніше, Мішель де Нотр Дам) — сучасник історичного Фауста, лейб-медик і астролог французького короля Карла IX, автор відомих пророцтв (1503–1556).

11

Розкриває книгу і бачить знак макрокосму. — Згідно з містично-кабалістичним «ученням» існує три світи: елементарний (стихійний, матеріальний), небесний і наднебесний (духовий), що разом становлять великий світ — макрокосмос. Все, що є в однім із тих світів, має аналоги в двох інших, і всі три світи в постійній взаємодії, яку Ґете виразив тут у дусі давніх магів образами духів, що «в льоті стрічнім міняють кінви золоті». Знак макрокосму — шестикутна зірка.

12

Тепер вбагнув я сенс премудрих слів: / «В світ духів можна прозирнути…» — Перевіршована цитата із Сведенборґа, шведського натураліста й містика (1688–1772), «вчення» якого було дуже популярне наприкінці XVIII ст. Згідно з цим «ученням», потойбічний світ складається з об’єднань духів, які населяють різні стихії; духовидці можуть спілкуватися з духами лише певної доступної для них сфери, і то при умові досягнення ними вищої міри моральної досконалості. Ґете як учений неодноразово виступав проти спіритизму Сведенборґа, але у «Фаусті» він у ряді місць використовує деякі його положення як поетичні образи для змалювання т. зв. «потойбічного світу».

13

…Ткання мінливе, / Життя бурхливе… — У Ґете часто зустрічається образ природи як велетенського ткацького верстата. Німецьке слово weben (ткати) може значити також «снувати», «ширяти»; Ґете вживає його на означення всякого стихійного ритмічного руху.

14

О смерть гірка! Це йде мій помічник… — Учень, асистент і воднораз служник професора (фамулюс), звичайно з числа студентів.

15

Я чую вість, але утратив віру. — Фауста стримує від самогубства не віра, а спогади щасливого дитинства і передусім почуття єдності з народом.

16

Сцена написана приблизно 1800–1801 рр.

17

Школяр — тут у значенні студент.

18

Мій батько, чесний, скромний трудівник, / Над тайнами природи бивсь весь вік / Ретельно, ревно і невтомно, / Але якось головоломно. — За народною легендою, Фауст — син селянина, Ґете робить із нього сина лікаря й алхіміка. Алхіміки намагались винайти «камінь мудрости», що нібито давав людині вічну молодість і перетворював усі метали в золото. Адепти — прибічники, втаємничені в алхімічні премудрості. Чорна кухня — лабораторія чи майстерня алхіміків. Червоний лев у термінології алхіміків — золото або сірка, лілея — срібло чи ртуть, молода цариця — камінь мудрости або панацея, цебто ліки від усякої хвороби.

19

Сцена написана близько 1800 р.

20

«Було в почині Слово!» — Початок євангелія від Іоанна, що викликав багато різних тлумачень у теології та ідеалістичній філософії. Многозначне грецьке «логос» сприймалось більшістю коментаторів як божественний розум, що виражає себе в своїх творіннях. Варіанти перекладів, що їх перебирає Фауст («мисль», «сила», «дія»), пропонувались, між іншим, сучасником і другом юнацьких днів Ґете, поетом, істориком і філософом-ідеалістом Гердером.

21

Пекельне кодло розженем / Ми Соломоновим ключем. — Соломонів ключ (лат. Clavicula Salomonis) — стародавня єврейська книга заклинань елементарних духів, що перевидавалась аж до XVIII ст.

22

Я звіра чарами зв'яжу, / Замову Чотирьох скажу… — За стародавніми віруваннями, світ складається з чотирьох елементів-стихій: вогонь, земля, вода і повітря. Кожна з стихій має своїх елементарних духів. Саламандра — земноводне з вогненними плямами, символ духа вогню; Ундіна — дух води (лат. unda — хвиля); Сільфіда, або Сільф (грецьк. «міль») — дух повітря; Кобольд, або лат. Incubus — дух землі.

23

Глянь на цей знак! — Очевидно, початкові літери імени Христа: INRI, Ісус Назарей Цар Іудейський.

24

Не змушуй же / Вогонь троїстий лити! — Вогонь троїстий — знак «святої трійці».

25

Мандрований схоласт (лат. scholasticus vagans) — характерна для середніх віків фігура напівученого-напівшарлатана, що ходив від міста до міста, пропонуючи всім бажаючим послуги лікаря та ворожбита.

26

А! Ти злякався пентаграми… — Пентаграма, або пентальфа — стародавній містичний знак у формі п’ятикутної зірки.

27

Володар всіх щурів, мишей, / Жаб, мух, комах, блощиць, вошей… — Уявлення про чорта як про повелителя всілякої дрібної тваринної нечисті властиве для всієї християнської демонології.

28

Початок сцени написано 1800–1801 рр., решта була вже в первісному фрагменті («Пра-Фаусті»).

29

…В червець убрався, в блаватас… — Червець — червона, блаватас — блакитна шовкова матерія. За народною легендою, Мефістофель ходив із Фаустом у чернечому перевдязі; пізніше, коли вертепна комедія про Фауста поширилась у католицьких краях, Мефістофель фігурував у ній уже в багатому світському вбранні.

30

Прокляття золоту, мамоні… — Мамон, або мамона (з халдейської мови) — скарб, символ багатства і жадібности.

31

…Вступіть в Collegium logicum. — Collegium logicum (лат.) — курс логіки, з якого починалось навчання в тодішніх університетах. В цій репліці Мефістофеля дана блискуча сатирична картина звироднілої схоластичної логіки.

32

Там дух ваш добре намуштрують, / В іспанські чоботи озують… — Іспанські чоботи — знаряддя тортур, яким стискували й калічили ноги допитуваного.

33

«Encheiresis naturae» — грецький термін старої хімії, що значить «спосіб діяння природи». Розкласти живу матерію на складники легко, але знову дістати з них життя неможливо, бо «спосіб діяння природи» не можна відтворити.

34

…Навчіться лиш редукувати / І вірно класифікувати. — Редукувати — логічна операція зведення понять до основних категорій; класифікувати — розподіляти логічні поняття за класами.

35

Теорія завжди, мій друже, сіра, / А древо жизні — золоте. — Цей вислів став крилатою фразою, кілька разів його цитує В. І. Ленін.

36

Eritis sicut Deus, scientes bonum et malum. — Латинський переклад слів спокусника-змія, звернених до Єви: «Будете, як Бог, знати добро і зло».

37

…Оглянем перш малий, за ним великий світ. — Вузький бюргерський світ невеликого містечка першої частини і широка державно-політична і всесвітньо-історична арена у другій частині трагедії.

38

…Ось тільки я дмухну югою… — натяк на винайдений 1782 р. братами Монгольф’є аеростат, що наповнювався нагрітим повітрям.

39

Сцена відноситься до 70-х рр. і входить до «Пра-Фауста». Склеп Авербаха був місцем гулятики ляйпцігських студентів; свого часу вчащав туди і Ґете. В трактирі були дві фрески, з яких одна зображувала студентський бенкет з участю Фауста, а друга — Фауста, що летить верхи на бочці.

40

Анумо папу обирати! / Відомо всім, котрій з прикмет / Належить тут пріоритет! — Обрання папи — п’яницька церемонія, поширена в багатьох європейських країнах. Прикмета, на яку тут натякається, — мужність; за приписами канонічного права, кастрат не міг бути папою.

41

Соловейку-пташко, лети-вилітай… — Початкові рядки німецької народної пісні.

42

А цей чого немов кульгає? — Згідно з християнськими легендами, диявол став кульгати, відколи був скинутий із неба в пекло і при падінні зламав собі ногу.

43

У Ріппаху, мабуть, сю ніч ви ночували / І в Ганса-дурника вечері заживали? — Ганс-дурник із Ріппаха (село між Ляйпціґом і Наумбурґом) — місцевий вираз, що означав за часів Ґете незграбного вайла.

44

В саєти, в адамашки / Блоху вдягли кругом… — Саєти і адамашки — види дорогих тканин.

45

Сцену написано 1788 р. в Римі. Відьмина кухня зображена за відомими в той час картинами Брейгеля, Теньє та Герра. Згідно з віруваннями середніх віків, чорні коти та мавпи були невід’ємними атрибутами відьом.

46

…Скорій змощу я тисячу мостів. — За народними віруваннями, чорти є будівниками мостів (звідси «чортів міст»).

47

Це що, решето? — Коскіномантія (ворожіння на сито чи решето) була поширена з найдавніших часів серед різних народів, у тому числі і в дореволюційній Росії та в Україні. Особливо часто застосовувалась ця ворожба для пізнання вбивць і злодіїв.

48

Який чудовий вид одкрили / Свічада чари тут очам! — Фауст бачить у дзеркалі образ Гелени.

49

Та, бачу, ви не з копитом. / Та й де ж це ваші вірні круки? — Круки вважались невід’ємним атрибутом чорта (пор. появу вісників-круків до Мефістофеля в IV акті другої частини трагедії). Серед усіх германських народів було також здавна поширене повір’я, що чорт кривий і має замість однієї ноги кінське копито.

50

Як досягти / До десяти? — Сам Ґете сміявся з коментаторів що намагалися розшифрувати «таємничий смисл» відьомської таблиці множення, яка насправді є сатирою на містичну «символіку чисел».

51

…Те «три в однім і в трьох одно». — Висміювання християнського догмата «триєдиної сутности Бога».

52

Ну, буде вже, метка Сивілло! — Сивілла — віщунка в стародавній Греції й Римі.

53

І скоро вчуєш ти в солодкому томлінні, / Як грає у тобі скакунчик Купідон. — Купідон (Амур) — у римлян бог кохання, що зображувався крилатим хлопчиком із луком і стрілами.

54

Сцена написана до 1775 р.

55

Гарна панно! Не відмовте в честі… — Панна (Fräulein) — звертання в ті часи лише до осіб дворянського походження. Маргарита (Ґретхен) — з міщан (бюргерів).

56

Говориш ти, мов Ганс Ласій… — Типізуюче власне ім’я (пор. донжуан, ловелас). Пане магістре Похвальний… — Іронічне типізуюче власне ім’я (в оригіналі — Mein Herr Magister Lobesan).

57

Написано 1775 р.

58

Був вірний коханці завше / Славетний Фульський цар… — Пісня про Фульського царя була спершу написана незалежно від «Фауста» (1774 р.). Фуле (Ultima Thule) — римська назва якоїсь країни на північ від Британії, очевидно, Ісландії.

59

Написано 1755 р.

60

А в нашої церкви добрий шлунок, / Вже скільки царств вона пожерла, / А ще з переїду не вмерла… — Вислів, запозичений із антикатолицької полемічної літератури доби Реформації.

61

Написано до 1775 р.

62

Коли б хоч посвідку мені! — Анахронізм, як і дальша згадка про газету: в XVI ст. ще не було ні метрик, ні посвідчень про смерть.

63

…Як паювали луп між нами, вояками, / Припала дещиця й мені». — Луп — військова здобич.

64

І щиро так вони удвох кохались, / Що аж по скін сліди на нім зостались. — Після хрестових походів по всій Європі поширився сифіліс, що називався тоді по-французькому «неаполітанською хворобою» (mal de Naples).

65

Написано до 1775 р.

66

Sancta simplicitas! — свята простота (лат.) — слова вождя чеського національного релігійного руху Яна Гуса (1369–1415). Він вигукнув ці слова в час своєї смертної кари на кострі, коли якась бабуся підкинула в вогонь хмизу, думаючи, що робить цим «богоугодне діло».

67

Написано до 1775 р. (за винятком кількох вставлених пізніше рядків).

68

…В солдатах братик мій… — Брат Ґретхен, як і чоловік сусідки Марти, — ландскнехт, найманий солдат.

69

Написано до 1775 р.

70

Голубе! Я так тебе люблю. — Після попередньої сцени пройшло вже кілька днів. Фауст і Маргарита вже на «ти».

71

Написано 1788 р.

72

Високий духу, дав мені ти все… — Під високим духом тут розуміється Дух Землі, що являвся Фаусту в першій сцені; його впливу Фауст приписує своє нове, живе пантеїстичне розуміння природи. Ти показав всю безліч животвору, / Навчив мене вбачать своїх братів / В воді, в повітрі, в тихому гаю. — Згідно з натурфілософським ученням Гердера, сприйнятому й розвинутому Ґете, «старші брати людини — тварини». (Зародки еволюційної теорії).

73

Бува й мені, що аж жижки трясуться / До сарн-близнят, що між лілей пасуться. — Образ жіночих грудей, запозичений з Соломонової «Пісні пісень».

74

Написано до 1775 р. Пісня Ґретхен неодноразово клалася на музику; найбільш відома музика Ф. Шуберта (1797–1828).

75

Написано до 1775 р. Ця сцена містить у собі пантеїстичну сповідь юного Ґете в епоху «бурі і натиску». Самому поетові доводилося в молодості слухати докори за ігнорування обрядової сторони християнської релігії.

76

Чуття — то все… — Культ почуття, пропагований Ж.-Ж. Руссо, був характерний для більшості письменників «бурі і натиску».

77

Фізіономії ж вона незле вивча. — Фізіогноміка — наука визначати характер людини за її зовнішністю — захоплювала Ґете в період роботи над «Пра-Фаустом». У цей час він дружив із містиком і проповідником Лафатером (1741–1804), автором праць із фізіогноміки, в якому, зрештою, він скоро розчарувався.

78

Написано до 1775 р.

79

Тепер іди на покриття, / На привселюдне каяття. — Покриток водили в церкву і ставили на видному місці в рядюжаній сорочці. Ґете добився заборони цього звичаю у Ваймарському герцогстві 1786 р.

80

…То хлопці зірвуть з неї вінця. / А ми їй — січки під ворітця. — В старій Росії та в Україні дівчатам, що «не доносили вінка» до шлюбу, ворота вимазували дьогтем.

81

Написано до 1775 р.

82

Mater dolorosa — скорбна мати (лат.) — зображення «богородиці» Марії біля хреста з простромленими мечами грудьми.

83

Написано в основному 1800 р. (Перші сорок рядків відносяться до 1775 р.).

84

То вже по жилах жбуха, б'є / Вогонь Вальпуржиної ночі… — Вальпурга (або Вальпургія) була англійська черниця, ігуменя одного баварського монастиря у VIII ст.; день її святкувався першого травня, і це свято злилося з давнішими поганськими весняними обрядами (пор. ніч проти Івана Купала). У цю ніч відьми й чаклуни нібито справляють свій шабаш; тоді ж відкриваються сховані в землі скарби. В російській перекладацькій традиції, починаючи з Е. Грубера, закріпилась назва «Вальпургиева ночь», нібито від чоловічого імени «Вальпургій».

85

Катрусю, чом / Стоїш смерком / Попід вікном… — Початок пісні запозичений із Шекспірового «Гамлета» (пор. пісню Офелії).

86

Розпроклятущий щуролове! — Щуролов (Rattenfänger von Hameln) — персонаж із німецької народної казки, який нібито своїм співом принаджував мишей і пацюків, а одного разу завабив за собою і всіх дітей міста Гамельна, де йому не заплачено грошей за виведення пацюків.

87

Поліція б зі мною не змагалась, / А карний суд — то інша річ. — Мефістофель боїться карного судочинства, бо воно супроводжувалось релігійними обрядами.

88

Написано до 1775 р.

89

Dies irae, dies illa / Solvet saeclum in faville. — «День гніву, той день оберне світ у попіл». Ці і дальші латинські співи — уривки з церковного гімну про страшний суд (XIII ст.), включеного в католицький реквієм (службу по вмерлому).

90

Judex ergo sum sedebit, / Quidquid latet, adparebis, / Nil inultum remanebit. — «Коли возсяде вишній судія, виявиться все приховане, ніщо не лишиться без покари» (лат.).

91

Quid sum miser tune dicturus, / Quem patronum rogaturus, / Cum vix justus sit securus? — «Що казати тоді мені, окаянному, у кого благати захисту, коли і праведник непевний у спасінні?» (лат.).

92

Писано у 1797–1801 рр., остаточно оброблено 1806 р.

93

Шірке і Еленд — два села під горою Брокен, на якій, за народним повір’ям, відьми справляли свій шабаш.

94

Чи вогника блудного нам гукнути? — Блудні вогні вважались слугами нечистої сили, бо заманювали подорожнього в багно або в провалля (пор. потерчата в українській демонології).

95

Онде бескети носаті / Захропіли, лігши спати. — Дві високі гранітні скелі біля села Шірке звуться Хропуни.

96

…Сів Уріан на трон із скал. — Уріан — нижньонімецька назва чорта.

97

Старенька Баубо в стороні / Одна трюхика на свині. — Баубо — мамка богині Деметри (Церери), що розважала богиню непристойними жартами, коли та сумувала по своїй дочці Персефоні (Прозерпині), заведеній Плутоном у підземне царство.

Це єдиний у цій сцені персонаж із античної міфології; Ґете зробив із неї старшу над відьмами (замість німецької фрау Голле або Берти).

98

Ти кудою ішла? / Мимо Ільзенштайна. — Ільзенштайн — скеля над рікою Ільзою з того боку Брокена; згідно з народною легендою, в ній живе принцеса Ільза, коханка імператора Генріха II. (пор. вірш Гайне «Я звуся принцеса Ільза…»).

99

Чарівна масть одваги дасть… — За середньовічним повір’ям, відьми мазались спеціальною чарівною мастю, перш ніж летіти на Лису гору.

100

Дорогу Фоланду! Гей, люба чернь, роздайсь! — Фоланд (Foland, Voland) — середньовічна німецька назва чорта.

101

Яка Ліліт? / Адама перша жінка. — За кабалістичним міфом, Адам ще до Єви мав створену одночасно з ним жінку Ліліт, яка вбила сплоджених ним дітей. За це її Бог прокляв і обернув у демонічну істоту, опановану невситимою німфоманією.

102

Проктофантазміст — «задопровидець», від грецького proctos — зад і phantasma — видіння. Під цим іменем Ґете виводить тут свого літературного противника, берлінського видавця й письменника-просвітителя Хрістіана-Фрідріха Ніколаї (1733–1811). У своїй доповіді на засіданні берлінської Академії наук 1799 р. Ніколаї заявив, що вилікувався від галюцинацій за допомогою п’явок, які він ставив собі на зад.

103

…Як він в млині своїм старім… — Під «старим млином» слід розуміти журнал Ніколаї «Die allgemeine deutsche Bibliothek» (1765–1806).

104

І мудрі ми — а в Тегелі привиддя. — Тегель — маєток відомого німецького лінгвіста В. Гумбольдта (1767–1835), в якому нібито водилися привиди. В своїх статтях Ніколаї докладно описав, як ті привиди страшили його 1797 р.

105

…Ще про Медузу казка не стара. — Медуза — в античній міфології дивоглядна істота, що поглядом своїм обертала людину в камінь. Герой Персей відтяв їй голову, якою прикрасив свого щита.

106

Там шумно й людно, — чистий Пратер… — Пратер — міський парк у Відні, місце гуляння «виборної» публіки.

107

Servibilis — послужливий (лат.) — тип дилетанта.

108

Семірку в нас усі тут полюбляють… — Насміх над містичним числом сім.

109

Написано у 1796–1797 рр. Ця інтермедія виникла як продовження написаних спільно з Шіллером сатиричних чотиривіршів під назвою «Ксенії» (гостинні дарунки). Опубліковані 1796 р. в «Альманасі муз», «Ксенії» викликали страшенне обурення в таборі літературної реакції. Назва «Сон Вальпуржиної ночі» нагадує шекспірівський «Сон літньої ночі» (звідти ж узяті й деякі персонажі — Оберон і Тітанія, цар і цариця духів-ельфів, Пук — один із ельфів, веселий жартун; образ Аріеля, світлого духа повітря, запозичений з іншої драми Шекспіра — «Буря»). У цій вставці — багато натяків на різні обставини тогочасного культурного життя, які іноді буває трудно витлумачити (звідси часта розбіжність думок коментаторів).

110

…Мідінгівці жваві… — Мідінг (? — 1782) — декоратор і машиніст Ваймарського театру, на смерть якого Ґете написав велику елегію.

111

Дух, що тільки твориться — поет, який не має «власного голосу» і черпає своє натхнення з різнорідних джерел; така хватана і латана «творчість» позбавлена всякої життєвості. Парочка — очевидно, два співавтори-нездари. Цікавий мандрівець — той самий Ніколаї (див. прим. вище). Ортодокс («правовірний») — реакційний письменник Фрідріх-Леопольд Штольберґ (1750–1819), який різко виступив проти поезії Шіллера «Боги Греції» з позицій правовірного католицизму. Північний художник — очевидно, сам Ґете (пор. його поїздку в Італію). Пурист — тут: якийсь старосвітський академік, прихильник чепуркуватого псевдокласицизму.

112

Стара відьма — великосвітська ханжа. Флюгер — гадають що Ґете має на увазі композитора й музикознавця Йоганна-Фрідріха Рейгардта (1752–1814), який, як здавалось поетові, лавірував між Французькою революцією і недоброзичливо настроєним до неї ваймарським класицизмом. Можливо, це просто узагальнений тип опортуніста, який завжди нюхає, звідки вітер віє.

113

Август Ґеннінгс (1746–1826) — письменник і видавець, літературний противник Ґете й Шіллера. Музагет (провідник муз, епітет грецького бога Аполлона) — назва альманаху Ґеннінгса. Ci-devant (колишній) геній часу. — Ґеннінгс видавав журнал «Геній часу», в якому виступав проти «чужої духові християнства» класичної естетики Ґете й Шіллера, а також проти їхніх «Ксеній». Все носом нишпорить, нюшить, / Чи є тут єзуїти. — Просвітитель Ніколаї всюди вбачає підступи єзуїтів. Журавель — Лафатер, прозваний так за «журавлину» ходу. Син світу — цебто людина без релігійних і псевдонаукових передсудів; Ґете має тут на увазі самого себе.

114

Та їх гамує голос дуд, / Як звірів — спів Орфеїв. — Орфей — казковий грецький мудрець і співак, що приборкував диких звірів своїм співом і грою на лірі. Догматик — послідовник докантівського філософського догматизму. — Ідеаліст. — Тут мається на увазі німецький філософ Йоганн-Ґотліб Фіхте (1762–1814). …Бігме, коли усе це — я, / То я таки безглуздий. — Натяк на основне положення суб’єктивного ідеалізму, згідно з яким зовнішній світ є витвором нашої свідомости, нашого «я» («Світ — це я»). Реаліст — тут: філософ-емпірик. Супернатураліст — філософ, що визнає існування надчуттєвого світу. Мається на увазі теїст і противник кантівського раціоналізму Фрідріх Якобі (1743–1819). Скептик — послідовник англійського філософа-агностика Девіда Ґ’юма (1711–1776).

115

Ми звемося Sans souci… — Sans souci — без турботи (фр.): маються на увазі всякого роду пристосуванці. Невдахи — французькі емігранти, що згадують блаженні дні розтрощеного «старого режиму». Блудні вогні — вискочки. Падуча зірка — демагог з блискучою, але короткочасною кар’єрою.

116

Написано до 1775 р. Це — єдина прозова сцена, що залишилася з «Пра-Фауста» неперевіршованою.

117

Написано до 1775 р.

118

Сцена була спочатку написана прозою (до 1775 р.) і значно пізніше перевіршована.

119

Моя мати, ледащо… — Пісня взята з німецької народної казки про дівчину, замордовану злою мачухою.

120

Ударили в дзвін, зламали жезло… — За старим німецьким звичаєм, дзвонили в «дзвін грішників» («Armessünderglocke»), коли вели злочинця на страту; над головою приреченого ламали білу судейську палицю на знак того, що час приступити до виконання вироку.

121

Врятована! — Дописано в остаточній редакції. Указує на символічну роль Марґарити в трагедії.

122

До написання другої частини «Фауста» Ґете приступив 1824 р. (йому тоді було вже 75 років), хоч окремі фрагменти її начерки існували вже раніше. Повністю трагедія була викінчена лише 1831 р. Таким чином, Ґете працював над «Фаустом» шістдесят років.

123

Схема першої дії існувала вже 1816 р. Перші сцени були написані ще 1807 р. Остаточно оброблено у 1827–1830 рр.

124

Картини, навіяні враженнями швейцарської подорожі Ґете 1797 р. (околиці Фірвальдштедтського озера).

125

…Всю ніч, усі чотири пруги… — Римляни ділили ніч (власне, половину доби — від 6 години вечора до 6 години ранку) на чотири частини, що звались vigiliae (сторожі).

126

Грімко, гучно грають Гори… — Гори (або Ори) у греко-римській міфології — богині часу, що стоять на сторожі небесної брами; в слушну мить вони громохко розчиняють її, пропускаючи вогняну колісницю Феба — бога сонця.

127

…Вітки, що спали в застумі духмянім… — Застум — затишне, самотнє, глухе місце.

128

Зібралися, панове-радо? — Панове-радо — звичайне звертання імператора чи короля до своїх міністрів і радників.

129

Канцлер, він же і архієпископ, — духовний князь. У Священній Германсько-римській імперії канцлером був, як правило, архієпископ Майнцький.

130

…Принишкли ґвельфи й гібеліни… — Ґвельфи й гібеліни — дві основні політичні партії в італійських землях в XII—XV ст.; перші були прибічниками папства, другі виступали за імператора.

131

…в страшну ту давнину, / Як орди скрізь проносили війну… — Мається на увазі період «великого переселення народів» (навали ґотів, вандалів, гуннів) на межі стародавньої й середньої історії. І все те у землі лежить, мов на схороні, / І, як сама земля, належить теж короні. — За старогерманським правом, усі скарби, що лежать у землі глибше, ніж сягає плуг, належать королю (Із збірника законів «Швабське дзеркало»).

132

Над нами Сонце щирозолоте… — Астролог виголошує цю туманну тираду, вживаючи ряд виразів двозначно — то в звичайному, то в алхімічному розумінні. В астрології відомі на той час сім «планет» мали кожна своє значення, і кожній відповідав певний метал: Сонцю — золото, Меркурію — ртуть, Венері — мідь, Місяцю — срібло, Марсові — залізо, Юпітерові — олово, Сатурнові — оливо.

133

…Тому згадалась чорна кішка, / Той дума папороть добуть… — В оригіналі не папороть, а альравни — химерні фігурки, вирізувані з кореня рослини мандрагори, які нібито мали чудодійну властивість указувати на місця з захованими скарбами. (Пор. старі українські повір’я про цвіт папороті).

134

До папського схилившись трону, / Добився цісарських він прав… — Обряд цілування папської пантофлі германським імператором символізував зверхність влади католицької церкви над імператорською владою.

135

…Дар Церери скрасить вас… — Церера — богиня землеробства у греко-римській міфології.

136

Не питайте в Теофраста… — Теофраст (372–287 рр. до н. е.) — грецький філософ, учень Платона й Арістотеля, основоположник ботаніки.

137

Співають у супроводі теорб. — Теорба — старовинний музичний інструмент, багатострунна басова лютня.

138

Полішинель (Pulcinello) — весела маска в неаполітанській комедії.

139

Грації, або харити — у греко-римській міфології богині граціозности, дочки Зевса Аглая, Гегемона (або Талія) і Євфросина.

140

Парки, або мойри — богині долі, що керували людським життям. Вони пряли нитку людської долі: Клото сукала нитку, Лахезіс крутила прядку, а Атропос обтинала нитки ножицями. У Ґете Атропос і Клото помінялись функціями.

141

Фурії — Алекто, Мегера, Тізіфона — богині помсти, прокляття й кари. Асмодей — міфічний біблійний образ, диявол що розриває родинні союзи.

142

Зоїло-Терсіт. — Сполучення імен двох завидників: Зоїла грецького граматика (IV–III вв. до н. е.), що злостиво критикував Гомера, і Терсіта — боягуза й наклепника з гомерівської «Іліади».

143

Плутон (або Плутус) — у грецькій міфології бог підземного царства (Аїда), де живуть душі померлих. У феєрії, влаштованій Фаустом при цісарському дворі, Плутон виступає як бог золота й викопних скарбів.

144

Пан, великий Пан — бог природи.

145

Фавни й сатири — в греко-римській міфології напівлюди-напівтварини з козлячими ногами. Вони становили почет бога вина Вакха (Діоніса).

146

Гноми — карлики з германських міфів, приязні до людей, живуть у підземних руднях; добувають і кують метали, а також охороняють під землею скарби.

147

Німфи — персонажі античної міфології, що жили в лісах і лугах.

148

…Де візьметься й Фетіда; мов Пелею, / Дасть руку гостю милому… — Фетіда — морська німфа, Пелей — її чоловік, батько героя «Іліади» Ахілла.

149

…Взірці краси — Гелену та Паріса… — Паріс — син троянського царя Пріама; три богині — Гера, Афіна й Афродіта — зазмагалися, котра з них краща, і здалися на суд Паріса, який визнав найкращою останню, вручивши їй яблуко як приз краси, після чого Афродіта (Венера) стала його покровителькою. Згодом Паріс викрав і привіз у Трою славнозвісну красуню Гелену, дружину спартанського царя Менелая, що й стало приводом до Троянської війни.

150

То Матері? — Міф про Матерів в основному — вигадка Ґете, заснована на туманній вказівці Плутарха про храм, споруджений в Енгіумі (Сицилія) на честь богинь Матерів. Матері мисляться поетом як праформи, прообрази всіх істот і всіх речей, що існують у природі.

151

Нагадуєш ти того містагога, / Що неофіта дурить запального… — Містагог — жрець, що вводить іншого в містерії, таїнства культу. Неофіт — людина, щойно навернена в якусь релігію.

152

…Бо схоже схожим лічиться завжди… — Ґете іронізує тут над основним положенням гомеопатичного лікування.

153

…Мов той Атлант, що небо підпирав. / Ряди колон тримають архітрав… — Атлант (Атлас) — за грецьким міфом, титан, що з наказу Зевса тримав на плечах небозвід. Архітрав — поперечна балка, що покриває ряд колон.

154

Прийміть як дар астральних дій мінути! — Астральний — зоряний. Згідно з астрологічним «ученням», зорі провіщали долю людини, а також сповіщали настання різних важливих подій.

155

Дзвенять тригліфи, хор колон співа… — Тригліфи — короткі колонки з трьома поздовжніми заглибинами між архітравом і основою покрівлі.

156

Вона — Діана, він — Ендіміон. — Діана — богиня місяця й полювання, Ендіміон — її коханець, молодий вродливий мисливець, син Зевса.

157

Написано у 1827–1830 рр.

158

Nicodemus — Никодим — ім’я благочестивого фарисея в євангелії. Oremus — помолімося (лат.). Фамулус перелякався від несподіваної появи Мефістофеля.

159

Бакаляр — молодший академічний ступінь.

160

Добродію! Як мутний Лети плив / З-під лисини у вас не все ще змив… — Лета — у грецькій міфології одна з річок Аїда підземного царства тіней. Випивши води з Лети, душа людини забуває про життя на землі.

161

Поводитесь ви хвацько, резолютно… — Резолютно — рішуче.

162

Що досвід той! Брехня й бридня / Проти всевидящого духу. — Ґете натякає на суб’єктивно-ідеалістичну філософію Фіхте й Шеллінґа, які заперечували корисність досвіду і проголошували апріорність пізнання, інтуїтивність мислення.

163

Гомункулус (лат. homunculus — людинка, чоловічок) — штучна людиноподібна істота. Алхіміки вважали, що можна не тільки перетворювати один метал в інший, але й штучно створити людину з певних речовин, дібраних в особливій пропорції. Ґете були добре відомі праці алхіміків Парацельса (1493–1541) і Преторіуса (1537–1616).

164

Ad spectatores — до глядачів (лат.).

165

Фарсальські поля — рівнинна місцевість у Фессалії (Греція). Еріхто — фессалійська чаклунка, яка наворожила римському полководцю Помпеєві (107 — 48 рр. до н. е.) поразку від першого римського імператора Юлія Цезаря (100 — 44 рр. до н. е.).

166

…Я сильним враз почувся, як Антей. — Антей — син землі (Геї) і моря (Посейдона), велетень, якого довго не міг перемогти Геркулес, бо, доторкнувшись до матері своєї — землі, Антей відновлював свої сили.

167

…Безстидні сфінкси, ґрифи безсоромні… — Сфінкси — казкові істоти з лапами лева, тулубом собаки, головою й грудьми жінки. Ґрифи — фантастичні дивогляди з орлиними крилами й головою, з тулубом лева; ґрифи оберігали скарби.

168

Мурашки-велетні — золотошукачі, що фігурують у оповіданнях старогрецького історика й географа Геродота (485–425 рр. до н. е.).

169

…Та арімаспи вислідили лаз… — Арімаспи — легендарні одноокі люди, які нібито викрадали бережені ґрифами скарби.

170

…Мене у давніх творах драматичних / Вони дражнили Old Iniquity. — Old Iniquity (англ. «стара кривда») — означення диявола в англійській протестантській літературі.

171

Сирени — напівптахи-напівжінки, що знаджували людей своїм співом.

172

Із цими говорив Едіп колись… — Едіп — міфічний фіванський цар, що розгадав загадку сфінкса. …Між цими в путах корчився Улісс… — Улісс (Одіссей) — гомерівський герой, воїн і мандрівник.

173

…Останніх з нас Геракл убив. — Геракл (Геркулес) — казковий силач і герой, що вчинив ряд видатних подвигів. Хірон — мудрий кентавр (напівлюдина-напівкінь).

174

То зграя бистрих стимфалід… — Стимфаліди — міфічні хижі птахи з залізним пір’ям, що жили над Стимфалійським озером в Аркадії, їх зміг перебити лише Геркулес.

175

…То голови гадюки із Лернею… — Гідра із Лернею — міфічна потвора, дев’ятиголова змія, подолана Геркулесом.

176

…То ламїї, дівки любливі… — Ламії — жіночі вампіроподібні істоти.

177

…То днями сонця й місяця керуєм. — «Левожони» (сфінкси) були в Єгипті символами місяців липня (знак Лева) і серпня (знак Діви), коли відбувається нільська повідь, а по розлиттю Нілу єгиптяни вели лічбу часу; тому сфінкси «керують» днями сонця (роками) й місяця (місяцями).

178

Пеней — річка в Фессалії; тут уособлення: бог річки.

179

…Філіри славнозвісний син. — Філіра — німфа, що породила кентавра Хірона.

180

…У тебе вчились мужні арґонавти… — Аргонавти — міфічні герої, що плавали на кораблі «Арго» в Колхіду по золоте руно. Вождем аргонавтів був Язон.

181

Нащо Паллада, й то / Як Ментор шани мало щось находить… — Паллада Афіна — богиня мудрости; у вигляді друга-порадника Ментора супроводжувала Телемаха, що вирушив шукати свого батька Одіссея.

182

Не бачив Феба я, Ареса… — Феб (Аполлон) — бог сонця, Арес (Марс) — бог війни. Такого не вродить вже Геї, / І Гебі в небо не піднять… — Гея — богиня землі; Геба — богиня юності, єдина дочка Зевсової жінки Гери; одружилася на Олімпі з Геркулесом.

183

Тож Діоскури, гідні похвали… — Діоскури — близнята Кастор і Поллукс, брати Гелени, належали до арґонавтів.

184

…Я хоч на мить навідуюсь щороку / У храм до Манто, доньки Ескулапа… — Манто — дочка Тірезія, фіванського віщуна (у Ґете — дочка Ескулапа, бога лікування).

185

Отут, поміж Олімпом і Пенеєм, / Стялись колись Емілій із Персеєм… — Мається на увазі бій при Пінді, де римський консул Люцій Емілій Паулус завдав нищівної поразки македонському цареві Персею (168 р. до н. е.).

186

Туди вже раз Орфея я водила; / Не розгубись, як він… — Співець Орфей зійшов в Аїд за своєю померлою жінкою Еврідікою; зачарована його грою, володарка підземного царства Персефона (Прозерпіна) дозволила йому вивести Еврідіку знову на землю, але з умовою, щоб Орфей ішов не оглядаючись; Орфей не додержав умови, і жінка його лишилася в Аїді.

187

Сейсмос — утілення землетрусу (пор. сейсмографія).

188

…Острів Делос здвиг із хвилі / Для Латони-породіллі. — Латона — одна з найдавніших грецьких богинь. Коли вона завагітніла від Зевса, його ревнива дружина Гера повеліла змієві Піфонові переслідувати її, ганяючи безупинно з місця на місце, так, що вона довго не могла розродитися. Латона з розпачу кинулася в Егейське море; тоді Нептун створив для неї острів Делос, де вона породила Феба і Діану. У Ґете створення острова приписується Сейсмосу.

189

…Перекидав я Пеліон і Оссу… — Пеліон і Осса — гори в Фессалії.

190

Пігмеї і дактилі — казкові племена карликів, які, за античними переказами, ворогували з журавлями. Ґете наділяє їх рисами німецьких гномів, що добували й обробляли метали.

191

Івікові журавлі. — Івік — грецький поет, убитий розбійниками по дорозі на істмійські ігри; журавлі, що були свідками злочину, виявили убивць (пор. українську легенду про перекотиполе).

192

Там Ільза вік на камені сидить, / Генріх на своїм шпилі не спить… — див. прим. вище.

193

Емпуза — однонога потвора, зрідні ламіям, могла прибирати різні постаті.

194

Брр! Пирсла порхавка гидка! — Порхавка — гриб (Bovista), який, дозрівши, лопається і розсипається хмарою темного пилу.

195

Ореада — гірська німфа.

196

Анаксагор (500–428 рр. до н. е.) і Фалес (640 р. до н. е.) — грецькі філософи. У їхніх суперечках про походження гори Ґете змальовує сучасну йому боротьбу двох напрямів у геологічній науці: нептуністів і вулканістів (або плутоністів). Перші вважали, що гірські породи виникли з водних осадів, другі твердили, що земний рельєф створений дією «внутрішнього вогню».

197

…І дух Еола, в вибухах шалений… — Еол — бог вітрів.

198

Гадес — Аїд, підземне царство.

199

…Трийменна і триобразна, / Діано, Луно, Прозерпіно! — Богиня місяця мала ці три різні ймення в залежності від того, чи вона була на небі, на землі чи в підземному царстві.

200

Дріада — лісова німфа.

201

Форкіади — три дочки морського бога, старого Форкіса (Морока), й Кето (безодні). Вони мали на трьох одне око й одного зуба.

202

Нереїди — дочки морського бога Нерея, напівжінки-напівриби. Тритони — міфічні морські істоти з людським торсом і дельфінячим хвостом, покровителі мореплавців.

203

Чого ж то тягне так звірів / До царства величних кабірів? — Кабіри (євр. kabirim — могутні) — таємничі боги, яких шановано на острові Самофракія.

204

Тебе я до Нерея поведу… — Нерей — бог Егейського моря, син Понта (Чорного моря), батько нереїд і дорід.

205

…Орлам із Пінда на поталу давсь. — Пінд — гори в Фессалії; орли із Пінда — греки (ахейці), що зруйнували Іліон (Трою).

206

…Цірцеї хитрість, Поліфема сказ… — Цірцея — чарівниця, яка всілякими хитрощами затримувала Одіссея на своєму острові, не пускаючи його вернутися додому. Поліфем — одноокий велетень-циклоп, що тримав Одіссея і його супутників у полоні в печері; Одіссею вдалось осліпити його.

207

…Мчить Галатея, краща між Дорід… — Галатея — дочка Нерея, найвродливіша з німф, суперниця Афродіти.

208

…Коли Кіпріда з Пафосу пішла… — Кіпріда — Афродіта, богиня краси й кохання; Пафос — місто на Кіпрі, де був храм Афродіти.

209

Йдіть до Протея! Знає той стовид / І створення, і перетворень хід. — Протей — син Океана і Фетіди, мудрий морський дід, що міг обертатися в безліч постатей.

210

Тельхіни родоські — міфічні мешканці острова Родос, які нібито відкрили обробку металів і вперше спорудили статую Геліоса, бога сонця.

211

Псілли і Марси — міфічні заклиначі змій, що жили в Нижній Італії та Лівії.

212

Не боязно нам ні орла того, / Ні лева крилатого, / Ні хреста, ні півмісяця… — Орел — герб Римської держави; крилатий лев — герб Венеції; хрест — емблема рицарів-хрестоносців; півмісяць — емблема мусульман, герб Оттоманської імперії. Тут мається на увазі послідовне панування Риму, Венеції, хрестоносців і Туреччини на Егейському морі.

213

Хай царствує Ерос — усьому начало! — Ерос — бог любові.

214

Почата у 1800–1801 рр., закінчена у 1825–1827 рр., 1827 р. з’являється друком як інтермедія до «Фауста» під назвою: «Гелена. Класично-романтична фантасмагорія».

215

…Що з ласки Посейдона, Евра силою… — Посейдон (Нептун) — бог моря; Евр — східний вітер. …З фригійських піль до батьківщини берега. — Фригія — країна в Малій Азії, столицею якої була Троя. …Що Тіндарей, мій батько, повернувшися… — Тіндарей — легендарний цар Спарти, чоловік Гелениної матері Леди. …Як, граючись, в тобі ми з Клітемнестрою / Росли… — Клітемнестра — дочка Тіндарея, жінка Агамемнона, який керував походом ахейців на Трою.

216

Відколи я безжурно дім покинула, / Подавшись в храм Цитери по обітниці, / І вкрав мене фригійський розбишака там… — За одним із варіантів міфа, троянський царевич Паріс («фригійський розбишака») пристав із своїм флотом до острова Цитери і Гелена, цікава подивитися на нього, прибула на острів нібито для того, щоб принести жертву Діані. Там вона й була викрадена Парісом.

217

Коли ж ввійшли човни в сагу Евротову… — Еврот — найбільша річка в Спарті (Лаконії).

218

…Із бабою-шафаркою обачною… — Шафарка — ключниця.

219

…Стігійці вхід у дім мені охмарили… — Стікс — річка в підземному царстві; стігійці — примари мертвих душ.

220

Мабуть, одна з Грай хмуровидих… — Форкіс, бог темряви, мав дочок, що звались Граї і Горгони.

221

…Поки обох не вкриє Орку темрява… — Орк (Оркус) — божество підземного світу.

222

…Буяєте менадами сп’янілими? — Менада — вакханка, жриця Вакха-Діоніса, бога вина й веселощів.

223

Хоретида — учасниця хору.

224

Напевне, ти Ереба й ночі виплодок. — Ереб — найстрашніша частина «підземного світу». Ти Скіллі нібито сестра питимая. — Скілла — описана в «Одіссеї» морська потвора, що гавкала, мов собака. Іди підсуньсь до древнього Тірезія! — Тірезій — сліпий віщун, відомий із Софоклового «Едіпа» та з Гомерової «Одіссеї». Жив нібито п’ять віків. Тобі за внучку мамка Оріонова. — Оріон — один із найстрашніших гігантів. — Тебе кормили Гарпії з помийниці. — Гарпії — крилаті ненаситні почвари.

225

Тезей тебе запраг, тебе, дитину ще… — Тезей — напівлегендарний афінський цар.

226

…Більше лякають мене, як трьохголовий той Цербер. — Цербер — трьохголовий злий пес із хвостом і гривою з гадюк, що стеріг пекельну браму.

227

…За Тайгетом, звідкіль шумливим бистренем / Еврот біжить… — Тайгет — гора в Спарті. В міжгір'ї тім осілось плем'я сміливе, / Прийшовши з глибу пітьми кімерійської… — Натяк на історичний факт — завоювання частини грецьких земель рицарями-хрестоносцями і встановлення феодальних володінь у Мореї (початок XIII в.). Кімерійці — у Гомера північний народ, який живе у вічній пітьмі.

228

Ви ж бачили / Гадюку в'ючу на щиті Аяксовім… — Аякс — один із братів, героїв гомерівського епосу. …Так само мали й семеро під Фівами / У себе на щитах значущі образи… — В трагедії Есхіла «Семеро проти Фів» оповідається про похід Полініка із своїми союзниками на Фіви для відвоювання батьківського престолу.

229

Забула, що вчинив він Деїфобові? — Деїфоб — молодший син Пріама, троянського царя; після взяття Трої Менелай повелів його поволі розрубати на шматки.

230

Бачиш? То ж Гермес мріє там… — Гермес (Меркурій) — посланець богів у грецькій міфології. Він проводив душі померлих в Аїд.

231

Та де ж ти ділась, Піфіє… — Піфія — ім’я дельфійської віщунки.

232

Первинна вже накоїла я лиха, / Вторинна ж, і третинна, й четвертинна — / Ще більше! — Згідно з грецькими міфами, Гелена мала кілька існувань: первинною вона була жінкою Менелая, викраденою Парісом; вторинною — являлась одночасно у Трої і в Єгипті; третинною — сходилася після смерти з Ахіллом; тепер вона четвертинна, повернувшися в Спарту з Аїда.

233

Перехопились через Пілос, — / І Нестор здержать не здолав… — Нестор — у гомерівському епосі найстарший з-поміж ахейських вождів, що облягали Трою, цар Пілоса.

234

Ви нині герцоги, владуйте, / Я вам весь край оддам у лен — / Цариці Спарти всі слугуйте. / Вона над вами сюзерен. — Лен — за феодального права спадкове земельне володіння, що його діставав васал від сеньйора за військову службу. Сюзерен — найвищий сеньйор.

235

Коли між комишів Еврота / Вона з яйця постала там… — За одним із варіантів міфа, Гелена вийшла з яйця Леди, заплідненого олімпійським лебедем.

236

…Жахтять плоди — Помони щедрий даток… — Помона — богиня плодів і садків у греко-римській міфології.

237

…Аркадія блаженна розцвітеться… — Аркадія — країна в середній частині Пелопоннесу (Греція); в ідилічній поезії — символ щасливої країни.

238

…У Гефеста обценьки… — Гефест (Вулкан) — бог вогню й металів у греко-римській міфології.

239

Евфоріон — син Фауста й Гелени (згідно з міфом — Гелени й Ахіллеса). Риси Евфоріона навіяні Ґете постаттю Байрона, що 1824 р. загинув у Міссолунгі, взявши участь у визвольній війні грецького народу.

240

Згубний, безумний лет! Ікар! Ікар! — Ікар — син легендарного героя Дедала, що на воскових крилах тікав разом з батьком з неволі від критського царя Міноса. Незважаючи на батьківські попередження, Ікар залетів надто високо — до сонця; крила розтали, юнак упав у море і загинув.

241

…В оболоні асфоделей… — Асфодель — міфічна рослина, що нібито вкриває луки підземного царства.

242

…А між ними репетує ще й Сіленів довговух… — Сілен — учитель Вакха, бога вина; мав осла, що своїм криком лякав велетнів.

243

Написано у 1830–1831 рр.

244

…Коли Молоха невмолимий молот, / Куючи гори, скелі роздробляв. — Молох — старе східне божество; у Мільтона («Втрачений рай») — один із князів пекла; у Клопштока («Мессіада») — гордий богоборець, що воздвигав гори.

245

…«Земні царства і їхні всі пишноти». — Цитата з євангелія від Матфея (гл. IV), де розповідається, як диявол спокушав Христа.

246

Модерна гидь, Сарданапале! — Сарданапал — легендарний ассирійський цар, великий розкошолюб.

247

Як генеральний штаб працює, Фельдмаршал втоми не відчує. — Натяк на бездарного фельдмаршала герцога Брауншвейгського, який очолював похід європейської реакції проти Французької революції.

248

Ні, квінтесенцію саму, / Як Пітер Сквінс, я з них візьму. — Пітер Сквінс (або Квінс) — популярний в Англії й Німеччині театральний персонаж, що походить від шекспірівського «Сну літньої ночі». П’ята дія «Сну» завершується трагедією «Пірам і Тісба», виставленою в палаці афінського герцога Тезея місцевими ремісниками під орудою режисера Пітера Сквінса.

249

Увіходять Троє Дужих. — Назва «Троє Дужих» запозичена з біблійської «Книги царств», де перераховуються імена героїв із Давидового війська.

250

…Я грав в кільце, а про турніри снив. — Гра в кільце полягала в тому, що вершник мав на скаку попасти шпагою чи кинджалом у підвішене кільце.

251

Нурційський славний некромант, сабінець… — Нурція (або Норчія) — місто в Сабінській області (Середня Італія); некромант — ворожбит, який нібито міг викликати душі померлих і дізнаватися в них про майбутнє.

252

…І наших лав списи блискучі / окрили вогники скакучі… — Натяк на т. зв. «вогні святого Ельма» — вогники, що часом з’являються на верхівках корабельних щогл.

253

…Нам світять дивні Діоскури, / Що бережуть плавців од бурі… — За старим повір’ям, сузір’я Діоскурів (близнят) сприяло мореплавцям.

254

«Те Deum laudamus» (лат. «Тебе, Бога, хвалимо») — початкові слова католицького молебня.

255

…Зі скла венецького, що дивну силу має… — У середні віки існувало повір’я, що венецьке скло має властивість виявляти підмішану до пиття трутизну, а також оберігати людину від сп’яніння.

256

Деякі сцени цієї дії були готові вже у 1798–1800 рр., але остаточно закінчив її Ґете лише 1830 р.

257

Філемон і Бавкіда — постаті античного міфу, переказаного нам Овідієм у «Метаморфозах». Це була патріархальна селянська пара, що звікувала вік у праці, дружбі й вірності; коли Зевс із Гермесом мандрували по Фригії, тільки старенькі гостелюби дали їм притулок у своїй хатині, за що й були помилувані Зевсом, коли він наслав потоп на грішних фригійців. Ґете взяв із цього міфа лише характери.

258

І в Навуфея був садок. — У біблії, в «Книзі царств», розповідається, що суміж із садами самарійського царя Ахава був виноградник простого чоловіка Навуфея, який відмовлявся продати його цареві. Тоді цариця Ієзавель звинуватила Навуфея в блюзнірстві, і невинну людину каменували.

259

Лемури — безіменні замогильні привиди, що, за римським повір’ям, блукали коло могил.

260

…То — душенька, Псіхея б то крилата… — Псіхея — уособлення душі в греко-римській міфології.

261

Що сталось? Весь я в виразках, як Йов… — Йов (Іов) — біблійний патріарх, вірність якого випробовував Єгова, насилаючи на нього різні нещастя, в тому числі тілесні хвороби.

262

Здіймаються в небо, забираючи з собою безсмертну частину Фауста. — Термін «безсмертна частина» (гр. entelechia) запозичений із теологічної мови середньовіччя.

263

Pater extaticus — отець екстатичний, що приходить в релігійний екстаз від посту й молитов (лат.).

264

Pater profundus — отець заглиблений (у споглядання божественної мудрости) (лат.).

265

Pater seraphicus — отець серафічний (подібний до серафима, ангела) (лат.).

266

…В очі досвідні ввійдіть… — Згідно з містичним ученням Сведенборга, немовлята, народжені опівночі й рано померлі, стають ангелами, яких старші духи «приймають у себе», щоб ті дивились на світ їхніми очима.

267

Doctor Marianus — «маріїнський доктор», цебто аскет, заглиблений у споглядання діви Марії (лат.).

268

Mater gloriosa — Божа Мати в сяйві небесної слави (лат.).

269

Magna peccatrix — велика грішниця (євангельська Марія Магдалина) (лат.).

270

Mulier Samaritana — самаритянка, яка напоїла Христа біля колодязя (лат.); той сказав, ще дасть їй води, випивши якої, вона «більше не буде знемагати від спраги» (мається на увазі віра).

271

Maria Aegyptiaca (Acta sanctorum) — Марія Єгипетська («Житія святих») (лат.) — блудниця, що розкаялась після того, як невидима рука перегородила їй вхід до церкви; останок життя прожила в пустелі в молитві і постах.

272

Una poenitentium — одна з покутниць, із тих, що каються (лат.).

273

Chorus mysticus — містичний хор (лат.) …Вічно жіночеє / Нас туди зве. — Вічно жіноче — символ народження й смерти, начало, що обновляє людство й передає найзаповітніші мрії й поривання від роду до роду.

274

Finis — кінець (лат.).

275

Гете. Фауст. Переклад з німецької Миколи Лукаша. Вступна стаття О. І. Білецького. Київ, Держлітвидав, 1955.

276

Там же, стр. IV.

277

Goethe. Faust Gesamtausgabe. Im Insel-Verlag, 1958. S. 137. Все дальнейшие ссылки на подлинник по этому изданию.

Content

Ґете Йоганн Вольфґанґ Фауст. Трагедія

Йоганн Вольфґанґ Ґете Фауст Трагедія

ПРИСВЯТА

ПРОЛОГ У ТЕАТРІ

ПРОЛОГ НА НЕБІ

ЧАСТИНА ПЕРША

Дія перша

ЧАСТИНА ДРУГА

Дія перша

Дія друга

Дія третя

Дія четверта

Дія п'ята

Післямова

ДОКТОР ФАУСТ. «ФАУСТ» ҐЕТЕ. «ФАУСТ» МИКОЛИ ЛУКАША

Додатки

«ФАУСТ» ҐЕТЕ В ПЕРЕКЛАДІ М. ЛУКАША Замітки на полях рукопису

«ФАУСТ» ПО-УКРАИНСКИ

ЛУКАШІВ «ПРА-ФАУСТ»

УРИВКИ З ДОВОЄННОГО ПЕРЕКЛАДУ ТРАГЕДІЇ Й.-В. ҐЕТЕ «ФАУСТ»

Інформація видавця

Примечания