Воттс Пітер

Сліпобачення

Пітер Воттс

Сліпобачення

Володимир Арєнєв. Людина, що відправила у космос вампіра

1.

Прабатько наукової фантастики, Жуль Верн, писав для якнайширшої аудиторії. Читачі різного віку, освіти, статі із задоволенням читали його книжки, і та кількість наукових знань, що її знаменитий ам’єнець додавав до кожного твору, не відлякувала, радше стала його візитівкою.

Минули десятиліття — й так звана тверда наукова фантастика перетворилася на літературу для небагатьох. Вона досі вважається масовим жанром, але нині середньостатистичний читач менш обізнаний у природничих («твердих») науках і тому віддає перевагу іншим різновидам НФ: соціальній чи пригодницькій фантастиці, космоопері, антиутопії. Тим світам, у які можна занурюватися, не маючи докторського ступеня з квантової фізики.

Та й написані ці тексти переважно у більш доступній для читача формі — натомість тверда НФ традиційно вважається цариною, в якій власне літературність має другорядне значення. Головне, щоб були ретельно викладені всі наукові факти, детально описаний принцип роботи надшвидкісних двигунів та спосіб метаболізму іншопланетних ропух. Лише тоді це — справжня, стовідсоткова тверда НФ.

Ця втрата літературних чеснот парадоксальним чином віддзеркалює тяглість традиції: адже легендарний Г’юґо Ґернсбек — редактор першого спеціалізованого НФ-журналу, людина, що «винайшла» термін «science fiction», — віддавав перевагу саме науковості. Однак часи змінилися, і тепер, аби бути цікавими справді масовому читачеві, авторам НФ доводиться дбати і про літературність.

Й одним із тих, хто змінив «modus operandi» у науковій фантастиці, був такий собі Пітер Воттс.

Людина, що відправила у космос вампіра.

2.

Канадська фантастика — і наукова, і фентезі — не може похвалитися великою кількістю відомих персон. Та ті, які досягають успіху, роблять це потужно, часто змінюючи тенденції жанру, в якому працюють. Згадаймо хоча б про те, скільки зробили Скотт Беккер і Стівен Еріксон для епічного фентезі, Альфред ван Вогт для НФ «Золотого століття», Вільям Ґібсон для кіберпанку, Гай Гевріел Кей для історичного фентезі, Маргарет Етвуд для антиутопії чи Чарльз де Лінт для сучасного міського фентезі. Після них «пейзаж» жанрової літератури щоразу змінювався: не можна було й далі писати в цих напрямах, ігноруючи те, що зробили канадці.

Те саме сталося у твердій НФ, коли туди прийшов Пітер Воттс.

Сказати чесно, шансів на те, що він стане письменником, було небагато. Як твердить сам Воттс, із науковців рідко виростають фантасти. Щойно вигадаєш якусь крутезну штуку, а твій внутрішній Паганель уже пояснює, чому вона неможлива. Якщо ж тобі вистачить нерозсудливості поділитися ідеєю із колегами, вони своїм скептицизмом розпорошать її на молекули.

Можливо, саме через це перше оповідання Воттса було безпосередньо пов’язане із його фахом — гідробіологією? Місцем дії Воттс обрав глибоководну станцію, героями зробив модифікованих людей із психічними проблемами. «Ніша» (1990) демонструвала все те, що потім стане фірмовими ознаками Воттсової прози: дослідження глибин людської психіки в критичних умовах, пошук кордонів, за якими людина перетворюється на щось інше, причому перетворення таке невідворотне, адже воно — прямий наслідок прогресу.

Та з прогресом у творчості самого Воттса спершу було не сказати, щоб аж так вдало. Після «Ніші» настала пауза в дев’ять років. За цей час Воттс написав шість оповідань, зроблених у не найкращих традиціях жанру. В кожному з них фантастичне припущення, цікава концепція беруть гору над історією як такою, персонажі й тло потрібні автору для розкриття ідей і самі по собі мало значать.

Усе змінюється 1999 року з виходом дебютного роману «Морська зірка» — в ньому Воттс знову повертається до глибоководної станції з «Ніші» й переповідає вже відому читачу історію наново, глибше й ґрунтовніше. За «Морською зіркою» з’явилися два наступні романи — «Вир» (2001) і «Бетагемот» (2004), які разом складають трилогію «Рифтери».

«Рифтери» не здобули Воттсу світової слави — хіба що створили реноме одного з найпесимістичніших наукових фантастів. Утім, це звання справедливе лише до певної міри і залежить виключно від того, наскільки критично кожен із читачів сприймає навколишній світ. Наскільки усвідомлює, що світ цей постійно балансує на межі повного й остаточного знищення.

Воттс жодних ілюзій щодо цього не плекав. І саме тому його візії майбутнього, як не крути, реалістичні й оптимістичні. У тих-таки «Рифтерах» відбувається масштабний апокаліпсис, не тільки людство, а й усі форми життя опиняються на межі вимирання, — та ж, зрештою, тільки опиняються. Хіба в цьому не криється своєрідний оптимізм, здатність знайти вихід навіть із наглухо запаяної бляшанки, що повільно опускається на дно?..

Воттс говорить про очевидні для нього речі: що більше відкриттів ми робимо, що більше ступенів свободи отримуємо, то вищий ризик, що цими можливостями скористаються люди, позбавлені зайвих докорів сумління. (Причому позбавлені — серед іншого і штучним шляхом.) Люди, які робитимуть з іншими що завгодно лише тому, що вони можуть це робити.

Якщо вірити автору, доля світу, зрештою, і залежатиме від недо- та над-людей — вони вирішуватимуть, чи лишиться життя на планеті. Парадокс полягає в тому, що саме вони, ці «недо-» та «над-», мають в результаті стати людянішими, аби зробити свій остаточний вибір.

І знову ж таки — хіба це не вияв щирого оптимізму?..

3.

Та хай там як, попри свої оригінальні фантастичні ідеї Воттс мав усі шанси лишитися серед легіонів маловідомих, роботящих жанрових письменників, що працюють на гіків, тусять на фантастичних конвентах і на більше не претендують. Після «Рифтерів» він опинився на роздоріжжі: «свою», морську, тему він випрацював досуха — і тепер мав вирішити, яким шляхом іти далі.

Він зробив стрибок і вирушив у космос.

Ми ж, перед тим, як поговорити про «Сліпобачення», зазирнемо у минуле. Адже, крім наукової точності, за яку критики в один голос хвалять Воттса, є й інша складова його творів. Вони надійно вкорінені в літературу, причому на всіх рівнях.

І як тут не вважати своєрідним провісником — певно ж, добрим — те, що перший твір, який написав майбутній письменник, був звичайнісіньким фанфіком. Семи- чи восьмирічний хлопець слухав якось диснеївську радіоадаптацію «Двадцяти тисяч л’є під водою» — і настільки нею захопився, що почав конспектувати цю історію, поступово до- та переписуючи її. «Фактично, — жартує Воттс, — моїм першим актом літературної творчості була тристорінкова новелізація радіоадаптації фільму, що був заснований на романі. Тепер, коли минуло стільки часу, мені приємно усвідомлювати, що вже 1966 року я був настільки глибоко занурений у мультимедіа. Я справді випереджав свій час».

Знання фантастичного канону, гра із ним — обов’язкова складова більшості воттсівських текстів. У багатьох із них ми бачимо відсилання до класики та сучасників жанру, від того ж таки Берна до Роберта Гайнлайна, Девіда Бріна, Станіслава Лема. («Соляріс» Воттс вважає взагалі одним із тих романів, що значно вплинув на нього як на письменника, — і це помітно: тема іншопланетного життя і чужорідного розуму стала ледь не основною у творчості канадійця.)

Його оповідання «The Things» (2010) переосмислює історію культового фільму Джона Карпентера «The Thing» (1982), який, своєю чергою, був екранізацією культового ж оповідання «Хто там надходить?» (1938) Джона Вуда Кемпбелла, знаменитого редактора часопису «Astounding Science Fiction/Analog Science Fiction and Fact». Якщо у першоджерелі полярники видобувають із льоду космічний корабель і стикаються з іншопланетною істотою, котра здатна змінювати свою зовнішність, то у Воттса ту саму історію розповідає власне ця істота. Динамічний сюжет поєднаний у нього з міркуваннями щодо того, якими шляхами може піти еволюція та яким може бути розумна істота, що постала в інших, неземних умовах.

Вкоріненість у мас-культурне поле, здатність грати на ньому Воттс виявив і в романі «Crysis: Легіон» (2011). До певної міри це був крок назад: новелізація компьютерної гри, текст переважно «для своїх» — а водночас виклик для письменника, що не звик просто переказувати чужі сюжети. У своєму — визнаємо — найслабшому з романів Воттс однак показав клас: презентував цікаві ідеї щодо природи Чужих, показав, як змінюється свідомість героя під дією зовнішніх чинників…

Звісно, на власному полі Воттс вміє грати краще і глибше. Скажімо, у «Ніші» та потім у «Рифтерах» з’являються жуль-вернівські мотиви, а до них додаються шанобливі поклони у бік інших письменників. Головну героїню звуть на честь Артура Кларка, одну з її колег — на честь Джеймса Балларда. Кларк, як відомо, багато років жив на Шрі-Ланці, захоплювався дайвінгом і чимало писав про підводний світ. Баллард, натомість, у своїй творчості багато досліджував те, яким чином змінюється людська психіка під тиском зовнішніх обставин, у екстремальних ситуаціях.

У «Рифтерах» же з’являються чи не найулюбленіші з інтертекстуальних відсилань Воттса — як не дивно, до Біблії. Головна героїня трилогії, Лені Кларк, по суті, стає водночас новим мессією, що несе нову істину, котра має докорінно змінити світ, та антихристом, який цей світ має знищити. Її повернення з глибин — повернення зі своєрідного Пекла — призводить до появи справжнього культу, її послідовники з’являються в усіх куточках Землі. Сама Кларк з’ясовує, що не знала, ким були її справжні батьки. Її тіло стає основою причастя для тих, хто — свідомо чи ні — стане носієм нової істини…

І це тільки основні паралелі, в трилогії їх значно більше.

Пізніше ми побачимо посилання на біблійні тексти й у оповіданнях «В очах Господа» (2008) та «Малак» (2010), а тему віри Воттс візьметься досліджувати в продовженні «Сліпобачення» — романі «Ехопраксія». Раз по раз він дивує читача, який від твердої наукової фантастики чекає на все, що завгодно, — тільки не дискусій про природу віри. Тим більше — дискусій цілком обґрунтованих, із численними посиланнями на найсвіжіші наукові статті у шанованих виданнях.

І все-таки повторимо: навіть за цих умов Воттс мав усі шанси потрапити до такої собі Ліги почесних диваків — бути серед небагатьох «твердих фантастів», яких читає вузьке коло читачів з науковими ступенями в анамнезі.

Та він спромігся на більше, бо… Ви ж пам’ятаєте про вампірів, правда?

4.

Це сталося на фестивалі фантастики в Едмонтоні. Організатори чомусь запросили його на дискусійну панель, присвячену вампірам. Як пояснює сам Воттс, чи не знали, що він там понаписував у своїх книжках, чи не дуже добре до нього ставилися.

І от, поки колеги обговорювали серіал «Баффі», романи Брема Стокера та Енн Райс, Воттс вирішив розважитися й спитав себе: а за яких умов цей суперечливий, із абсурдними обмеженнями фольклорний персонаж міг би бути реальним?..

На той момент він навіть і не думав про «Сліпобачення». Ідея виникла, він її запам’ятав — та й відклав до кращих часів.

А потім, коли почав працювати над концепцією роману, зрозумів, що в ній є порожнє місце — от якраз під вигаданих ним вампірів.

Звісно, про вампірів писали і до Воттса, навіть відправляли у космос, — згадаймо хоча б «Космічних вампірів» (1976) Коліна Вілсона. Так само й про перший контакт до Воттса написано було стільки творів, що вистачило б на добрячу багатотомну антологію.

Воттс зробив кілька наступних кроків. Узявши абсолютно заштампований, висотаний досуха образ з поп-культури, він зробив його оригінальним, справжнім.

А потім перетворив його ж на уречевлену метафору. Вампіри зі світу «Сліпобачення» — те саме дзеркало, якого так не вистачало людству, щоб відкинути власні забобони й упередження стосовно своєї природи. Вони — водночас вбивча сила, нищівна й безжалісна, і те, що здатне змінити, змістити погляд людини на саму себе.

Роль вампірів — таких, якими їх вигадав Воттс, — для «Сліпобачення» виявляється винятковою, ключовою. Тільки у поєднанні фольклорного (читай — породженого культурним полем) та природного, на контрасті одного із іншим, з’являється та сама оптика, що дозволяє в принципі говорити про явище сліпобачення. Про існування того, що ми не помічаємо. (Або помітивши — клякнемо, як це стається із вампірами, що побачили хрест.)

Пошук осмисленості там, де смислу може не бути взагалі, дослідження самої природи розуму та свідомості, — це теми, до яких Воттс підводить читача на всіх рівнях. Космічний корабель «Тезей», як і його античний тезка, стикається із лабіринтом — кораблем Чужих, який недаремно названо «Роршахом». Як відомо, аби вийти з лабіринту, слід зрозуміти принцип, за яким, власне, його створено. Та якщо ви маєте справу із плямами Роршаха, єдиним джерелом інтерпретації буде ваш власний мозок, чи не так?..

І це — тільки перший з багатьох шарів інтерпретації «Сліпобачення».

Ми, звісно, не позбавлятимемо читача насолоди самому пройти цим лабіринтом, додамо лише одне. Воттс не тільки вміє віртуозно поєднувати образи поп-культури з найновішими досягненнями науки. Він робить це на рівні, недоступному більшості його колег.

Як не дивно, зазвичай фантасти у своєму письмі буквальні. Вони вигадують нові явища та нових істот, однак описують їх, не вдаючись до тропів і фігур мови. Звісно, вони здатні порівняти космічний корабель із «сріблястою сиґарою» чи поетично описати те, як виглядає з космосу Земля. Та все ж переважно вони намагаються не ускладнювати тексти ще й на цьому рівні. (Хтось скаже — «бо не здатні», та ми відкинемо цю підозру як безпідставну.) Палітра образних засобів у фантастиці часто звужена, зведена до необхідного, суто функціонального мінімуму.

А от тексти Воттса підкреслено художні. Його колега, Елізабет Бір, укладаючи перелік кращих фантастичних романів першої декади XXI століття, назвала «Сліпобачення» кращим НФ-твором цього періоду і додала: «А ще Воттс — поет, до біса талановитий письменник, і це видно у кожному його реченні».

Здається, в цьому й суть: «Сліпобачення» — не просто дарує читачеві інтелектуальну насолоду, воно робить це естетично вивершено. Тому до нього можна повертатися знову й знову, знаходячи в цій клятій книжці про сенс та його відсутність дедалі нові смисли.

Та для початку вам доведеться перегорнути сторінку й уявити себе Сірі Кітоном.

Володимир Арєнєв

Сліпобачення

Лізі

Якщо нам не боляче, то ми мертві.

«Ось що найбільше мене дивує в природі: виняткова потреба уявляти те, що насправді вже існує».

Філіп Ґуревич [1]

«Ти здохнеш, як собака, нінáщо».

Ернест Гемінґвей [2]

Пролог

Спробуй торкнутися минулого. Спробуй впоратися з минулим. Воно не справжнє. Це лишень сон.

Тед Банді [3]

Це почалося не зараз. Не з шифраторів або «Роршаха», не з Великого Бена, «Тезея» чи вампірів. Більшість людей сказала б, що все почалося зі Світляків, але й вони помилилися б. Цими штуками все завершилося.

Для мене все почалося з Роберта Паґліно.

У вісім він був моїм найщирішим і єдиним другом. Ми — побратими-аутсайдери, яких пов’язувало спільне лихо. Моє — набуте. Його — генетичне: безконтрольний генотип, що подарував йому схильність до короткозорості, прищавості та (як виявилося пізніше) наркоманії. Батьки його так і не оптимізували. Рідкісні релікти двадцятого століття, які досі вірили в Бога та ще й вважали, буцімто ніхто не повинен намагатися покращити Його творіння. Тож, хоч нас обох можна було полагодити, сталося це тільки зі мною.

Прийшовши на майданчик, я побачив, що Паґ опинився в центрі уваги півдюжини дітей. Поодинокі щасливці, які стояли попереду, били його по голові, а решта, в очікуванні на свою чергу, задовольнялася лайкою: «виродок», «одуд». Я спостерігав, як друг, ледь не вагаючись, підняв руки, аби захиститися від найважчих ударів. Його думки я розумів краще, ніж свої власні; Паґ боявся, що нападники можуть вирішити, ніби піднятими руками він відбиватиметься, боявся, що вони сприймуть це як акт агресії і почнуть його гамселити ще завзятіше. Навіть тоді, у зовсім дитячому віці, маючи лише половину мозку, я ставав бездоганним спостерігачем.

Але я й гадки не мав, що робити.

Ми з Паґом уже давно не бачилися. Я майже не сумнівався, що він мене уникає. Але коли твій друг вскочив у халепу, ти йому допомагаєш, еге ж? Навіть якщо шанси мізерні (до слова, чи багато восьмирічних хлопчаків підуть проти шести більших, ніж вони, пацанів заради дружка по пісочниці?), ти можеш бодай покликати на допомогу. Помахати охоронцю. Зробити хоча б щось.

Я просто стояв. І не дуже хотів йому допомагати.

Це не мало жодного сенсу. Навіть якби Паґ не був моїм найкращим другом, мені слід було принаймні поспівчувати йому. На відміну від Паґа, до мене майже не чіплялися — через мої напади діти намагалися триматися від мене подалі. Хвороба їх лякала і водночас робила мене безпорадним. Та все одно. Я чудово знав, що таке знущання, образи чи несподівана підніжка, яка раптом уриває твій рух з точки А в точку Б. Я знав, що це за відчуття.

Або колись знав.

Ту частинку мене вирізали разом з хворими ланками. Я досі опрацьовував алгоритми з її відновлення, досі засвоював новий досвід. Стадні тварини завжди шматують найслабших. Кожна дитина інстинктивно знає про це. Можливо, я мав дозволити процесу спокійнісінько тривати далі. А що як не слід було йти проти природи? Але ж он, Паґові батьки не пішли проти природи, і погляньте, що трапилося: їхній син корчиться в багнюці, а зграйка виправлених суперхлопців кóпає його по ребрах.

Зрештою, там, де зазнало провалу співчуття, спрацювала пропаганда. Найімовірніше, тоді я більше спостерігав, ніж думав, згадував, а не робив висновки — і мені пригадалися тисячі підбадьорливих історій, де співали дифірамби всім, хто виступив на захист зневажених.

Тож я підняв із землі камінь розміром з власний кулак і вдарив ним двох Паґових кривдників по потилицях, перш ніж хтось збагнув, що я вступив у гру.

Третій, повернувшись назустріч новій загрозі, отримав такий удар в обличчя, що було виразно чути, як тріснула його вилицева кістка. Пригадую, як здивувався, що я не отримав жодного задоволення від цього звуку. Для мене він означав лише те, що на одного суперника стало менше.

Решта розбіглися, щойно побачили кров. Один зі сміливців пообіцяв, що я — труп, вигукнув через плече: «Їбаний зомбі!» та зник за рогом.

Знадобилося три десятиліття, щоб збагнути іронію в тій ремарці.

Двоє суперників корчилися біля моїх ніг. Я гамселив одного з них по голові, доки той не перестав ворушитися, а тоді повернувся до іншого. Хтось схопив мене за руку — і я замахнувся, не думаючи, не дивлячись, аж доки Паґ з криком не відскочив від мене.

— Ой, — сказав я. — Вибач.

Тіло одного лежало непорушно. Другий, скручений у клубок, стогнав, тримаючись руками за голову.

— От гівно! — задихався Паґ. Він не зважав на те, що з його носа, бризкаючи на сорочку, юшить кров. На щоці наливався синьо-жовтий синець. — От гівно, гівно, гівно…

Я розмірковував, що саме сказати.

— З тобою все гаразд?

— От гівно! Ти — я маю на увазі, ти ніколи… — він витер рот. На його зап’ясті була кров. — Ох, чувак, ми влипли.

— Вони це почали.

— Угу. Але ти, тобто… Глянь на них!

Істота зі скавулінням кудись плазувала рачки. Мені стало цікаво, скільки часу їй знадобиться, щоб повернутися з підкріпленням. Я розмірковував, чи не краще мені добити її просто зараз.

— Раніше ти ніколи таким не був, — сказав Паґ.

До операції, мав він на увазі.

Я і справді тоді дещо відчув — слабко, віддалено, але безпомильно. Мене охопив гнів.

— Вони почали…

Паґ позадкував, широко розплющивши очі.

— Що ти робиш? Поклади це!

Я утямив, що стою з піднятими кулаками. Не пригадую, коли зробив це. Розтиснув їх. На це знадобився час.

Довелося довго, дуже довго та пильно вдивлятися у власні руки.

Камінь упав на землю, блискучий і слизький від крові.

— Я ж намагався допомогти, — я не міг збагнути, чому він не розуміє цього.

— Ти, ти не такий, як раніше, — додав Паґ з безпечної відстані. — Ти вже більше не Сірі.

— Та ні, я Сірі. Не будь довбойобом.

— Вони вирізали твій мозок!

— Лише половину. Через еп…

— Знаю, що через епілепсію! Думаєш, я ідіот? Але ти був саме у тій половині — чи, принаймні, частина тебе… — Він боровся зі словами, з думками, що містилися в них. — І тепер ти інакший. Неначе мама й тато вбили тебе…

— Мама й тато, — несподівано спокійно промовив я, — врятували мені життя. Інакше б я помер.

— Думаю, ти й так помер, — відрізав мій найщиріший і єдиний друг. — Думаю, Сірі помер, вони вишкребли й викинули його, а ти — зовсім інший малий, просто вирощений з того, що лишилося. Ти не той, що був. Відтоді. Ти не той, що був.

Досі не знаю, чи усвідомлював Паґ, що саме він казав. Мабуть, його матір просто висмикнула з розетки дріт під час гри, з якої він не вилазив останні вісімнадцять годин, і змусила його вийти на свіже повітря. Можливо, настрілявшись по людях-ботах в ігропросторі, він мимоволі почав бачити їх повсюди. Можливо.

Однак щось у Паґових словах таки було. Пригадую, як Гелен розповідала (постійно розповідала), наскільки складно до цього звикати. «Неначе в тебе з'являється абсолютно нова особистість», — казала вона. А чому, зрештою, й ні? Недарма ж операцію називають радикальною гемісфероктомією: одну половину мозку викидають разом із вчорашніми креветками, а другу, яка лишилася, змушують надриватися за двох. Уявіть, крізь які метаморфози мала пройти ця самотня півкуля, намагаючись заповнити прогалини. Вочевидь, їй усе вдалося. Мозок — дуже гнучкий шмат м’яса; він доклав зусиль, але адаптувався. Я адаптувався. А втім… Якщо подумати про те, скільки всього було вичавлено, спотворено, видозмінено, перш ніж завершилося відновлення, то можна стверджувати, що я зовсім не та людина, яка раніше займала це тіло.

Звісно ж, невдовзі прибігли дорослі. Надали медичну допомогу, викликали «швидку». Розгнівані батьки обмінялися дипломатичними залпами. Однак доволі складно змусити розлючених сусідів вболівати за поранену дитину, якщо камери спостереження за ігровим майданчиком з трьох кутів показують, як маленьке янголятко — і п’ятеро його друзяк — гамселять попід дих хлопчика-інваліда. Моя матір, зі свого боку, вдалася до звичного бідкання щодо проблемних дітей і відсутніх батьків — тоді тато знову був десь на іншому боці планети, — і буря доволі швидко вляглася. Ми з Паґом навіть залишилися друзями — після короткої перерви, яка нагадала нам обом, наскільки обмежені соціальні перспективи чекають на шкільних аутсайдерів, якщо вони не тримаються купи.

Я пройшов крізь те випробування і пережив ще мільйон інших випадків з дитячого життя. Виріс і непогано влаштувався. Я навчився пристосовуватися. Спостерігав, запам’ятовував, виводив алгоритми та копіював належну поведінку. Не багато з того було… щирим, скажімо так. Я мав і друзів, і ворогів, як і будь-хто інший. Обирав їх відповідно до власних контрольних переліків моделей поведінки та обставин, укладених за роки спостереження.

Можливо, я виріс відчуженим, проте об’єктивним, за що маю дякувати Роберту Паґліно. Саме його доленосна заувага поклала початок усьому. Вона привела мене до Синтезу, прирекла на згубну зустріч із шифраторами, вберегла мене від долі, гіршої за ту, що спіткала Землю. Або ж кращої. Гадаю, це залежить від точки зору. Точка зору має значення: тепер я це розумію, коли, осліпнувши, розмовляю сам із собою, ув’язнений в домовині, що вилітає за межі Сонячної системи. Розумію вперше, відколи один побитий, скривавлений друг на дитячому полі бою переконав мене відкинути геть власну точку зору.

Можливо, він помилився. А можливо, я. Але та… та відчуженість — постійне відчуття себе прибульцем поміж представників власного виду — не така вже й погана річ.

Особливо вона стала у пригоді, коли явилися справжні прибульці.

Тезей

Кров шумить.

Сюзанна Вега [4]

Уяви собі, що ти Сірі Кітон.

Ти приходиш до тями в агонії воскресіння, судомно хапаючи ротом повітря після рекордно довгого стосорокаденного сонного апное[5]. Ти відчуваєш, як твоя густа від добутаміну[6] та лей-енкефаліну[7] кров розтікається по всохлих від багатомісячного застою артеріях. Тіло надимається з болісними поштовхами: розширяються кровоносні судини; плоть відділяється від плоті; вигинаючись під час вдихання, оглушливо тріщать відвиклі ребра. Суглоби, якими ніхто не користувався, заклинило. Ти, мов та людина-паличник[8], застиг в якомусь збоченому живому задубінні.

Ти б закричав, але бракне повітря.

Нагадуєш собі, що з вампірами таке відбувається постійно. Це нормально для них, це їхній власний унікальний досвід збереження природних ресурсів. Вони могли б навчити наш вид стриманості, якби на світанку цивілізації їх не занапастила абсурдна відраза до прямих кутів. А може, їм і досі таке до снаги. Зрештою, вампіри повернулися — повстали з могил завдяки палеогенетичному[9] вуду, зшиті з відбракованих генів та закам’янілого кісткового мозку, вимочені в крові соціопатів та високофункціональних аутистів. Один із них керує нашою місією. Дрібка його генів живе у твоєму власному тілі, тому воно також може поставати з мертвих — тут, на краю міжзоряного простору. Ніхто ще не зміг вилетіти за орбіту Юпітера, не ставши частково вампіром.

Біль починає потроху відступати. Ти запускаєш імплантати й робиш запит щодо своїх життєвих показників: минуть довгі хвилини, перш ніж тіло цілковито відгукуватиметься на моторні команди, і години, перш ніж воно перестане боліти. Біль — неминучий побічний ефект. Так буває, коли вампірські підпрограми вклеюють у людський код. Ти якось питав про знеболювальне, але будь-яка блокада нервів пригнічує відновлення метаболізму. Вперед і з піснею, солдат!

Цікаво, чи відчувала те саме Челсі за мить до кінця? Однак така думка викликає зовсім інший тип болю, і ти блокуєш її, щоб зосередитися на тому, як життя проштовхується у твої кінцівки. Мовчки страждаючи, перевіряєш свіжі показники телеметрії.

Ти думаєш: «Це не може бути правдою».

Бо якщо так, ти не в тій частині всесвіту. Ти не в поясі Койпера[10], куди летів; тебе над високою екліптикою[11] закинуло глибоко в хмару Оорта[12], королівство довгоперіодичних комет, що приблизно раз на мільйон років прикрашають своєю присутністю Сонце. Ти опинився у міжзоряному просторі, а це означає (ти викликаєш системний годинник), що ти пробув немертвим тисячу вісімсот днів.

Ти проспав зайвих п’ять років.

Віко твоєї труни ковзає вбік. Схоже на труп тіло відображається в дзеркальній перегородці — висохла дводишна риба в очікуванні на дощі. Пухирі з ізотонічними розчинами щільно прилягають до рук та ніг, наче пожадливі антипаразити — протилежність п’явкам. Пригадуєш голки, що входили в тіло, перш ніж ти відключився — в ті часи, коли твої вени ще не скидалися на висохлі покручені волокна в’яленої яловичини.

Праворуч від тебе відображення Шпінделя уважно розглядає свою капсулу-стручок. Його великі запалі очі обертаються в очницях, поки він відновлює зв’язки у своєму сенсорному інтерфейсі, настільки масивному, що порівняно з ним твої власні стандартні імплантати — лишень блідий театр тіней.

Чуєш кашель, хрускіт кісток. Майже за межею твого поля зору, краєм ока, вловлюєш, як ворушаться інші.

— Щ-щ-о… — твій голос заледве сильніший від хриплого шепоту. — …трррап…?

Шпіндель ворушить щелепою. Виразно клацають суглоби.

— …нннаїбббалли, — скрегоче він.

Ти ще навіть не зустрівся з прибульцями, а вони вже обвели тебе круг пальця.

Отже, ми постали з мертвих: п’ять трупів на півставки, голих, змарнілих, заледве здатних рухатися навіть при нульовому тяжінні. Ми вилазили зі своїх трун, неначе вирвані передчасно з коконів нетлі, які досі лишалися наполовину гусенями. Ми самотні і, звісно ж, геть безпорадні. Знадобилося зусилля волі, щоб пригадати: вони ніколи б не ризикнули нашими життями, якби могли обійтися без цього.

— Доброго ранку, комісаре.

Ісаак Шпіндель тремтливою, затерплою рукою потягнувся за сенсорними рукавичками, що лежали на дні його капсули. У саркофазі, що стояв поруч, Сьюзан Джеймс, яка скрутилася в позі ембріона, бубніла щось собі під ніс. Лише Аманда Бейтс уже вдягнулася і, прагнучи відновити рухливість за будь-яку ціну, хрускотіла кістками, виконуючи усілякі ізометричні вправи. Час від часу вона намагалася швиргонути ґумовий м’ячик об перегородку, але навіть їй поки що не вдавалося впіймати його на відскоку.

Подорож розчинила нашу індивідуальність, звівши до єдиного архетипу. Круглі щоки та стегна Джеймс, високий лоб та сутула довготелесість Шпінделя, і навіть армований карбоплатиновий ящик, який Бейтс вважала власним тілом, — усе зібгалося до однакового зневодненого набору жил і кісток. Здавалося, навіть наше волосся дивовижним чином знебарвилося, хоча я знав — це неможливо. Радше то просвічувала бліда шкіра. Перед «смертю» Джеймс мала світло-каштанове волосся, а у Шпінделя воно було настільки темним, що могло б називатися чорним — однак те, що звисало з їхніх скальпів зараз, видавалося мені недоладними бурими водоростями. Бейтс голила голову, але навіть її брови втратили знайомий мені іржавий відтінок.

Зовсім скоро ми знову станемо самими собою. Просто додай води. Проте наразі давній злий дотеп наповнився новим значенням: немертві справді всі однакові, якщо не знати, на що звертати увагу.

Звісно, якщо знати — якщо забути про зовнішній вигляд і спостерігати за рухами, ігнорувати плоть та вивчати топологію — ти ніколи не сплутаєш одного з іншим. Кожен рух лицьового м’яза — точка на графіку, а паузи в розмовах промовистіші за всі вимовлені слова. Я бачив, як умить розпадаються і збираються особистості Джеймс. Кутики вуст Шпінделя кричать про його невисловлену недовіру до Аманди Бейтс. Кожна зміна фенотипу[13] волає до всіх, хто розуміє цю мову.

— Де?.. — прохрипіла Джеймс, прокашлялася та махнула кволою рукою в бік порожньої труни Сарасті, що стояла в кінці ряду.

Губи Шпінделя скривилися в гримасі.

— Повернувся на фабрику, га? Попросив корабель зробити нам галявинку для відпочинку, щоб було де повалятися.

— Імовірно, радиться з Капітаном, — Бейтс дихала гучніше, ніж говорила — сухе хрипіння в гортані, яка наново знайомилася з концепцією дихання.

Знову Джеймс:

— Це можна було б зробити і тут.

— І тужитися теж можна було б тут, — проскрипів Шпіндель. — Деякі речі не для загалу, еге ж?

А ще не для загалу деякі думки. Мало які істоти почуваються затишно, вдивляючись у вічі вампіру, — саме тому завжди ввічливий Сарасті уникає зорового контакту, — але були в його топології й інші риси, спільні для всіх ссавців, а отже, відкриті для прочитання. Якщо він відмовився від публічних оглядин, можливо, причиною тому був я. Можливо, він беріг якісь таємниці.

Зрештою, сам «Тезей» страшенно добре беріг свої таємниці.

Корабель пролетів добрих п’ятнадцять а. о.[14] в напрямку нашої цілі, перш ніж щось його сполохало. Тоді, наче переляканий кіт, він шугонув на північ і почав свій підйом: спершу — дикий стрибок з прискоренням у три «джі» над екліптикою, коли тринадцять тонн рушійної сили опиралися першому закону Ньютона. Корабель спустошив Пенн-баки[15], вишкріб насухо субстратну масу і за кілька годин розтринькав сорокаденний запас пального. Потім — довге падіння крізь холодну безодню, роки скупої бухгалтерії, коли тягу кожного антипротона доводилося порівнювати з витратами на витягування його з вакууму. Телепортація — це не магія: промінь «Ікара» не міг доправити нам справжню антиматерію, тільки квантові дані. «Тезей» відфільтровував сировинний матеріал з космосу, по іону за раз. Довгі роки корабель рухався на чистій інерції, зберігаючи кожен поглинутий атом. Далі сальто; іонні лазери бомбардують простір попереду; гальмівна лійка Бассарда[16] широко розгорнулася для жорсткого гальмування. Вага трильйона трильйонів протонів уповільнила корабель, наповнила його черево та розпластала нас всередині. «Тезей» продовжував спалювати їх, аж до миті нашого воскресіння.

Було доволі просто відновити кожен з цих кроків; усі могли простежити наш курс у КонСенсусі. Інше питання полягало в тому, чому корабель проклав собі такий шлях. Звісно, під час поствоскресального брифінгу все стане на свої місця. Ми були далеко не першим судном, що летіло згідно з інструкціями із секретного конверта, і якби нам мали щось повідомити, то це вже б зробили. Проте мені все одно було цікаво, хто заблокував комунікаційні журнали? Можливо, Центр керування польотами. Або Сарасті. Або навіть сам «Тезей». Легко забути, що в серце нашого корабля вмонтований квантовий штучний інтелект. Він обачно залишався в тіні, плекав нас, опікувався нами; наче ненав’язливий бог, проникав в усі сфери нашого життя, але, як і будь-який інший бог, був глухим до наших молитов.

Сарасті — наш офіційний посередник. Коли корабель говорив, він говорив з вампіром — і Сарасті називав його Капітаном.

Ми всі його так називали.

Він дав нам чотири години, щоб прийти до тями. Мені знадобилося більше трьох, щоб тільки вилізти із саркофагу. До того часу мій мозок уже запустив майже всі синапси, хоча тіло, яке досі всотувало рідину, наче спрагла губка, продовжувало відгукуватися болем на кожен рух. Я замінив порожні пакети з фізрозчином на свіжі та поплентався на корму.

П’ятнадцять хвилин до розкручування. П’ятдесят — до поствоскресального брифінгу. Часу якраз достатньо, щоб ті, кому більше до вподоби обтяженість гравітацією під час сну, могли перетягти особисті речі до барабана й зайняти призначені кожному члену команди 4,4 квадратних метра підлоги.

Мене не приваблювала гравітація чи будь-який її відцентровий замінник. Я поставив свій намет у зоні нульового тяжіння, якомога ближче до корми, біля передньої стінки відсіку з шатлами. Намет надувся на хребті «Тезея», наче фурункул, — маленька бульбашка атмосфери з контрольованим кліматом у темряві гігантського вакууму під панциром корабля. Я мав небагато речей; знадобилося лише тридцять секунд, щоб приклеїти їх до стінки, і ще тридцять, аби запрограмувати внутрішній клімат.

Потім я пішов прогулятися. Після п’яти років заціпеніння мені були вкрай потрібні вправи.

Корма була найближче, тож з неї я й почав: з перегородки, що відділяла вантажний відсік від машинного. На кормовій переборці чітко по центру проступав єдиний задраєний люк. За ним, уздовж приладів, які не варто чіпати людськими руками, зміївся службовий тунель. Товстий надпровідний бублик[17] Бассардової лійки: за ним віяло антен, яке тепер розгорнулося у непорушну мильну бульбашку — настільки велику, що вона може накрити собою місто. Її центр спрямований у бік Сонця, щоб вловлювати крихітні квантові відблиски потоку антиматерії з «Ікара». За ним іще один антирадіаційний екран; далі — реактор на телематерії, де сирий гідроген і чітка інформація вичакловували полум’я у триста разів пекучіше за сонячне. Я, звісно ж, знав заклинання — крекінг антиматерії, її деконструкція, телепортація серії квантових чисел, — але для мене все одно було магією те, як швидко ми змогли залетіти аж так далеко. І не лише для мене — для всіх.

За винятком хіба що Сарасті.

Навколо мене та сама магія працювала при нижчих температурах і не над такими ефемерними завданнями. Перегородки з обох боків від мене рясніли жолобами та дозаторами. Деякі з цих отворів я міг би закупорити кулаком, а один чи два цілком могли проковтнути мене всього. Виробничі фабрики «Тезея» були здатні витворити що завгодно — від куверта[18] до кокпіта[19]. Дайте їм достатній запас матерії — і вони зможуть побудувати новий «Тезей»; хай навіть по шматочках і за дуже великий період часу. Дехто цікавився, чи могли б вони так само і новий екіпаж побудувати, однак нас запевнили, що це неможливо. Навіть цим машинам бракувало спритних пальців, щоб відтворити кілька трильйонів синапсів всередині людського черепа. Принаймні — поки що.

У це я вірив. Нас би ніколи не відрядили для виконання місії у зібраному стані, якби існувала дешевша альтернатива.

Я обернувся. Спершись спиною на задраєний люк, я бачив наскрізь майже весь «Тезей» до самого носа: безперервна пряма лінія, що простягається до крихітного темного «яблучка» за тридцять метрів попереду. Я наче дивився на величезну текстуровану чорно-білу мішень: концентричні кола люків між перегородками були ідеально припасовані одне за одним. Усі вони були розчахнуті у безтурботно-показовій зневазі до правил безпеки попередніх поколінь. Ми могли б тримати їх задраєними, якби почувалися від цього у більшій безпеці. Жодного іншого ефекту такий захід не дав би: наші шанси на виживання не збільшилися б ні на йоту. У разі аварії люки захряснулися б за мілісекунду до того, як людські органи чуттів осмислили б сигнал тривоги. Ці елементи навіть не контролювалися комп’ютером. Частини тіла «Тезея» мали власні рефлекси.

Я відштовхнувся від обшивки корми — здригнувся через посмикування та розтягнення відвиклих сухожиль — і поплив уперед, лишивши фабрики позаду. Люки доступу до шатлів «Скілла» та «Харібда» трохи звузили прохід. Далі хребет корабля розширився у телескопічну гофровану трубу метрів зо два в діаметрі та — поки що — близько п’ятнадцяти метрів завдовжки. Вздовж неї паралельно тягнулися драбини; з обох боків по стінках пунктиром проходили кришки люків. Більшість із них вели до трюму. Декілька слугували повітряними шлюзами широкого застосування: на випадок, якщо комусь закортить прогулятися під панциром. Один із них відчинявся у мій намет. Інший, за чотири метри попереду — у намет Бейтс.

Із третього, що був якраз біля переднього шпангоута, виповз схожий на довгого білого павука Юкка Сарасті.

Якби він був людиною, я б миттю зрозумів, хто переді мною. Від усієї його топології тхнуло смертю. Я навіть не зміг би вирахувати, скількох він убив, оскільки серед його емоційних реакцій не було місця каяттю. Убивство сотні людей позначилося б на поведінці Сарасті не більше, ніж розчавлена комаха; провина намистинками скочувалася з істоти, як вода з воску.

Але Сарасті не був людиною. Сарасті був зовсім іншої породи, й усі ці вбивчі еманації, що розходилися від нього, сигналізували лише про одне — хижак. Юкка народився зі схильністю до людиновбивства, а чи піддався він своєму кривавому інстинктові, знали тільки сам вампір та ЦКП.

«Може, ти отримаєш від них якесь пом'якшення, — промовчав я до нього. — Може, це всього-на-всього ціна співпраці. Зрештою, ти критично важливий для місії. Звідки мені знати, може, ти уклав з ними угоду. Ти настільки розумний, що тямиш: тебе не підняли б із мертвих і не поставили б на чільне місце, якби ти не був так потрібен. Від того самого дня, коли тебе витягли з цистерни, ти знав, що важелі впливу у твоїх руках.

Так це працює, Юкко? Ти врятуєш світ, а хлопці, що тримають тебе на прив'язі, погодяться послабити шворку?»

У дитинстві я читав історії про джунглі та хижаків, що пронизують жертву поглядом. Тільки зустрівшись з Юккою Сарасті, я зрозумів, як воно. Однак зараз він на мене не дивився. Вампір зосереджено розкладав свій намет, а навіть якби він і поглянув мені у вічі, я б все одно нічого не помітив, бо на його обличчі були величезні темні окуляри. Він не звернув на мене уваги, коли я, схопившись за найближчу перекладину, протиснувся повз нього.

Я міг би заприсягтися, що подих вампіра смердів сирим м’ясом.

Далі — барабан (барабани, якщо бути точним; обідок біомедичного відсіку обертався на власних шарнірах). Я пролетів крізь центр циліндра шістнадцяти метрів у діаметрі. Уздовж його вісі тягнувся спинний мозок «Тезея», а вздовж драбин скупчувалися нервові сплетення і трубопровід. Трохи далі у затишних закутках протилежного боку світу стовбурчилися щойно встановлені намети Шпінделя та Джеймс. Сам Шпіндель, геть голий, якщо не зважати на рукавиці, висів за моїм плечем. Поспостерігавши за тим, як ворушаться пальці біолога, я міг сказати, що його улюблений колір — зелений. Ісаак заякорився біля однієї з трьох драбин, прикріплених до ободу барабана, що вели в нікуди: крутими вузькими перекладинами можна було піднятися на п’ять метрів угору та опинитися в порожнечі.

Наступний люк зяяв чітко по центру протилежної стінки барабана; труби та жолоби проходили крізь перегородку. Я схопився за найближчу скобу, аби пригальмувати, — ще раз скривився від болю — і проплив крізь нього.

Т-подібне перехрестя. Хребтовий коридор ішов далі, але від нього відгалужувався короткий дивертикул[20] до камери ПКД[21] та зовнішнього повітряного шлюзу. Я рухався далі власним курсом назад до саркофагу — дзеркально-яскравого, заледве два метри завглибшки. Ліворуч стояли порожні капсули, зайняті — праворуч. Усі ми були настільки незамінними, що прибули сюди з командою дублерів. Вони безтурботно спали. З трьома із них я зустрічався під час тренувань на Землі. Сподіваюся, що нікому з нас не доведеться поновлювати з ними знайомства.

Однак з боку штирборту[22] лише чотири капсули. Для Сарасті заміни немає.

Іще один люк. Цього разу менший. Я протиснувся крізь нього на місток. Тьмяно; тихо пересувається мозаїка з іконок та буквенно-цифрових символів, ітеруючись[23] на темних скляних поверхнях. Це не те щоб капітанський місток, радше кокпіт, причому дуже тісний. Я проплив між двома протиперевантажувальними ліжками, перед кожним з яких розташовувався підковоподібний пульт з елементами керування та сенсорами. Насправді ніхто не збирався користуватися цим обладнанням. «Тезей» чудово давав собі раду, а якби щось сталося, ми могли віддати йому команди зі своїх імплантатів. А коли б і вони відмовили, можна було б з цілковитою певністю стверджувати, що ми вже мертві. Втім, якщо інші варіанти не спрацюють, у разі такої астрономічно мізерної ймовірності саме звідси один або двоє безстрашних членів екіпажу могли б скерувати корабель додому.

Між упорами для ніг інженери вмонтували останній люк і останній лаз до оглядового блістера[24] на носі «Тезея». Скоцюрбившись (жили тріщали та нили) я протиснувся…

…у пітьму. Ззовні купол закривали міцно стулені повіки — щитки-мушлі. На сенсорній клавіатурі ліворуч від мене ледь світилася самотня іконка, від хребта корабля тяглися тьмяні промені світла. Пітьмавими пальцями нишпорили вони по ввігнутій стінці. Доки мої очі адаптувалися до напівмороку, все навколо забарвлювалося у приглушені відтінки синього і сірого. Слабенький вітерець колихав ремені на дальній перегородці. Затхле повітря із запахом мастила та механізмів висушувало моє горло. Замки ледь подзвякували від малесенького протягу, наче дешеві китайські дзвоники.

Я простягнув руку і торкнувся кришталю: внутрішнього з двох шарів. Крізь них лилося тепле повітря, відрізаючи холод. Проте не до кінця. Мої пальці миттю захололи.

Ззовні космос.

Можливо, прямуючи до нашої початкової мети, «Тезей» натрапив на щось таке, від чого, злякавшись, кинувся за межі Сонячної системи. Однак, найімовірніше, він мчав не від чогось, а до чогось. До чогось такого, про що ніхто не знав на той час, як ми померли та вирушили на Небеса. У такому разі…

Я потягнувся назад, торкнувся сенсорів. Майже очікував, що нічого не станеться; закрити вікна «Тезея» можна було так само просто, як і комунікаційні журнали. Проте купол переді мною відразу розкрився — спершу тріщина, потім півмісяць, далі широко розплющене око, чиї повіки легко ковзнули у корпус корабля. Мої пальці інстинктивно вчепилися в оберемок ременів. Навколо розпростерлася раптова та нещадна порожнеча, і не було нічого, за що можна було б схопитися, окрім металевого диска менше чотирьох метрів у діаметрі.

Скрізь зорі. Так багато зірок, що мені в житті не збагнути, як вони всі поміщаються на небі, котре досі було чорним. Зорі і…

…більш нічого.

«А на що ти очікував? — дорікнув я собі. — На інопланетний корабель, що завис біля правого борту?»

Що ж, чом би й ні? За чимось же ми сюди прилетіли. Принаймні решта членів екіпажу. Вони залишалися життєво необхідними для успіху місії, хай би де опинилися. А от моє становище, як я зрозумів, було трохи інакшим. Моя корисність з віддаллю зменшувалася.

А ми опинилися за половину світлового року від дому.

Коли споночіє, можна побачити зорі.

Емерсон [25]

Де ж я був, коли на Землю впали вогні?

Виходив з брами Раю, оплакуючи батька, який досі був живим — принаймні, він сам так вважав.

Відколи Гелен зникла під каптуром, сплинуло майже два місяці. Тобто два місяці за нашим ліком. Для неї міг минути день чи десятиріччя; Віртуальні Всевишні, окрім усього решта, налаштовували й годинники суб’єктивного часу.

Гелен не мала наміру повертатися. Зустрічатися з чоловіком згоджувалася лише на умовах, що прирівнювалися до ляпасу. Але він не нарікав. Навідував її настільки часто, наскільки вона дозволяла: спершу двічі на тиждень, потім — один раз на тиждень. Згодом що два тижні. Їхній шлюб розпадався з експоненційною приреченістю радіоактивного ізотопу, але чоловік досі прагнув уваги Гелен, тож приставав на її умови.

Того дня, коли на Землю упали вогні, ми разом з ним пішли до матері. То була особлива нагода — ми востаннє бачили її у плоті. Два місяці її тіло церемонно лежало разом з п’ятьмастами іншими Вознесенними у палаті, доступне для огляду родичам першого ступеня. Інтерфейс не був реальнішим, ніж завжди; тіло з нами не розмовляло. Однак воно, принаймні, було: плоть залишалася теплою, а простирадла — чистими й випрасуваними. З-під каптура виднілася нижня частина обличчя Гелен, проте її очі та вуха ховалися під шоломом. Ми могли торкатися до неї. Часто батько так і робив. Можливо, якась далека частина її свідомості досі це відчувала.

Але зрештою одного дня хтось таки мусить закрити труну й позбутися решток. Кімнату потрібно приготувати для новоприбулих — тож саме того останнього дня ми прийшли до материного ліжка. Джим знову взяв її за руку. З нею й далі можна буде спілкуватися — у її світі, на її умовах, — проте надвечір її тіло потрапить на склад, надто щільно заповнений, аби приймати відвідувачів з плоті й крові. Нас запевнили, що її тіло лишиться неушкодженим: його годуватимуть та тренуватимуть, стимулюватимуть м’язи електрикою. Якщо з Раєм трапиться якась незбагненна катастрофа, тіло Гелен буде готовим повернутися до активного функціонування. Усе можна відновити, казали нам. І все ж таки: вже так багато людей зійшло у Рай, а навіть найглибші катакомби — не безмежні. Ходили чутки про розчленування, буцімто з часом неважливі частини тіла відсікають згідно з алгоритмом оптимізації простору. Можливо, наступного року Гелен перетвориться на тулуб, а ще за рік від неї зостанеться тільки голова. Можливо, перш ніж ми встигнемо вийти з цієї будівлі, її обітнуть всю, аж до самого мозку, в очікуванні на останній технологічний прорив, що сповістить про пришестя Великого Цифрового Завантаження.

Як я вже казав, це все чутки. Особисто я не знаю нікого, хто б повернувся після Вознесіння, але зрештою, чому їм захотілося б повертатися? Навіть Люцифер облишив небеса, лише коли його звідти турнули.

Можливо, тато знав щось напевно — він був обізнаний більше, ніж інші люди, у питаннях, про які ті ж інші люди не мали жодного уявлення, — от тільки він ніколи не розголошував секретів. І хай би що йому було відомо, але він, вочевидь, вирішив, що правда не змусить Гелен передумати. А для нього цього було досить.

Ми одягли шоломи, які слугували одноденними перепустками для Бездротових, і зустрілися з матір’ю у простій, мало не по-спартанському умебльованій вітальні. Вона не додала в кімнату вікон, що виходили б у її світ, не даючи ані натяку на утопію, яку вибудувала для себе. Вона навіть не скористалася одним із заздалегідь установлених гостьових середовищ, розроблених, щоб мінімізувати дискомфорт відвідувачів. Ми опинилися в безликій бежевій сфері, діаметр якої сягав п’яти метрів. Усередині не було нічого, окрім самої матері.

«Зрештою, ця атмосфера, можливо, не дуже й відрізняється від її бачення утопії», — припустив я.

Батько усміхнувся.

— Гелен.

— Джиме, — матір була на двадцять років молодшою за своє тіло на ліжку, проте від погляду на неї у мене шкірою сипнуло морозом.

— Сірі! І ти прийшов!

Гелен завжди зверталася до мене на ім’я. Гадаю, вона ніколи не називала мене сином.

— Ти й досі щаслива тут? — запитав батько.

— Надзвичайно. Я хотіла б, щоб ти приєднався до нас.

Джим усміхнувся.

— Хтось же мусить стежити, аби тут все було гаразд.

— Ти ж знаєш, що це не прощання, — сказала вона. — Ти можеш навідувати мене, коли забажаєш.

— Тільки якщо ти зробиш щось з декораціями.

Не просто жарт, а лукавство. Джим прийшов би на її поклик, навіть якби довелося босоніж ступати по битому склу.

— І Челсі також, — вела далі матір. — Було б дуже приємно нарешті познайомитися через стільки часу.

— Челсі відійшла, Гелен, — відказав я.

— Так, але ж я знаю, що ви підтримуєте зв’язок. Знаю, вона була для тебе особливою людиною. А те, що ви більше не разом, не означає, що вона не може…

— Ти ж знаєш, що вона…

Жахна імовірність обірвала мене посеред речення: можливо, я справді їм не сказав.

— Сину, — спокійно мовив Джим, — залиш нас на хвилинку.

Та я лишив би їх на ціле довбане життя. Відключившись, я знову опинився у палаті й перевів погляд з тіла матері на ліжку на сліпого, паралізованого батька на дивані, який шепотів солодкі ніжності в інформаційний потік. Нехай зіграють одне перед одним свою комедію, нехай завершать та ритуалізують свої так звані стосунки так, як вважають за потрібне. Можливо, бодай раз у житті вони змусять себе бути чесними у світі, де все решта — брехня. Можливо.

У будь-якому разі, мені не хотілося бути присутнім при цьому.

Та звісно, мені довелося повернутися, аби виконати свою частину ритуалу. Вдаючись до звичної брехні, я востаннє зіграв свою роль у родинній п’єсі. Ми дійшли згоди, що материне Вознесіння нічого не змінює, й ніхто ні на крок не відхилився від сценарію, аби назвати іншого брехуном. Зрештою, ретельно добираючи слова — щоб сказати «до зустрічі» замість «прощавай», — ми попрощалися з матір’ю.

Мені навіть вдалося притлумити блювотний рефлекс, щоб її обійняти.

Щойно ми вийшли з пітьми, в руках у Джима опинився інгалятор. Коли ми проходили вестибюлем, я без надії сподівався, що батько викине його у смітник. Однак, щоб не піддаватися спокусі, він підніс аерозоль до рота та прийняв ще одну порцію вазопресину[26]. Вірність в аерозолі.

— Тобі це більше не потрібно, — зауважив я.

— Можливо, — погодився батько.

— У будь-якому разі не спрацює. Ти не зможеш лишатися закоханим у того, кого навіть тут немає, хоч би скільки гормонів винюхав. Це лише…

Джим промовчав. Ми пройшли під дулами охоронців, що захищають будівлю від проникнення Реалістів.

— Вона пішла, — бовкнув я. — Їй байдуже, навіть якщо ти знайдеш собі когось. Вона б навіть тішилася, якби так сталося.

Це б дозволило їй вважати, буцімто шальки терезів урівноважено.

— Вона моя дружина, — відповів на те батько.

— Це слово більше нічого не означає. Ніколи не означало.

Він злегка усміхнувся.

— Це моє життя, синку. Мене воно влаштовує.

— Тату…

— Я не звинувачую її, — мовив він. — І тобі не варто.

Легко йому казати. Легко навіть приймати біль, якого вона йому завдавала всі ці роки. Цей життєрадісний вираз обличчя наприкінці навряд чи приховає всі ті гіркі скарги, які батько вислуховував протягом життя. Гадаєш, це легко, коли ти зникаєш на кілька місяців поспіль? Легко постійно запитувати у себе, з ким ти, чим займаєшся і чи живий взагалі? Гадаєш, легко самій виховувати таку дитину?

Вона звинувачувала його у всьому, та він не ремствуючи терпів її докори, бо знав, що все це — брехня. Він знав, що був тільки приводом. Вона відійшла не тому, що він постійно зникав, і не через його зради. Її рішення взагалі з ним не пов’язане. Річ у мені. Гелен залишала цей світ, адже більше не могла дивитися на те, що замінило її сина.

Можливо, я б продовжив суперечку — знову спробував би змусити батька зрозуміти, але ми щойно вийшли за браму Раю на вулиці Чистилища, де перехожі зусібіч щось вражено бурмотіли й, повідкривавши роти, витріщалися в небо. Я простежив за їхніми поглядами до смужки відкритих сутінок між хмарочосами — і в мене перехопило подих…

Падали зорі.

Зодіак перекрила чітко окреслена сітка з яскравих цяток із сяючими хвостами. Неначе всю планету піймали у величезні тенета, вузли яких виблискували, як вогні святого Ельма. Це було чарівно. І жахливо.

Я відвів погляд, аби відкалібрувати зір і дати шанс нахабній галюцинації шляхетно зникнути, доки я не спрямував на далеке світло критичного погляду. Тієї миті я помітив вампіра, жінку. Вона блукала поміж нас, як класичний вовк у овечій шкурі. Не часто на вулиці можна зустріти таку істоту, як вампір. Раніше я не бачив жодного з них наживо.

На голову вища за всіх нас, вона щойно вийшла з будівлі через дорогу. Її жовті очі яскраво сяяли — як у кота в густих сутінках. Доки я за нею спостерігав, вампірка збагнула: щось не так. Тоді роззирнулася, поглянула на небо — і рушила собі далі, абсолютно байдужа до худоби навколо, до небесного знамення, яке так приголомшило те бидло. Абсолютно байдужа до того, що світ щойно перевернувся догори дриґом.

То була 10:35 година за Грінвічем 13 лютого 2082 року.

Вони ніби стиснули світ у великому кулаці, а самі залишалися чорними, як внутрішня поверхня горизонту подій[27], аж до останньої миті — коли спалахнули всі разом. Помираючи, вони кричали. Кожен радіоприймач, від поверхні і до геостаціонарної орбіти, стогнав з ними в унісон, кожен інфрачервоний телескоп ненадовго захворів на снігову сліпоту. Небо на кілька тижнів затягло попелом; сріблясті мезосферні хмари над висотними струменевими течіями щосвітанку виблискували іржавими барвами. Вочевидь, ті об’єкти здебільшого складалися з металу. Ніхто й гадки не мав, що це все може означати.

Можливо, вперше в історії світ дізнався про щось, перш ніж йому про це розповіли: якщо ви бачили небо, то й самі долучилися до сенсації. Арбітрам світу новин, позбавленим звичного привілею фільтрувати реальність, довелося задовольнятися можливістю дати назву феномену. Їм знадобилося дев’яносто хвилин, щоб зійтися на Світляках. Півгодини потому в ноосфері з’явилися перші перетворення Фур’є[28]; ніхто не здивувався, що Світляки змарнували свій останній подих не на радіоперешкоди. У їхній передсмертний хор було закладено схему, закодовані дані, що чинили опір будь-якому земному аналізу. Вірні лише суворим науковим методам експерти відмовилися вгадувати навмання: вони тільки визнали, що Світляки щось сказали. І вони не знали що саме.

Всі інші знали. А як іще можна було пояснити 65 536 дронів, рівномірно розташованих по широтно-довготній сітці, від яких не сховався жоден квадратний метр поверхні планети? Вочевидь, Світляки нас сфотографували. Заскочили увесь світ зі спущеними штанами й зафіксували на панорамному мульти-стоп-кадрі. Нас досліджували: проте була це прелюдія до офіційного знайомства чи до відкритого вторгнення? Всіх цікавило це питання.

Батько міг би знати когось, кому про щось відомо. Але на той момент старий уже давно зник, як це завжди траплялося в часи планетарних криз. Знав тато щось чи ні, та він залишив мене наодинці з усім людством шукати власні відповіді.

Гіпотез не бракувало. У ноосфері роїлися сценарії: від утопічного до апокаліптичного. Світляки засіяли землю смертоносними бактеріями крізь струменеві течії. Світляки вирушили на сафарі. Комплекс «Ікар» переналаштовують, щоб він живив зброю Судного Дня проти прибульців. Комплекс «Ікар» уже знищено. У нас є кілька десятиліть, щоб дати відповідь; ніщо за межами Сонячної системи не може ігнорувати обмежень, які накладає швидкість світла. Нам залишилося жити лічені дні; біологічні воєнні кораблі вже перетнули пояс астероїдів і за тиждень дезінфікують усю планету.

Як і всі решта, я слухав похмурі передбачення й ведучих на телебаченні. Я відвідував форуми, наповнюючись думками інших людей. Нічого нового не відбувалося; все життя я почувався таким собі етологом-прибульцем, який досліджував поведінку світу, ретельно опрацьовував моделі й стандарти, вивчав правила, що дозволили мені вписатися в людське суспільство. Раніше це завжди спрацьовувало. Але тепер присутність справжніх прибульців якимось чином ввела у рівняння нову змінну. Тепер простого спостереження було замало. Скидалося на те, що присутність нової зовнішньої групи змусила мене повернутися до своєї клади[29] — байдуже, подобалася вона мені чи ні. Відстань між світом і мною враз здалася надуманою і навіть трішки смішною.

Але мені так і не вдалося навчитися її долати.

Челсі завжди казала, що телеприсутність витруїла з людства людські взаємини.

— Вони стверджують, ніби немає різниці, — сказала якось вона. — Неначе твоя родина зовсім поруч, товпиться навколо тебе. Ти їх відчуваєш і бачиш, вловлюєш їхній запах. А ось і ні. Вони лише тіні на стіні печери. Звісно, це інтерактивні тривимірні кольорові тіні із силовим зворотним зв’язком, які ти можеш навіть помацати. Вони достатньо якісні, щоб обдурити твій цивілізований мозок. Але нутром ти відчуваєш, що вони не люди, навіть якщо поняття не маєш, де у тебе це нутро. Ти просто відчуваєш, що вони не справжні. Розумієш, про що я?

Я не розумів. Тоді я й гадки не мав, що вона мала на увазі. Але тепер ми всі знову стали печерними людьми, що скупчилися під якоюсь скелею, доки блискавка розтинає небеса і великі безформні почвари, яких можна розгледіти тільки краєм ока в освітлені стробоскопічними спалахами миті, ревуть, налітаючи одна на одну з усіх боків. Самотність не заспокоювала. Інтерактивні тіні також. Поруч мав бути хтось справжній, щоб триматися за нього, щоб він розділив з тобою твій простір, страх, надію і непевність.

Я уявив, що поруч друзі, які не зникнуть, щойно я відключуся від мережі. Але Челсі зникла, і Паґ слідом за нею. Інші, кому я міг би зателефонувати — колеги та колишні клієнти, з якими я особливо переконливо підтримував ілюзію стосунків, — не вартували зусиль. Плоть і кров мають свої зв’язки з реальністю: вони необхідні, але їх замало.

Дивлячись на світ з відстані, я нарешті збагнув: я точно знав, що саме мала на увазі Челсі, коли висловлювала свої луддитські марення про прісне людство й безбарвні зв’язки у віртуальному просторі. Я завжди знав.

Просто ніколи не міг зрозуміти: хіба це якось відрізняється від реального життя?

* * *

Уяви, що ти машина.

Так, так, знаю. Але уяви, що ти інакша машина, побудована з металу й пластмаси, створена не сліпим, напіввипадковим природним відбором, а інженерами й астрофізиками, зосередженими на конкретній меті. Уяви, що твоє завдання — не розмножуватися чи навіть виживати, а збирати інформацію.

Мені таке легко уявити. Втілювати це значно простіше за більшість звичних імітацій.

Я пливу крізь прірву з прохолоднішого боку орбіти Нептуна. І для будь-якого спостерігача у видимому спектрі існую лише як небуття: рухомий асиметричний силует, що затуляє зірки. Однак інколи, під час повільних, але неспинних обертів, я блякло виблискую відбитим світлом зірок. Як побачиш мене в такі миті, можеш зробити висновки про мою справжню суть: сегментоване створіння зі шкірою з фольги з настовбурченими суглобами, параболічними й тонкими антенами. То там, то сям паморозь торкнулася стику чи спайки — можливо, то заморожені гази, на які я натрапив біля Юпітера. Всюди несу я на собі мікроскопічні трупи земних бактерій, що з безтурботним ентузіазмом процвітали на обшивках космічних станцій чи благодатній місячній поверхні — але перетворилися на крижинки, ще коли я відійшов на половину теперішньої відстані від Сонця. Тепер, за крок від абсолютного нуля, вони можуть розбитися від дотику єдиного фотона.

Принаймні, моє серце гаряче. У мене в грудях палахкотить крихітне ядерне багаття, лишаючись байдужим до зовнішнього холоду. Воно не згасатиме тисячу років, якщо не трапиться якоїсь катастрофи. Тисячу років я прислухатимуся до слабких голосів із Центру керування польотами й виконуватиму все, що вони мені накажуть. Наразі вони наказують вивчати комети. Всі отримані інструкції надавали чіткі й недвозначні уточнення щодо цієї, найголовнішої, мети мого існування.

Саме тому останні дані настільки збивають з пантелику: вони позбавлені сенсу. Хибна частота, хибна інтенсивність сигналу. Я не можу зрозуміти навіть протоколу встановлення зв’язку. Прошу пояснення.

Відповідь надходить за тисячу хвилин і становить собою безпрецедентну суміш наказів і запитів про інформацію. Я відповідаю настільки добре, наскільки можу: так, це напрямок, в якому інтенсивність сигналу була найбільшою. Ні, це не звичний напрямок для Центру керування польотами. Так, я можу повторити: ось так, із самого початку. Так, я перейду в режим очікування.

Чекаю на подальші інструкції. Вони приходять через 839 хвилин і наказують негайно припинити вивчати комети.

Я маю розпочати контрольоване рецесивне падіння, яке кожні 94 секунди розвертатиме мої антени на 5 градусів по всіх трьох осях. Якщо натраплю на будь-які сигнали, схожі на ті, що спантеличили мене, мушу встановити напрямок сигналу максимальної інтенсивності й встановити низку параметричних значень. Також мені наказали передавати сигнал Центру керування польотами.

Я виконую те, що наказано. Тривалий час не чую нічого, але я надзвичайно терплячий і не вмію нудьгувати. Невдовзі знайомий швидкоплинний сигнал торкнувся моїх аферентних пристроїв. Я знову приймаю його і відстежую до джерела, для опису якого маю вдосталь обладнання: сигнал надсилає транснептуніанська комета в поясі Койпера, що сягає близько двохсот кілометрів у діаметрі. З періодичністю 4,57 секунди вона посилає в небеса тонку радіохвилю в двадцять один сантиметр. Радіопромінь у жодній точці не перетинає координатів Центру керування польотами. Здається, він спрямований геть на іншу ціль.

Щоб зреагувати на цю інформацію, Центру керування польотами знадобилося набагато більше часу, ніж зазвичай. У відповідь прийшов наказ змінити курс. Центр керування польотами повідомляє, що відтепер мій напрямок — комета Бернса-Колфілда. Зважаючи на запаси палива та інерційні обмеження, я досягну її лише за тридцять дев’ять років.

Водночас мені більше не потрібно досліджувати нічого іншого.

В Інституті Курцвейла я відповідав за встановлення зв’язку у роздробленому гурті передових науковців, переконаних, що вони ось-ось вирішать квантово-гліальний парадокс. Саме цей глухий кут на десятиліття загальмував розвиток штучного інтелекту. Експерти обіцяли: щойно перепону буде подолано, до першого завантаження особистості лишиться півтора року, а до першої надійної емуляції людської свідомості в програмне середовище — лише два. Відкриття ознаменує собою кінець тілесної історії і звеличить Сингулярність, яка ось уже п’ятдесят років нетерпляче чекає за лаштунками.

Через два місяці після Вогнепаду Інститут розірвав зі мною контракт.

Насправді я здивувався, чому вони так довго чекали. Нам дорого обійшлися ці миттєві зміни глобальних пріоритетів і радикальні заходи, спрямовані на повернення втраченої ініціативи. Навіть наша блискуча постдефіцитна економіка не могла витримати такої різкої зміни без ризику збанкрутувати. Тривалий час вважалося, що завдяки своїй віддаленості станції в глибокому космосі надійно захищені, але тепер вони несподівано стали вразливими з тієї ж причини. Для захисту від невідомого ворога довелося переоснащувати осередки в точках Лаґранжа[30]. Торгівельні кораблі з Марсіанської петлі забирали, переозброювали й переспрямовували. Деякі патрулювали простір над Марсом, а інші рушили до Сонця, щоб захищати комплекс «Ікар».

І не мало жодного значення те, що Світляки не напали на жодну із цих цілей. Ми просто не могли дозволити собі ризикувати.

Опинившись в одному човні, все людство відчайдушно прагнуло за будь-яку ціну повернути гіпотетичну перевагу. Королі й корпорації підписували боргові розписки на серветках і присягалися все владнати, щойно вляжеться це шаленство. Водночас перспективи утопії, що мала настати за два роки, опинилися в тіні Армагеддону, яка нависала з найближчого майбутнього. Інститут Курцвейла, як і всі решта, враз отримав купу інших нагальних завдань.

Тож я повернувся до свого помешкання, відкоркував пляшку «Ґленфіддіха»[31] і розгорнув довкола себе іконки віртуальних вікон, немов пелюстки квітів, поглинаючи об’їдки суперечок, термін придатності яких скінчився ще два тижні тому:

Ганебне падіння глобальної системи безпеки.

Нам не завдали жодної шкоди.

Супутники знищено.

Тисячі загиблих.

Випадкові зіткнення. Ненавмисні жертви.

(Хто їх послав?)

Ми мали побачити, як вони наближаються.

Чому ми не…

Глибокий космос. Закон обернених квадратів[32].

Рахуйте самі.

Вони замаскувалися!

(Чого вони хочуть?)

Нас зґвалтували!

Господи Ісусе. Просто сфотографували.

Чому суцільне мовчання?

З Місяцем усе гаразд. З Марсом також.

(Де ж вони?)

Чому вони не вийшли на зв'язок?

Ніщо не торкнулося О’Нілів[33].

Технології Передбачають Войовничість!

(Вони повернуться?)

На нас нічого не напало.

Поки що.

Ніщо нас не завоювало.

Наразі.

(Але де ж вони?)

(Вони повернуться?)

(Відповідайте!)

Джим Мур

Тільки голосовий канал

Зашифровано

Прийняти?

Просто на рівні мого зору, перекриваючи чат, розквітло текстове вікно. Я його двічі перечитав. Спробував пригадати, коли батько востаннє телефонував з об’єкта — і не зміг.

Я заглушив інші вікна.

— Тату?

— Синку, — за мить відповів він. — У тебе все гаразд?

— Як і в усіх. Досі не можу вирішити, святкувати нам чи накласти в штани від страху.

Батько відповів не одразу:

— Між іншим, це серйозне питання, — зрештою вимовив він.

— Навряд чи ти міг би дати мені пораду, так? Нам, простим смертним, нічого не розповідають.

Риторичне запитання, про що свідчила і промовиста батькова мовчанка. Зовсім недоречне запитання.

— Знаю, — додав я за мить. — Вибач. Просто ходять чутки, ніби комплекс «Ікар» знищено і…

— Тобі ж відомо, що я не можу… ех, — батько змовк. — Це абсурд. З «Ікаром» все гаразд.

— Правда?

Скидалося на те, що тато ретельно зважує слова.

— Світляки, певно, навіть не помітили його. Коли він не працює, не лишається шлейфу з часточок. Крім того, сонячний блиск приховує його від усіх, за винятком тих, хто знає, де шукати.

Тепер настала моя черга змовкнути. Раптом розмова видалася неправильною.

Бо коли батько вирушав на роботу, він ніби зникав. І ніколи не телефонував родині.

Навіть коли батько повертався з роботи, то ніколи не розмовляв про справи. І байдуже, чи комплекс «Ікар» досі працював, а чи його розщепило та швиргонуло на Сонце, наче кілометри пошматованого орігамі. Тато б нічого такого не розповів, якби до того не було зроблено офіційного повідомлення. А його — я про всяк випадок перезавантажив довідкове вікно — не було.

Хоча мій батько — чоловік небагатослівний, але йому точно не притаманні часті, нерішучі паузи, а в нашому діалозі він вагався перед кожною реплікою.

Я обережно закинув наживку:

— Але ж вони відрядили кораблі… — І взявся рахувати.

І раз, і два…

— Просто запобіжний захід. «Ікара» вже давно час оглянути. Ти ж не запускатимеш двигун на повну потужність, спершу не оглянувши машину бодай побіжно чи не покопавши носаком по шинах.

Близько трьох секунд на відповідь.

— Ти на Місяці, — сказав я.

Пауза.

— Досить близько.

— Що ти… тату, навіщо ти розповідаєш мені все це? Хіба це не порушення секретності?

— Тобі зателефонують, — повідомив він.

— Хто? Навіщо?

— Збирають команду. Щось на кшталт… людей, з якими ти працював. — Мій батько був надто раціональним, щоб заперечувати корисність гібридів та модифікантів, що живуть серед нас, але він ніколи не міг приховати своєї недовіри до них. — Їм потрібен синтезист.

— Як пощастило, що у твоїй родині є такий!

Радіохвилі снували між нами туди-сюди.

— Жодного кумівства, Сірі. Я дуже хотів, щоб вони обрали когось іншого.

— Ну, дякую за вотум дові…

Але він передбачив мою реакцію і випередив мене до того, як сказані слова здолали відстань:

— Це не сумнів у твоїх здібностях, і ти знаєш про це. Ти просто найкращий у своїй галузі, а ця робота — критично важлива.

— Тоді чому… — почав було я і змовк. Він би не став утримувати мене від якихось теоретичних занять у будь-якій лабораторії західної півкулі. — 3 чим вона пов’язана, тату?

— Зі Світляками. Дещо знайшли.

— Що?

— Радіосигнал. З пояса Койпера. Ми простежили напрямок.

— Вони розмовляють?

— Не з нами. — Він прокашлявся. — Щаслива випадковість, що ми взагалі перехопили передачу.

— А з ким же вони розмовляють?

— Не знаємо.

— Доброзичливо? Вороже?

— Сину, ми не знаємо. Шифрування здається схожим, але навіть щодо цього ми не впевнені. Все, що у нас є, — місце розташування.

— Отже, ви посилаєте команду.

Посилаєте мене. Ми ніколи раніше не літали до поясу Койпера. Минули десятиліття, відколи туди востаннє відряджали роботів. Не те щоб бракувало потужностей: ми просто більше цим не переймалися. Усе, що потрібно, було значно ближче до дому. Міжпланетна ера застрягла на астероїдах.

Але тепер щось вигулькнуло на наших задвірках і гукає в безодню. Можливо, воно зверталося до якоїсь іншої сонячної системи. Можливо, до чогось ближчого, що вже в дорозі.

— Ми не можемо спокійно ігнорувати таку ситуацію, — пояснив батько.

— А як щодо зондів?

— Звісно. Але ми не можемо чекати відповіді від них. Ви летітимете по гарячих слідах, отримуючи оновлення вже в дорозі.

Він дав мені кілька секунд, щоб перетравити почуте. Оскільки я й досі мовчав, він продовжив:

— Ти маєш зрозуміти. Наскільки нам відомо, єдина наша перевага зараз полягає в тому, що Бернс-Колфілд не знає, що ми його помітили. Ми маємо якнайповніше скористатися цією можливістю.

Але ж Бернс-Колфілд ховався. Бернс-Колфілд може не оцінити нав’язане знайомство.

— А що як я відмовлюся?

Затримка з відповіддю була такою, наче батько на Марсі.

— Я знаю тебе, синку. Ти не зробиш цього.

— Але якби відмовився? Якщо я найкращий у галузі, а справа настільки важлива…

Йому не потрібно було відповідати. А мені — запитувати. Коли ставки настільки високі, потрібні для місії елементи не мають такої розкоші, як вибір. Я не отримав би навіть маленького дитячого задоволення: затамувати подих і відмовитися гратися.

Воля чинити опір — така само механістична, як і потреба дихати. І те, й інше можна пригасити, якщо підібрати правильні нейрохімічні ключі.

— Це ви розірвали мій контракт з Курцвейлом, — збагнув я.

— Це найменше з того, що ми зробили.

Певний час між нами залягала мовчанка вакууму.

— Якби я міг повернутись у минуле і виправити те, що зробило тебе тим, хто ти є, — нарешті сказав батько, — я б зробив це. Не вагаючись.

— Угу.

— Мені час іти. Я просто хотів тебе попередити.

— Так. Дякую.

— Я люблю тебе, синку.

Де ти? Чи повернешся ти?

— Дякую, — повторив я. — Приємно знати про це.

Це те, чого батько виправити не міг. Ким я є.

Я міст між надсучасними рубежами й нерухомим центром. Я стою між Чарівником з країни Оз і людиною за завісою.

Я і є завіса.

Я не належу до зовсім нового племені. Моє коріння сягає світанку цивілізації, але мої попередники виконували трішки іншу функцію, не таку почесну. Вони тільки змащували колеса соціальної стабільності; вони підсолоджували гірку правду або ж роздмухували уявних чудовиськ заради політичної вигоди. По-своєму, вони також були необхідними. Навіть озброєна до зубів поліцейська держава не може постійно застосовувати грубу силу до всіх громадян. Керування мемами[34] — значно тонша річ; підфарбоване рожевою барвою відображення навколишньої реальності, заразний страх перед загрозливими альтернативами. Завжди існували ті, хто займався перетворенням інформаційних структур, але впродовж історії людства вони мало що зробили, аби внести в неї ясність.

Все змінилося з настанням нового тисячоліття. Тепер ми перевершили самі себе, ми досліджуємо території за межами звичайного людського розуміння. Іноді їхні обриси, навіть у звичному просторі, настільки химерні, що наш мозок не здатен їх осягнути. А часом їхні координати сягають вимірів, непідвладних для сприйняття розумами, створеними, щоб битися й паруватися на первісних луках. Стільки всього обмежує нас, ще й з різних боків! Найальтруїстичніші та найвідповідальніші філософії блякнуть перед грубим імперативом, закладеним у стовбурі головного мозку — своєкорисливістю. Стрункі й елегантні рівняння передбачають поведінку квантового світу, але не можуть його пояснити. За чотири тисячі років ми навіть не змогли довести, що реальність існує поза межами свідомості людини-мрійника. Ми відчуваємо величезну потребу в інтелекті, що перевершує наш власний.

Однак ми виявилися не настільки вправними, щоб створити його. Насильницьке спарювання мізків та електронів завершується однаково вражаючими успіхами й поразками. Наші гібриди стають такими ж геніальними, як саванти — і так само страждають на аутизм[35]. Ми приєднуємо людей до протезів, змушуємо їхній перевантажений мотор жонглювати плоттю й механізмами, а тоді хитаємо головою, коли їхні пальці смикаються, а язики — заплітаються. Комп’ютери самостійно завантажують власних нащадків, стають настільки мудрими й незрозумілими, що їхнє спілкування несе на собі тавро недоумства. Вони видаються неуважними й байдужими до потреб заледве розумних створінь, що залишилися далеко позаду них.

І коли надістоти знаходять відповіді, яких ви просили, ви не можете зрозуміти їхнього аналізу чи перевірити їхніх розрахунків. Мусите брати їхні слова на віру…

…або скористатися інформаційною теорією, щоб згладити їх для вас, стиснути тесеракт[36] до двох вимірів, а пляшку Кляйна[37] — до трьох; спростити реальність. Лишається тільки молитися богам, які пережили нове тисячоліття, щоб ваше шляхетне викривлення правди не зруйнувало жодної з головних опор. Вам доводиться наймати таких, як я, гібридних нащадків профайлерів, систем автоматичного доведення теорем та спеціалістів з теорії інформації.

В офіційному середовищі нас називають синтезистами. На вулиці — жаргонавтами або папужками. А вчені, чию так довго вишукувану правду псують і піддають лоботомії заради наділених владою неуків, зацікавлених тільки в частках ринку, можуть назвати мене кротом або дуеньєю.

Ісаак Шпіндель назвав мене комісаром. І хоча це дружній жарт, але в ньому є крихта істини.

Я так і не зміг переконати себе, що ми зробили правильний вибір. Я навіть уві сні можу перелічити звичні виправдання, без кінця-краю говорити про обертання інформаційних структур та недоречність семантичного розуміння. Але навіть сказавши все це, я й досі сумніваюся. І не знаю, чи бодай хтось абсолютно певен. Можливо, все це — лише велике узгоджене шахрайство, в якому і жертви, і шахраї перебувають в одному човні. Ми ніколи не визнаємо, що наші витвори перевершують нас; нехай вони розмовляють невідомими мовами, але наші жерці здатні тлумачити їхні знаки. Боги залишають свої алгоритми, викарбувані на гірських схилах, але ж скрижалі людям приношу я, маленький і зовсім не страшний.

Можливо, Сингулярність настала ще багато років тому. Просто ми не хочемо визнавати, що опинилися далеко позаду.

Різні тварини тут проживають.

Демони часом також походжають.

Ян Андерсон, «Піднімається сом»

Вони називали нас Третьою Хвилею. Посадили всіх в один човен, що вирушив у довгу подорож чорною пітьмою. Топовий зразок зняли з випробувальних стендів на вісімнадцять місяців раніше, ніж планувалося. Якби нашу економіку не охопив панічний страх, то таке знущання над графіком призвело б до банкрутства чотирьох країн і п’ятнадцяти мультикорпорацій.

Перші дві хвилі випустили в світ іще квапливіше. Я дізнався, що з ними сталося, лише за тридцять хвилин до брифінгу, коли Сарасті завантажив телеметричні дані в КонСенсус. Тоді я повністю відкрився; досвід виповнював мої імплантати, протікав через тім’яну ділянку тріумфальним, переповненим даними швидким потоком. Щомиті я можу пригадати ці дані, адже вони свіжі, як у день запису. Я там.

Я — вони.

Я — безпілотний. Я — одноразовий. Мені додали потужності, спростивши до найнеобхіднішого: двигун на телематерії з кількома камерами, прикріпленими спереду; прискорююся до стількох «джі», що плоть вже давно перетворилася б на желе. Я весело мчу в пітьму, а по правому борту, по стереоскопічній зоровій вісі в сотню кілометрів, летить мій брат-близнюк. Два стрімкі потоки іонів розженуть нас до релятивістської швидкості ще до того, як бідний старий «Тезей» доповзе до Марса.

Але тепер, коли ми залишили позаду шість мільярдів кілометрів, Центр керування польотами перекриває кран, і ми летимо по інерції. Комета росте в наших об'єктивах: заморожена загадка, що посилає в космос сигнали, наче промінь маяка. Ми пробуджуємо наші рудиментарні чуття і розглядаємо її у випромінюванні на тисячі частот.

Ми жили заради цієї миті.

Помічаємо мінливе коливання, яке свідчить про нещодавнє зіткнення. Бачимо шрами: гладенькі крижані простори там, де колись прищувата шкіра перетворилася на рідину, щоб знову замерзнути. Навряд чи можна звинувачувати у цьому далеке і слабке сонце за нашими спинами.

Ми бачимо те, що астрономічно неможливо: комету з ядром із очищеного заліза.

Бернс-Колфілд співає, коли ми пролітаємо повз. Не нам; він не зважає на наш проліт, як і не зважав на наближення. Він співає комусь іншому. Можливо, одного дня ми зустрінемося з його слухачами. Можливо, вони чекають у безлюдних пустках, що простягаються перед нами. Центр керування польотами перевертає нас, змушує не відривати об'єктивів від цілі, хоча немає надії захопити щось іще. Вони посилають відчайдушні інструкції, до останнього біта виловлюють наші сигнали, які й далі слабнуть та губляться у статичних перешкодах. Я відчуваю їхній відчай, небажання відпускати нас; раз чи двічі нас навіть запитували, чи могло б якесь раціональне співвідношення тяги та гравітації затримати нас надовше.

Але сповільнення — для невдах. Ми ж прямуємо до зірок.

Бувай, Бернсі. Бувай, Центр Керування Польотами. Бувай, Сонце.

Побачимося після теплової смерті.

Ми обережно наближаємося до цілі.

У другій хвилі нас троє: ми повільніші за наших попередників, але все одно значно швидші за будь-який об'єкт, на який накладено обмеження плоті. Нас обтяжує вантаж, що робить нас практично всезнавцями. Ми бачимо на всіх хвилях, від радіочастотних і аж до суперструнних. Наші автономні мікрозонди вимірюють все, що передбачили наші господарі, а крихітні бортові конвеєри здатні зібрати з атомів решту приладів, яких земляни не передбачили. Атоми, які ми збираємо навколо себе, з'єднуються з іонами, що променем передаються з місця, звідки ми прибули: в наших черевах накопичуються тяга та обладнання.

Додаткова маса сповільнює нас, але ще більше затримують гальмівні маневри на півдорозі. Друга половина мандрівки обернулася на постійну боротьбу з інерцією, що накопичилася за першу половину. Не дуже ефективний спосіб подорожувати. Якби не часові обмеження, ми б завиграшки досягли оптимальної швидкості; можливо, крутнулися б навколо зручної планетки, щоб веселіше летілося, а решту шляху дрейфували б. Але час не чекає, тож ми працюємо на максимумі. Ми мусимо досягти місця призначення, не можемо проскочити повз нього і дозволити собі самовбивчий шал першої хвилі. Вони лишень побачили краєчок поверхні. Нам же потрібно нанести її на карту з точністю до рисочки.

Треба бути відповідальними.

Тепер, сповільнюючись, щоб вийти на орбіту, ми бачимо все, бачене ними, й навіть більше. Бачимо рубці й неможливе залізне ядро. Чуємо спів. І там, під замерзлою поверхнею комети, помічаємо структуру: крізь геологію проростає архітектура. Ми ще надто далеко, щоб по-справжньому все роздивитися, а радар надто недосконалий, щоб вловити деталі. Але ми розумні. До того ж нас троє, й ми розосередилися в космосі. Довжини хвиль трьох радарів можна відкалібрувати так, щоб вони перетнулися в певній, заздалегідь визначеній точці: зливаючись у голограмі, потрійне відбиття збільшить розподільну здатність у 27 разів.

Щойно ми беремося втілювати наш план, як Бернс-Колфілд замовкає. Наступної миті я сліпну.

Це тимчасове порушення, рефлексивне посилення роботи фільтрів як реакція на перевантаження. Вже за кілька секунд мої пристрої повертаються в ефір, а діагностика світиться зеленим. Я зв'язуюся з іншими, вони підтверджують ідентичні відхилення й ідентичне відновлення. Ми повноцінно функціонуємо, хіба що різке збільшення концентрації іонів навколо нас свідчить про якесь сенсорне порушення. Ми готові продовжувати дослідження Бернса-Колфілда.

Але є одна серйозна проблема: здається, комета зникла…

На «Тезеї» не було команди у звичному розумінні цього слова: ні навігаторів, ні інженерів. Ніхто не мив підлоги. А який сенс марнувати м’ясо на завдання, які машини здатні виконати набагато краще і з меншими зусиллями? Нехай інші кораблі вгинаються під вагою непотрібних матросів, якщо ордам тих, хто досі не вознісся до Раю, так хочеться надати ілюзію змістовності своєму існуванню. Нехай кишать на посудинах, керованих суто комерційними інтересами. Була лише одна причина на те, щоб ми летіли на «Тезеї»: ще ніхто достатньо добре не оптимізував програми для здійснення Першого Контакту. Винесений за межі Сонячної системи, корабель ніс на собі долю людства, тож було б марнотратством перевантажувати його ще й самоповагою.

Ось і ми, просочені вологою і вимиті до блиску: Ісаак Шпіндель, щоб вивчати прибульців; Банда Чотирьох — Сьюзан Джеймс та її множинні особистості — щоб розмовляти з прибульцями; майор Аманда Бейтс була тут, щоб у разі необхідності воювати. А Юкка Сарасті — щоб керувати всіма нами, пересувати, наче пішаків на якійсь багатовимірній шаховій дошці, яку бачать лише вампіри.

Він розсадив нас за столом для нарад, поверхня якого плавною дугою простяглася крізь конференц-залу, непомітно підтримуючи постійну відстань до вигнутої палуби внизу. Весь барабан було мебльовано в стилі ранньої Ввігнутості; настільки вправно, що непідготований або похмільний мозок вважали б, що дивляться на світ крізь ширококутний об’єктив «риб’яче око». З поваги до закляклості щойно воскреслих живих мерців, він розкрутився тільки на одну п’яту «джі», але це тільки початок. За шість годин він уже сягне половини гравітації, затримуючись на таких показниках на вісімнадцять з кожних двадцяти чотирьох годин, аж доки корабель не вирішить, що ми остаточно оклигали. На найближчі кілька днів вільне падіння буде рідкісною розкішшю.

На столі виникли світлові скульптури. Сарасті міг би завантажити інформацію прямо в наші імплантати — уся нарада могла б пройти через КонСенсус, і не потрібно було б фізично збиратися в одному місці, — але якщо ти хочеш бути впевненим, що всі зосереджені, збирай їх разом.

Шпіндель змовницьки нахилився до мене.

— Може, наш кровопивця просто збуджується, коли бачить навколо стільки м’яса, га?

Якщо Сарасті й почув це, то не повів навіть бровою — я б помітив. Сховавши очі за скельцями чорних окулярів, він вказав на чорну середину дисплея.

— Об’єкт Оаса. Інфрачервоний еміттер[38], метанова група.

На дисплеї ми не побачили… нічого. Вочевидь, наше місце призначення — чорний диск, круглий провал серед зірок. Насправді ж та штука була важчою за десять Юпітерів і на двадцять відсотків ширшою в діаметрі. Вона перебувала просто перед нами: надто мала, щоб горіти, надто далека, щоб відбивати світло зірок, заважка для газового гіганта, залегка для коричневого карлика.

— Коли це з’явилося? — Бейтс так стисла в руці ґумовий м’ячик, що кісточки її пальців побіліли.

— У 2076 році під час мікрохвильового дослідження було зафіксовано пік рентгенівських променів. — «За шість років до Вогнепаду». — Його так ніколи і не вдалося підтвердити чи зафіксувати знову. Щось схоже на магнітний спалах карлика спектрального класу L, але тоді ми мали б побачити щось достатньо велике, здатне спровокувати такий ефект, а небо в тому напрямку лишалося темним. Міжнародний астрономічний союз назвав це статистичною похибкою.

Брови Шпінделя зійшлися докупи, наче дві закохані гусені.

— І що змінилося?

Сарасті ледь усміхнувся, не розтуляючи губ.

— Після Вогнепаду метабаза стала… доволі людною. Всі нервуються, шукають підказки. Після вибуху комети Бернса-Колфілда… — він клацнув язиком, — з’ясувалося, що спалах міг генеруватися субкарликовим об’єктом, якщо його магнітосфера достатньо розбурхана.

Бейтс:

— Розбурхана чим?

— Невідомо.

Доки Сарасті окреслював ситуацію, на столі накопичувалися шари статистичних даних: навіть попри чітко встановлений напрямок і увагу половини світу, об’єктові вдалося сховатися від усього, окрім найінтенсивнішого аналізу. Довелося накладати один на одного тисячі телескопічних знімків і пропускати їх через дюжину фільтрів, перш ніж щось вималювалося із статичних перешкод між триметровим діапазоном і межею ймовірності. Більшу частину шляху він навіть не був справжнім — просто гіпотетичним привидом, аж доки «Тезей» не опинився достатньо близько, щоб упіймати хвилеву функцію — квантову частку вагою як десять Юпітерів.

Земні картографи назвали її Великим Беном. Щойно «Тезей» проминув орбіту Сатурна, як Бен вигулькнув серед статистичних перешкод. Для будь-кого іншого таке відкриття було б марним: заскочений у дорозі новиною, корабель мав би вдосталь палива лише на те, щоб похмуро й довго повертатися додому. Але від «Тезея» до Сонця тягнулася довга, безкінечно тонка нитка, що постачала паливо, тож ми могли б розвернутися на всі 360 градусів. Доки ми спали, корабель змінив курс, а промінь «Ікара» стежив за нами, наче кіт за здобиччю, й живив нас на швидкості світла.

І ось ми прибули.

— А йдеться про ризиковану гру, — буркнув Шпіндель.

По той бік столу Бейтс різко махнула зап’ястям, і її м’ячик пролетів у мене над головою. Я почув, як він вдарився об палубу. («Не об палубу, — виправило щось у мені. — А об поручень».)

— Отже, можна припустити, що комета була спланованою пасткою.

Сарасті кивнув. М’ячик відрикошетив. Я бачив, як він пролетів угорі й на мить зник за хребтовим вузлом корабля, закручуючи якусь неймовірну, нелогічну параболічну петлю в слабкій гравітації барабана.

— Вони хотіли, щоб їм дали спокій.

Сарасті сплів пальці й повернувся обличчям до Бейтс.

— Такою буде ваша рекомендація?

Їй би хотілося, щоб так і було.

— Ні, сер. Я лише хотіла сказати, що для створення Бернса-Колфілда знадобилося багато ресурсів і зусиль. Хай би хто побудував цю комету, він високо цінує анонімність і має достатньо технологій, щоб її захистити.

М’ячик востаннє відрикошетив і, крутнувшись, повернувся до зали. Бейтс підскочила на сидінні (на мить злетівши вгору) — і ледве змогла його впіймати. В її рухах ще була незграбність новонародженої тварини: частково через Коріолісову силу, частково — унаслідок задубіння. Але за чотири години її результати значно поліпшилися. Решта людей ледь-ледь давали раду ходьбі.

— А може, для них це взагалі не становило проблеми? — замислився Шпіндель. — Може, це до біса просто.

— У такому разі вони ще розвиненіші, і байдуже, ксенофоби вони чи ні. Не хотілося б, щоб ми надміру поквапилися.

Сарасті повернувся до хитросплетіння графіків.

— Отже?

Бейтс кінчиками пальців схопила м’ячик.

— Сир отримує друга мишка. Нехай наша суперкрута розвідка в поясі Койпера провалилася, ми не мусимо пертися туди наосліп. Відправимо туди наших дронів по різних векторах. А від близького контакту — утримаймося, доки не дізнаємося, з дружніми істотами маємо справу, чи з ворожими.

Джеймс похитала головою.

— Якби вони були ворожими, то могли б нашпигувати Світляків антиматерією. Або надіслати замість шістдесяти тисяч об’єктів один, але великий. Сила удару нас би знищила.

— Світляки лише виявили первинну цікавість, — відказала Бейтс. — Хто знає, чи сподобалося їм побачене?

— А що як теорія оманного маневру — фігня?

Я обернувся, вражений. Ці слова злетіли з вуст Джеймс, але промовила їх Саша.

— Якщо хочеш лишатися в тіні, то не влаштовуватимеш довбаного феєрверка на півнеба, — продовжила вона. — Не потрібно ховатися, коли тебе ніхто не шукає. І ніхто не шукатиме тебе, якщо ти не привертатимеш нічиєї уваги і триматимешся в тіні. Якщо їм було просто цікаво, чом би нишком не заслати шпигунські камери?

— Існував би ризик викриття, — тихо зауважив вампір.

— Не хочу вас засмучувати, Юкко, але Світляки точно не намагалися сховатися…

Сарасті розкрив рота, але знову закрив його. Показавшись на мить за губами, виразно клацнули гострі зуби. Графіки на столі відбивалися в його окулярах: смуга хвилеподібних різнокольорових викривлень на місці очей.

Саша замовкла.

Сарасті вів далі.

— Вони проміняли хитрість на швидкість. Доки ви зреагуєте, вони вже здобудуть усе, що хотіли. — Він говорив спокійно та терпляче. Як добре вгодований хижак, що пояснює правила гри здобичі, яка і сама мала б їх знати: «Що довше я тебе вистежуватиму, то більше у тебе шансів втекти».

Але Саша вже зникла. Грані її свідомості розлетілися, наче зграя переляканих шпаків, і коли наступного разу вуста Сьюзан Джеймс розтулилися, говорила саме вона.

— Саша в курсі чинної парадигми, Юкко. Вона лише хвилюється, що та може виявитися хибною.

— Маєш іншу, кращу? — поцікавився Шпіндель. — Ще варіанти? З надійнішою гарантією?

— Не знаю, — зітхнула Джеймс. — Мабуть, ні. Тільки… дивно, що вони так старанно намагалися збити нас з пантелику. Я сподівалася, що вони просто… добре. — Вона розвела руками. — Можливо, й нічого страшного. Думаю, якщо ми правильно відрекомендуємося вони все одно захочуть поговорити. Може, нам варто бути трохи обережнішими…

Сарасті підвівся з крісла й навис над нами.

— Ми йдемо туди. Те, що ми знаємо на цю мить, свідчить про небажаність подальшої затримки.

Бейтс насупилася й запустила м’ячик по старій орбіті.

— Сер, наразі ми знаємо лише те, що перед нами — випромінювач Оаса. Нам навіть невідомо, чи там хтось є.

— Хтось є, — відказав Сарасті. — Вони чекають на нас.

На кілька секунд запала мовчанка. У тиші хруснули чиїсь суглоби.

— Гм… — почав Шпіндель.

Не озираючись, Сарасті простягнув руку й упіймав м’ячик Бейтс, що саме пролітав у повітрі.

— Чотири години сорок вісім хвилин тому лідар[39] пропінгував «Тезея». Ми відповіли таким самим сигналом. Жодної реакції. Зонд запустили за півгодини до нашого пробудження. Ми не кинемося наосліп, але й не чекатимемо. Вони вже бачать нас. Що довше ми чекатимемо, то більший ризик, що вони вживуть контрзаходів.

Я поглянув на темний безформний образ на столі: він більший за Юпітер, а ми й досі не можемо побачити його. Щось з тієї надважкої тіні простягнуло руку і з буденною та водночас незбагненною точністю шмагнуло нас по носі лазерним променем.

Зіграти на рівних не вдасться.

Шпіндель заговорив від імені всіх нас:

— Ви увесь час знали про це? І кажете нам тільки зараз?

Цього разу Сарасті посміхнувся широко і зубато. Неначе в нижній частині його обличчя розчахнулася рана.

Певно, це вияв хижацької природи. Вампір просто не міг не гратися з їжею.

І річ навіть не в тому, як вони виглядали. Видовжені кінцівки, бліда шкіра, ікла й велика щелепа — так, помітні й навіть чужинні, але не бентежні і не лячні. І очі тут ні до чого. У котів та собак очі також світяться в темряві, але ж ми не тремтимо, помітивши їх.

Річ не у зовнішності. А в тому, як вони рухалися.

Мабуть, це щось на рівні рефлексів. Як згиналися їхні кінцівки: ніби лапки богомола, довгі й суглобисті. І ти просто знаєш: якщо вампірам захочеться, простягнувши руку, вони будь-якої миті вихоплять тебе з іншого кутка кімнати. Коли Сарасті дивився на мене — по-справжньому дивився, не ховаючи погляду й не фільтруючи його захисними окулярами — півмільйона років просто зміталися геть. І геть нічого не означало те, що він вимерлий вид. І те, що ми зайшли так далеко і стали настільки дужими, щоб воскресити власне нічне жахіття й поставити його на службу собі… також нічого не означало. Гени не обдуриш. Вони знають, чого боятися.

Звісно, необхідно відчути це на собі. Роберт Паґліно вивчив теорію вампірів до молекул, але навіть озброївшись усіма біотехнічними знаннями, не збагнув їх по-справжньому.

Він зателефонував мені перед відльотом. Я не чекав на його дзвінок. Щойно список учасників експедиції було оголошено, наші вартові блокували дзвінки від усіх, кого не було в «білому списку». Я й забув, що Паґ входив до нього. Ми не розмовляли після Челсі. Я вже й не сподівався коли-небудь з ним поспілкуватися.

Але він усе-таки зателефонував.

— Паличнику, — він усміхнувся, намагаючись розпочати розмову.

— Радий тебе бачити, — відповів я, адже саме це кажуть люди за таких обставин.

— Ну, я побачив твоє ім’я на ешафоті. А ти далеко зайшов, як для прототипу.

— Не дуже далеко.

— Чорт! Ти ж тепер в авангарді людської раси. Ти наша перша, остання і єдина надія супроти невідомого. Чувак, ти їм показав. — Він підняв вгору кулак, демонструючи радість за мій тріумф.

Потреба «показати їм» стала наріжним каменем життя Роберта Паґліно. Вона насправді спрацювала для нього: друг здолав вроджену інвалідність завдяки модифікаціям, покращенням і абсолютній непоступливості. У світі, де людства стало враз надміру багато, ми зберегли статус з іншої епохи: професійних працівників.

— Тепер тобою командує вамп, — сказав він. — На круте дерево треба крутого клина.

— Думаю, це тренування перед зустріччю із справжніми чужинцями.

Він засміявся. Я не міг збагнути чому, але теж усміхнувся.

Приємно було його бачити.

— Ну то які вони? — запитав Паґ.

— Вампіри? Не знаю. Вчора познайомився з першим.

— І?

— Складно сказати. Таке враження, що він іноді не усвідомлює, де перебуває, ніби він… у власному маленькому світі.

— Усе він усвідомлює. Ті почвари страх які тямущі. Ти знаєш, що вони можуть утримувати в голові обидві площини куба Неккера водночас?

Термін видався знайомим. Я попросив підказку й побачив мініатюрне каркасне зображення знайомої коробки:

Тепер я згадав: класична оптична ілюзія-перевертень. Часом здається, що заштрихований передній бік, часом — задній. Поки ти дивишся, перспектива скаче туди-сюди.

— Ти чи я, ми бачимо лише одне або інше, — казав Паґ. — А вампи бачать дві площини одразу. Ти хоч уявляєш, яку перевагу це їм дає?

— Недостатню.

— Touché[40]. Але ж не їхня провина, що нейтральні риси фіксуються в малих популяціях.

— Не знаю, чи варто називати їхній глюк з хрестами нейтральним.

— Спершу так і було. Чи багато у природі трапляється перетинів під прямим кутом? — Він махнув рукою. — У будь-якому разі, не в тому суть. Важливо те, що вони здатні на щось, нейрологічно неможливе для людей. Паличнику, вони можуть утримувати різні картини світу водночас. Вони просто-напросто бачать те, що нам доводиться опрацьовувати крок за кроком. Ти ж знаєш, що жодна пересічна людина не здатна перерахувати всі прості числа між одиницею та мільярдом? У давні часи лише кілька аутистів були здатні на таке лайно.

— Він ніколи не вживає форми минулого часу, — пробурмотів я.

— Га? А, це, — Паґ кивнув. — Вони ніколи не відчувають минулого часу. Для них це просто ще одна гілка. Вони нічого не запам’ятовують, а переживають наново.

— Це як посттравматичні спогади?

— Не такі вже й травматичні, — скривився він. — Принаймні, не для них.

— Бачу, тепер твоя пристрасть вампіри?

— Паличнику, вампіри — Пристрасть з великої літери «П» для кожного, хто має приросток «нейро» в резюме. Я написав лише кілька статей з гістології[41]. Рецептори розпізнавання образів, шаблон зіставлення образів, сомбрероподібні графіки масивів даних щодо активності модуляцій первинної зорової кори, фільтри підкріплення/винагороди зайвої/актуальної інформації. Загалом про очі.

— Є таке. — Я завагався. — Вони бентежать.

— Не те слово! — Паґ з розумінням кивнув. — Той тапетум люцидум[42], блиск… Жах. — Він похитав головою, немов заново переживаючи свої враження.

— Ти ніколи не зустрічався з жодним із них, — здогадався я.

— Що, з крові й кісток? Та я б ліве яйце віддав за це. А як ти здогадався?

— Справа не в блиску. Це… — я добирав потрібне слово, — радше, поведінка.

— Ага, — невдовзі сказав друг. — Іноді мені здається, що ти просто мусив там опинитися. Тому я тобі і заздрю, Паличнику.

— Не варто.

— Варто. Навіть якщо ти ніколи не зустрінешся з тими, хто надіслав Світляків, ти матимеш унікальну нагоду вивчити цього… Сарасті, так?

— Марна справа. Єдине «нейро» у моєму файлі стосується власної історії хвороби.

Він засміявся.

— Хай там як, але я просто побачив твоє ім’я в заголовках і подумав: «Гей, а чувак же за кілька місяців відлітає. Певно, годі вже мені чекати, що він сам зателефонує».

Минуло вже понад два роки.

— Я не вірив, що проб’юся. Гадав, ти заніс мене до чорного списку.

— Ні. Ніколи.

Паґ опустив очі і замовк. Нарешті додав:

— Але ти мусив їй подзвонити.

— Знаю.

— Вона помирала. Ти мав…

— Не було часу.

Він дозволив брехні заполонити простір між нами.

— У будь-якому разі, — нарешті сказав він, — я просто хотів побажати тобі успіху. — Це також було не зовсім правдою.

— Дякую. Я це ціную.

— Надери тим прибульцям сраки. Якщо у прибульців є сраки.

— Нас всього п’ятеро, Паґу. Дев’ятеро, якщо рахувати дублерів. Ми не зовсім схожі на армію.

— Це просто ідіома така, друже-ссавцю. Закопати сокиру війни. До біса міни![43] Приборкати Змія.

«Викинути білий прапор», — подумав я.

— Мабуть, ти дуже заклопотаний, — сказав він. — Я…

— Слухай, хочеш, зустрінемося? По-справжньому? Я вже давно не був у «КуБіті».

— Я б з радістю, Паличнику. На жаль, я в Манкої. Семінар-тренінг — кремсатиму жмуриків.

— Хочеш сказати, фізично?

— Передові дослідження. А я старомодний.

— Дуже шкода.

— Ну що ж, не затримуватиму тебе. Просто хотів, щоб ти знав…

— Дякую, — повторив я.

— Ну, ти зрозумів. Бувай, — мовив Роберт Паґліно. У цьому й полягала справжня причина його дзвінка.

Він не сподівався на ще один шанс поговорити.

Паґ дорікав мені за те, як усе закінчилося з Челсі. Все чесно. Я дорікав йому за те, як усе почалося.

Він зацікавився нейроекономікою почасти тому, що друг його дитинства просто в нього на очах перетворився на паличника. З тієї самої причини я зайнявся синтезом. Наші шляхи розійшлися, і ми не дуже часто бачилися в реалі. Однак і через два десятиліття після того, як я заради нього відлупцював гурт хлопців, Роберт Паґліно залишався моїм найщирішим і єдиним другом.

— Тобі потрібно по-справжньому зігрітися, — сказав він мені якось. — І я знаю одну леді, яка може дати добрячого жару.

— Думаю, це найгірше використання метафори в історії людського спілкування, — відповів я.

— Серйозно, Паличнику. Вона чудово тобі пасуватиме. Для балансу: трішки посуне тебе до звичної норми, розумієш?

— Ні, Паґу, не розумію. Хто вона? Ще один нейроекономіст?

— Нейрокосметолог, — підправив він.

— На них і досі є попит? — я ніяк не міг зрозуміти чому. Навіщо платити за зміни задля сумісності з «другою половиною», якщо саме поняття «другої половини» вийшло з моди?

— Невеликий, — визнав Паґ. — По суті, вона залишилася практично без роботи. Але, старий, усі інструменти при ній. Дуже тигмотактична[44]. Надає перевагу стосункам тет-а-тет і тілесним.

— Не знаю, Паґу. Звучить, як робота.

— Не твоя ж робота. З нею точно буде простіше, ніж з клятими переробленими, з якими ти маєш справу щодня. Вона розумна, сексуальна та тримає себе в прийнятних рамках — ну хіба що до тілесного контакту небайдужа. Це зовсім не відверте збочення, а просто утішний фетиш. У твоєму разі може навіть мати лікувальний ефект.

— Якби я потребував лікування, то звернувся б до лікаря.

— Цим вона також трішки займається.

— Справді? — мимоволі запитав я. — І успішно?

Він оглянув мене з ніг до голови.

— Не настільки успішно. Та й не в тому річ. Я просто подумав, що ви двоє могли б зійтися. Челсі — одна з тих небагатьох, кого б не відштовхнули твої інтимні проблеми.

— У наші дні у всіх інтимні проблеми, якщо ти цього не помітив. — Гадаю, він таки помітив: населення землі з кожним десятиліттям неухильно зменшувалося.

— Це був евфемізм. Я про твою відразу до контакту з людьми як такого.

— Назвати тебе людиною — вже евфемізм?

Він усміхнувся.

— То інша справа. Ми ж давно знайомі.

— Дякую, але ні.

— Надто пізно. Вона вже їде до місця вашої зустрічі.

— Зустрі… Ну ти й срака, Паґу.

— Найглибша.

Ось так я проти власної волі опинився на побаченні в лаундж-зоні готелю «Бет і ведмідь». З-під крісел та стільниць лилося приглушене розсіяне світло; того пообіддя кольори наближалися до довгих хвиль. Там прототипи могли вдавати, що бачать інфрачервоне світло.

Я також хвильку вдавав, оцінюючи жінку за столиком у кутку. Вона була довгоногою і розкішною. У ній мирно співіснували з півдюжини етносів, і жоден не домінував. Щось мерехтіло в неї на щоці: слабке смарагдове стакато на тлі червоного зсуву[45]. Волосся плавало ебеновою хмаринкою навколо її голови; наблизившись, я де-не-де помітив металеві відблиски всередині цього німбу — нитки електростатичного генератора, що підтримували ілюзію невагомості. За нормального освітлення її криваво-червона шкіра, поза сумнівом, набула б модної карамелевої барви безсоромних напівкровок.

Вона була привабливою — як і будь-хто інший за такого освітлення; що довша хвиля, то розмитіший фокус. Саме тому на траходромах і не ставлять флуоресцентних ламп.

«Ти не купишся на це», — сказав я сам до себе.

— Челсі, — відрекомендувалася вона. — Колишній нейрокосметолог, а тепер — паразит на тілі економіки завдяки генам і передовим технологіям.

Мізинець Челсі лежав на одному із вбудованих у стіл буферних підзарядників.

Блискітка на її щоці ліниво махнула осяйними крилами: біолюмінесцентне татуювання у вигляді метелика.

— Сірі, — у свою чергу, назвався я. — Синтезист-фрилансер, офіційний слуга генів і технологій, що перетворили тебе на паразита.

Помахом руки жінка вказала на порожнє місце. Я сів, оцінюючи інтерфейс переді мною та обмірковуючи найкращий спосіб швидкого, але дипломатичного розірвання контакту. Вигин плечей Челсі свідчив, що вона любила ілюмінаційні малюнки, але соромилася в цьому зізнатися. Її улюблений митець — Монаган. Вона вважала себе природною дівчиною, тому що весь час приймала хімічні лібідональні препарати, хоча синаптична корекція була б простішим рішенням проблеми. Вона насолоджувалася власними суперечностями: жінка, яка професійно займалася вправлянням думок, була переконана в тому, що телефонне спілкування вбиває людяність. Вона була від природи ніжною, але з народження боялася, що її відштовхнуть. Водночас Челсі вперто не хотіла, щоб ці риси ставали їй на заваді.

Дівчині сподобалося побачене в мені, але воно ж її і налякало.

Челсі вказала на мій край столу. Сенсорні панелі м’яко поблискували контрастним сапфіровим сяйвом на кривавому тлі — неначе розкидані відбитки пальців.

— А тут непогана наркота. Додаткова гідроксильна група чи щось схоже на те.

На мене не дуже діяли звичні нейростимулятори: вони розраховані на людей, в головах яких лишилося трохи більше мізків. Я про людське око торкнувся одного із сенсорів, але ледь відчув поколювання.

— Отже. Синтезист. Пояснюєш Незрозуміле Байдужим.

Я усміхнувся, наче за командою.

— Радше, наводжу мости над прірвою між людьми, що здійснюють наукові прориви, і тими, хто має з того прибутки.

Вона усміхнулася у відповідь.

— То як ти це робиш? Усі ці вдосконалені лобні долі й модифікації.. Тобто, якщо воно незрозуміле, то як же ти його розумієш?

— Трохи допомагає те, що все решта — так само незрозуміле. Справа досвіду. — Ось так. Це має трохи відштовхнути її.

Не вдалося. Вона подумала, що я жартую. Я бачив, як їй хочеться дізнатися більше, розпитати про мою роботу, а це могло привести до запитань про мене, що вело б до…

— Розкажи мені, як це, — м’яко сказав я, — перемонтовувати людські мізки, щоб заробити на життя.

Челсі скривилася; метелик на її щоці нервово махнув яскравими крильцями.

— Господи, ти кажеш це так, наче ми перетворюємо їх на зомбі чи щось таке. Йдеться про легку корекцію. Зміни смаків у музиці чи кулінарії, щоб збільшити сумісність партнерів. Усі зміни повністю оборотні.

— А ліками такого не досягнеш?

— Ні. Надто різняться варіанти розвитку мозку; наше втручання справді надзвичайно тонке. Та ми не завжди займаємося мікрохірургією і не смажимо синапси. Ти здивуєшся, дізнавшись, скільки змін можна здійснити неінвазивно. Можна запустити різноманітні каскади, просто програвши потрібні звуки у правильному порядку або ж показавши картини з необхідним балансом геометрії та емоцій.

— Це, мабуть, якась нова методика?

— Не зовсім. Ритм і музика спираються на однакові базові принципи. Ми просто перетворили мистецтво на науку.

— Так, але коли?

Напевно, в недавньому минулому. Років двадцять тому, не більше…

Раптом вона промовила, стишивши голос:

— Роберт розповідав мені про твою операцію. Щось на кшталт вірусної епілепсії, так? Коли ти ще був дитиною.

Я ніколи не просив у нього зберігати мою таємницю. Зрештою, яка різниця? Я повністю одужав.

Окрім того, Паґ і досі вважав, що це трапилося з кимось іншим.

— Я не знаю подробиць, — тихо продовжила Челсі. — Але судячи з усього, неінвазивні методи не допомогли б. Певна, в них не було іншого вибору.

Я спробував потамувати одну думку, але не зміг: «Мені подобається ця жінка».

Мене охопило дивне, незнайоме відчуття, від якого навіть хребет розслабився. Крісло враз стало м’якшим, набагато комфортнішим для спини.

— Хай там як… — моє мовчання збивало її з пантелику. — Я не часто практикую після падіння ринку моїх послуг. Але ця робота лишила мені на пам’ять любов до зустрічей тет-а-тет, якщо ти розумієш, про що я.

— Так. Паґ казав, що ти займаєшся сексом у реалі.

Вона кивнула.

— Я дуже старомодна. Ти не проти?

Щодо цього я не був певен. У реальному житті я залишався цнотливим — бодай щось спільне з рештою цивілізованого світу.

— Загалом, не проти. Просто мені здається, що багато зусиль витрачається нінащо, розумієш?

— Не для мене, — вона всміхнулася. — У реальності сексуальні партнери не відретушовані. Мають потреби й запити, які неможливо прибрати. Як дорікати комусь, хто, маючи вибір, каже всьому цьому «ні, дякую»? Лишається тільки дивуватися: як наші батьки взагалі могли бути разом хоча б певний час?

Лишається дивуватися, чому вони це робили. Я відчував, що все глибше вгрузав у крісло, обмірковуючи дивне, нове для мене відчуття. Челсі щось казала про посилений дофамін. Певно, вся річ у цьому.

Не соромлячись і не кокетуючи, жінка нахилилася вперед. Вона ні на мить не розривала візуального контакту в довгохвильовому мороці. Я відчував цитриновий запах феромонів і хімікатів, що линув від її шкіри.

— Але якщо вивчиш основні рухи, у цьому є і свої переваги, — сказала вона. — У тіла довга пам’ять. І ти ж усвідомлюєш, що під твоїм правим вказівним пальцем немає підзарядника, Сірі?

Я поглянув. Виявляється, я трішки витягнув ліву руку, щоб торкатися вказівним пальцем однієї з панелей. Правою рукою я здійснював такий самий рух, хоча й не бачив цього: вказівний палець марно торкався порожньої поверхні столу.

Я забрав руку.

— Легкий двосторонній тік, — зізнався я. — Тіло мимоволі прагне діяти симетрично.

Я чекав на жарт або, принаймні, на вигнуту дугою брову.

Челсі просто кивнула й продовжила свою думку.

— Якщо ти у грі, то я також. Ніколи раніше не мала справи із синтезистом.

— Можна просто — з жаргонавтом. Я не гордий.

— Ти завжди знаєш, що потрібно сказати, — вона схилила набік голову. — Отже, твоє ім’я. Що воно означає?

Розслаблений. Ось воно що. Я почувався розслабленим.

— Не знаю. Просто ім’я.

— Ні, це не дуже добре. Якщо ми збираємося якийсь час обмінюватися слиною, тобі потрібне ім’я, яке щось означає.

Як я збагнув, ми таки збираємося. Я й оком не встиг кліпнути, а Челсі вже все вирішила. Я міг би спинити її просто зараз, сказати, що це кепська думка, і вибачитися за непорозуміння. Але після цього були б ображені погляди, скривджені почуття і, зрештою, провина, адже якщо мене це не цікавило, якого біса я взагалі сюди приперся?

Вона здавалася милою, тож я не хотів її ображати.

«Зовсім ненадовго, — казав я собі. — Для досвіду».

— Гадаю, я називатиму тебе Лебедем, — сказала Челсі.

— Як такого білого птаха? — уточнив я. Трішки претензійно, але могло б бути й гірше.

Вона похитала головою.

— Як чорну діру. Лебідь Х-1.

Я насупився, але насправді чудово зрозумів, що саме вона мала на увазі: темний щільний об’єкт, який всмоктує світло й руйнує все на своєму шляху.

— Ну, бляха, красненько дякую. Чому?

— Не скажу напевне. Є в тобі щось темне, — знизала вона плечима й подарувала мені розкішну широку усмішку. — Але не відразливе. Дозволь мені здійснити маленьку корекцію — і все мине.

Потім Паґ трохи збентежено визнав, що мені, можливо, варто було сприйняти ці слова як застереження. Вік живи, вік учись.

Лідери — то фантазери з атрофованим інстинктом самозбереження і повним нерозумінням, що все проти них.

Роберт Джарвік

Наш розвідник падав на орбіту, спостерігаючи за Беном. Ми рухалися за ним, по тій самій траєкторії, відстаючи на кілька днів. І не робили більше нічого: сиділи у череві «Тезея», поки система закачувала телеметрію у наші імплантати. Незамінні, надважливі, критично необхідні… З таким самим успіхом на початковому етапі нас міг би замінити баласт.

Ми перетнули релеївську межу Бена. «Тезей» примружився і в тьмяному емісійному спектрі помітив заблукалий елемент гало із сузір’я Великого Пса — пошматовані рештки якоїсь давно зниклої галактики, що перетекла в нашу та безмір мільйонів років тому була поглинута і розчавлена нею, наче звір на автотрасі. Ми наближалися до чогось, що виникло за межами Чумацького Шляху.

Зонд пішов по дузі вниз та вглиб, підлетів достатньо близько, щоб покращити різкість у хибному кольорі. Поверхня Бена висвітлилася киплячим парфе висококонтрастних смуг на тлі кришталево чистого неба. Там щось виблискувало: тьмяні іскри серед безмежжя похмурих хмар.

— Блискавки? — припустив Джеймс.

Шпіндель похитав головою.

— Метеорити. Мабуть, поблизу дуже багато каміння.

— Не той колір, — заперечив Сарасті. Фізично вампіра з нами не було. Підключений до Капітана, він сидів у своєму наметі, однак завдяки КонСенсусу міг перебувати будь-де на кораблі.

Дані морфометрії текли у мої імплантати: маса, діаметр, середня щільність. Бенова доба тривала сім годин дванадцять хвилин. Навколо екватора за півмільйона кілометрів над поверхнею хмар розростався масивний акреаційний диск[46], що більше скидався на бублик, ніж на кільце: можливо, перетерті на порох трупи місяців.

— Метеорити, — ошкірився Шпіндель. — Казав же, не?

Схоже, він мав рацію; з наближенням більшість гострих, як голки, іскор розмазувалися у яскраві ефемерні дефіси, що покреслили собою атмосферу. Ближче до полюсів смуги хмар мерехтіли темнавими спалахами електрики.

Слабке радіовипромінювання досягало піку на 31 та 400 метрах. Зовнішні шари атмосфери обтяжені метаном та аміаком; удосталь літію, води, окису вуглецю. У пошматованих клекотливих хмарах гідросульфід амонію сполучається з лужно-галоїдними кристалами. У верхніх шарах — нейтральні лужні метали. Тепер навіть «Тезей», хоч і перебував на віддалі, міг усе це вловити, але наш розвідник був досить близько, аби розгледіти деталі. Перед собою він бачив уже не диск. Апарат пильно вдивлявся у темну випуклу стіну з бурхливих шарів червоного та коричневого з розмитими плямами антрацену та пірену.

Один із міріадів метеоритів обпалив своїм інверсійним слідом обличчя Бена прямо перед нами; на мить мені здалося, що в центрі спалаху я навіть побачив крихітну пилинку, але екран раптово посмугували статичні перешкоди. Бейтс тихо вилаялася. Картинка попливла, а потім стабілізувалася, коли зонд підвищив голос на інший рівень спектру. Нездатна перекричати довгохвильовий шум, система заговорила за допомогою лазера.

І все одно сигнал затинався. Передбачалося, що з націлюванням променя через мільйони нестабільних кілометрів не виникне жодних проблем; наші відносні траєкторії були прорахованими параболами, наше взаємне розташування можна було визначити будь-якої миті. Однак інверсійний слід вистрибував і крутився на екрані так, наче промінь постійно раз за разом збивали з прицілу. Розжарений газ розмив деталі. Я сумнівався, що навіть на абсолютно чіткому зображенні людському оку було б за що зачепитися. Та менше з тим. Щось було не так, щось не так з цією крихітною чорною точкою у центрі тьмяного спалаху. Щось, що примітивна частина мого мозку відмовлялася сприймати як природне…

Зображення знову похитнулося, спалахнуло та назавжди розчинилося у пітьмі.

— Зонд згорів, — доповіла Бейтс. — Фінальний пік його добив. Схоже, апарат наштовхнувся на Спіраль Паркера[47] при дуже сильному вітрі[48].

Мені навіть не довелося викликати пояснювальних субтитрів. З виразу її обличчя, з раптових зморшок, що пролягли між брів, було зрозуміло, що вона говорить про магнітне поле.

— Це… — знову почала вона і змовкла, щойно у КонСенсусі висвітлилось число: 11,2 тесла.

— Грьобане гівно, — прошепотів Шпіндель. — Дані точні?

Сарасті видобув кілька поклацувань — з глибин власної горлянки та з надр корабля. За секунду він увімкнув для усіх нас миттєвий повтор: останні секунди телеметрії було збільшено, пригладжено та вирівняно за контрастністю від видимого спектру вниз до глибокого інфрачервоного. Той самий охоплений полум’ям темний осколок і пропалений інверсійним слідом рубець. Полум’я гасло, бо об’єкт відскочив від щільних шарів атмосфери знизу та заходився знову набирати висоту. За кілька секунд тепловий слід цілком зник. Предмет, що горів у центрі, піднімався на орбіту жаристою вуглинкою. Гігантська конічна лійка на його вершині розчахнулася, наче пащека. Овальне черево деформували обрубки плавців.

Бен похитнувся — і все знову повторилося.

— Ось тобі й метеорити, — в’їдливо прокоментувала Бейтс.

Мені не вдалося оцінити масштабів. Це могла бути хоч муха, хоч астероїд.

— Наскільки воно велике? — прошепотів я за півсекунди до того, як на моїх імплантатах з’явилася відповідь:

Чотири сотні метрів вздовж головної вісі.

Бен знову постав перед нами на безпечній відстані: темний розмитий диск прямісінько по центру переднього видошукача «Тезея». Однак я пам’ятав великий план: куля, яка мигтить чорними вогнями; зранене й побите віспою лице, що вічно зазнавало мордувань і вічно зцілювалося.

Там були тисячі таких штук.

«Тезей» здригнувся по всій своїй довжині. То був лише поштовх від гальмівного імпульсу; однак на якусь мить мені здалося, ніби я розумію, що відчуває корабель.

Ми обережено рухалися вперед.

«Тезей» за допомогою дев’яностовосьмисекундного стрибка відірвався від пуповини, рушивши по широкій дузі, яка могла майже без жодних зусиль обернутися на замкнену орбіту — або на швидкий, обережний обліт, якщо місцевість виявиться надто непривітною. Невидимий промінь «Ікара» зсунувся ліворуч, марно постачаючи енергію у часопростір. Наша густомолекулярна парасолька розміром з місто згорнулася і запакувалася назад до того часу, як корабель знову зголодніє. Запаси антиматерії миттю почали танути; тепер ми були живими й бачили це. Втрати виявилися мінімальними, але нас щось тривожило у раптових від’ємних показниках на дисплеї.

Ми могли б утриматися на повідку: залишити буй у потоці телематерії, щоб черпати енергію з криниці позаду себе. Сьюзан Джеймс поцікавилися, чому ми так не зробили.

— Надто ризиковано, — без жодних пояснень сказав Сарасті.

Шпіндель нахилився до Джеймс.

— Нащо виставляти для них додаткову мішень, га?

Однак ми раз за разом посилали ще більше зондів, натужно та швидко вивергали їх із себе, не даючи пального ні на що більше, окрім як на обліт та самознищення. Вони не відводили погляду від механізмів, що кружляли навколо Великого Бена. Сам «Тезей» розглядав їх на відстані незмигним пильним оком. Але навіть якщо ці пірнальники й знали про наше існування, вони нас геть-чисто ігнорували. Ми стежили за ними з близької відстані, бачили, як вони падають униз і петляють по мільйонах парабол під мільйоном кутів. Ми ніколи не бачили їхніх зіткнень — ні між собою, ні з варивом із каменів, що кипіло навколо екватора Бена. На кожному перигеї[49] вони ненадовго занурювалися у атмосферу, спалахували там, уповільнювалися і, знову прискорившись, поверталися у космос з передніми забірниками, що пашіли залишковим теплом.

Бейтс вихопила кадр із КонСенсусу і, окресливши передній край об’єкта, виголосила:

— Скремджет[50].

Менше ніж за два дні ми нарахували близько чотирьох [в оригіналі — чотирьохсот. — Прим. верстальника.] тисяч апаратів. Вочевидь, перед нами була основна їхня частина; потім частота їхніх появ знизилася, а крива накопичення вирівнялася до певної теоретичної асимптоти. Більшість оберталися на низьких та швидких орбітах, але Сарасті прорахував щільність розподілення, згідно з яким виходило, що деякі з апаратів долітали аж до Плутона. Ми могли б залишатися там роками — і все одно натрапляли б на поодиноких свіжих лопатоносів[51], що повернулися із своєї затяжної вилазки до порожнечі.

— Найшвидші на крутих поворотах досягають більше п’ятдесяти «джі», — звернув увагу Шпіндель. — М’ясо такого б не витримало. Очевидно, це безпілотники.

— М’ясо можна зміцнити, — сказав Сарасті.

— Якщо у ньому стільки риштовання, то можна не присікуватися і просто назвати це машиною.

Морфометричні показники були абсолютно ідентичними. Чотириста тисяч пірнальників, і всі однакові. Навіть якщо там і був альфа-самець, який керував стадом, його було неможливо вирізнити неозброєним оком.

Однієї ночі — тобто коли вважалося, що на кораблі ніч — я вийшов до оглядового блістера на звуки тихого скавуління замордованої електроніки. Там, спостерігаючи за скіммерами, плавав Шпіндель. Він закрив мушлі, відрізав себе від зірок і звив маленьке аналітичне гніздечко. Внутрішню поверхню купола затопили графіки та додаткові вікна, так наче вони не вміщалися у віртуальному просторі голови Шпінделя. Його зусібіч освітлювали тактичні діаграми, обернувши тіло біолога на мішанину мерехтливих татуювань.

Людина-картинка.

— Не проти, якщо я зайду?

Ісаак гмикнув: «Давай, мовляв, але не тисни на мене».

Усередині купола шипів і булькотав рясний дощ, заглушаючи скімлення, що привели мене сюди.

— Що це?

— Магнітосфера Бена, — Шпіндель навіть не обернувся. — Класно, правда?

Синтезисти на роботі не мають власної думки; це зводить ефект спостерігача до мінімуму. Але того разу я дозволив дати собі легку слабину.

— Радіоперешкоди — милозвучні. А от скрип можна було б і прибрати.

— Жартуєш? Це ж музика сфер, комісаре. Вона прекрасна. Як старий джаз.

— Джазу я теж ніколи не розумів.

Ісаак знизав плечима, прибрав верхні частоти, давши дощу барабанити навколо нас. Його око, що завжди посмикувалося, тепер зосередилось на якомусь таємничому графіку.

— Хочеш сенсацію для своїх нотаток?

— Звісно.

Світло відбивалося від його сенсорної рукавички, граючи веселковими барвами, наче крило бабки. Він вказав на спектр поглинання, що зринав час від часу. Яскраві піки з’являлися і зникали, з’являлися і зникали що п’ятнадцять секунд.

Субтитри не дали мені нічого, крім довжини хвиль в ангстремах[52].

— Скіммери пердять. Ці сучі діти викидають в атмосферу складну органіку.

— Наскільки складну?

— Складно сказати. Слабкі сліди, які враз розпадаються. Але там точно є цукор і амінокислоти. Можливо, протеїни. Можливо, щось іще.

— Можливо, життя? Мікроби? Інопланетний проект з тераформування…

— Усе залежить від того, як ти визначаєш життя, чи не так? — уточнив Шпіндель. — Там навіть дейнококки[53] довго не протягнуть. Але там велика атмосфера. Здається, вони не поспішають, якщо переробляють усе шляхом прямого висіву.

А якби вони поспішали, то працювали б набагато швидше, вдавшись до самовідтворення.

— Як на мене, звучить, як життя.

— Радше звучить, як розпилювання сільськогосподарських добрив, от як. Гамнюки перетворюють всю цю бісову газову кулю на більшу за Юпітер рисову плантацію. — Він стривожено усміхнувся. — Щось має великий апетит, чи не так? Починаєш замислюватися, чи нас уже не задавили кількістю.

Шпінделеві відкриття стали центральною темою наших зборів.

Спираючись на візуальні діаграми, що витанцьовували на столі, вампір підсумував для нас найголовніше:

— Самовідтворюваний r-селектор[54] фон Неймана. Насіння спливає і проростає скіммерами, скіммери збирають сировину в аккреційному поясі. Орбіти ще не визначені, а отже, пояс тільки формується.

— Щось не видно, звідки вони з’являються, — зауважив Шпіндель. — Є якісь ознаки фабрики?

Сарасті похитав головою.

— Може, розпалася. Розсіялася. А може, сягнувши оптимальної кількості, стадо просто припинило розмноження.

— Це просто бульдозери, — зауважила Бейтс. — Будуть ще й орендарі.

— Багато, чи не так? — додав Шпіндель. — Вони в рази перевершують нас за кількістю.

Джеймс:

— Але вони можуть не з’являтися ще довгі століття.

Сарасті клацнув язиком.

— Це скіммери побудували Світляків? Бернса-Колфілда?

Хоч запитання і було риторичним, Шпіндель все одно відповів:

— Не уявляю, щоб таке було можливим.

— А отже, це зробило щось інше. Щось, уже присутнє тут.

Всі помовчали. Топологія Джеймс змінювалася і тасувалася в тиші; коли жінка знову відкрила рот, заговорив хтось значно молодший.

— Якщо вони вирішили облаштуватися в такій місцині, їхнє середовище проживання зовсім не схоже на наше. Це дає надію.

Мішель. Синестет.

— Білки. — Під захисними окулярами неможливо було розгледіти вираз очей Сарасті. Біохімічна сумісність. Вони можуть харчуватися нами.

— Хоч би ким були ці істоти, але для існування їм навіть не потрібне сонячне світло. Немає конкуренції за територію, немає конкуренції за ресурси — а отже, причин для конфлікту немає. Не розумію, чому б ми не могли з ними домовитися.

— З іншого боку, технологія передбачає войовничість.

Мітель тихенько пирхнула.

— Хіба що на думку вузького кола істориків-теоретиків, які ніколи насправді не зустрічали прибульців. Можливо, зараз ми доведемо, що вони помиляються.

Уже за мить Мішель зникла, її образ розвіявся, наче листя в піщаній бурі, і на своє місце повернулася Сьюзан Джеймс:

— Чому б просто не запитати в них?

— Запитати? — уточнила Бейтс.

— Там чотириста тисяч машин. Звідки нам знати, що вони не розмовляють?

— Ми б почули… — відказав Шпіндель. — Вони дрони.

— Нічого страшного не станеться якщо послати їм сигнал. Мусимо ж упевнитися.

— Немає жодних причин вважати, що вони розмовляють, хай навіть вони — розумні. Мова та інтелект не так тісно пов’язані навіть на Зем…

Джеймс закотила очі під лоба.

— Ну чому б принаймні не спробувати? Ми ж тут для цього. Я тут для цього. Просто надіслати клятий сигнал.

За мить Бейтс перехопила естафету.

— Виходячи з теорії ігор погана ідея, Сьюз.

— Теорія ігор — це звучить як лайка.

— Найкраща стратегія — зуб за зуб. Вони пропінгували нас, ми пропінгували їх. М’яч зараз на їхньому полі. Якщо ми надішлемо ще один сигнал, то ризикуємо видати забагато даних.

— Я знаю правила, Амандо. Згідно з ними, якщо інша сторона не візьме ініціативу на себе, ми ігноруватимемо одне одного до кінця місії, бо теорія ігор каже, що ти не повинен показати, буцімто тобі це потрібно більше.

— Це правило застосовується, тільки якщо маємо справу з невідомим гравцем, — пояснила майор. — Що більше ми дізнаємося, то більше варіантів у нас буде.

Джеймс зітхнула.

— Просто… Ви всі схиляєтеся до припущення, що вони налаштовані вороже. Неначе вони накинуться на нас через простенький сигнал.

Бейтс знизала плечима.

— Потрібно бути обачними. Хоч я і воїн, але я не готова дразнити щось, що стрибає поміж зірками і тераформує для своїх потреб більші за Юпітер об’єкти. Гадаю, мені не варто нагадувати всім присутнім, що «Тезей» — не бойовий корабель.

Вона сказала всім, але мала на увазі Сарасті. А зосереджений на чомусь своєму Сарасті не відповів. Принаймні, вголос.

Але його грані розмовляли зовсім іншою, нечутною мовою, і вони казали: «Поки що ні».

А Бейтс, між іншим, мала рацію. Офіційно «Тезей» розроблявся для дослідження, а не для бою. Не сумніваюся: наші хазяї дуже хотіли б нашпигувати корабель ядерною зброєю та променевими гарматами, а не лише науковим обладнанням, але навіть потік палива з телематерії не здатен обійти закони інерції. Будівництво озброєного зразка тривало б надто довго. А оскільки він був би масивнішим через важку артилерію, знадобилося б більше часу, щоб його розігнати. Наше начальство вирішило: час цінніший за озброєння. У разі необхідності виробничі потужності корабля здатні виготовити практично будь-що, аби лише вистачило часу. Щоб побудувати з нуля променеву гармату, знадобиться трохи часу, до того ж нам, можливо, довелося б роздробити найближчий астероїд на сировину, але ми й таке могли зробити. Якщо, звісно, наші вороги погодяться зачекати, щоб врівноважилися шанси.

Але яка імовірність, що навіть найефективніша зброя виявиться ефективною супроти інтелекту, який здійснив Вогнепад? Якщо чужинці виявляться налаштованими вороже, то ми приречені, незалежно від того, що робитимемо. Очевидно, що чужинці були технологічно розвиненими, а дехто стверджував, що в такому разі вони автоматично були ворожими. «Технологія передбачає войовничість», — казали прихильники похмурої теорії.

Вочевидь, тут варто пояснити цю концепцію, хоча наразі вона абсолютно недоречна. Певно, за стільки часу неважко було про неї забути.

Жило колись три племені. Оптимісти, чиїми покровителями були Дрейк[55] і Саган[56], вірили у всесвіт, сповнений добрим інтелектом — духовна рідня, всеохопніша й просвітленіша за нас, величне галактичне братство, до лав якого і ми колись приєднаємося. «Звісно, — казали Оптимісти, — космічні подорожі передбачають освіченість, адже вони вимагають контролю над великими деструктивними силами. Кожна раса, що не може піднятися над власними грубими інстинктами, знищить сама себе, перш ніж навчиться перетинати міжзоряну прірву».

Навпроти Оптимістів оселилися Песимісти, що уклякали перед ідолами святого Фермі та воїнством його дрібноти. Песимісти уявляли самотній всесвіт, повний мертвого каміння та прокаріотичного слизу. «Просто надто малі шанси, — наполягали вони. — Забагато планет-блукальців, забагато радіації, завеликий ексцентриситет багатьох орбіт. Справжнє диво, що хоча б на Землі існує життя. Сподіватися, що його багато, означає відкинути здоровий глузд і вдаритися в релігійну манію. Зрештою, всесвіту чотирнадцять мільярдів років: якщо в галактиці десь є інтелект, чому ж він досі не вийшов на зв'язок?»

На однаковій відстані від обох племен перебували Історики. Вони мало що могли додати до гіпотез щодо розумних прибульців, які подорожують у космосі, але казали: «Якщо такі і є, то вони будуть не просто розумними, а злими».

Можливо, такий висновок є надто очевидним. Що таке історія людства, як не поступ нових потужних технологій, які розмелюють слабших підошвами своїх чобіт? Але річ не лише в людській історії, чи то радше у нечесній перевазі, яку давали знаряддя; пригноблені освоюють ефективнішу зброю з такою самою готовністю, як і пригноблювачі — дай їм тільки шанс. Ні, питання полягає в тому, як з’явилися ці знаряддя. Навіщо вони виникли.

На думку Істориків, знаряддя існували з однією-єдиною метою: надати сущому у світі неприродних форм. Природа вважалася ворогом, тож інструменти автоматично ставали бунтом проти єства речей. У благодатних середовищах технології доволі хирляві, і вони також ніколи не процвітали в культурах, охоплених вірою в природну гармонію. Навіщо вигадувати термоядерний реактор, якщо комфортний клімат і вдосталь їжі? Навіщо будувати фортеці, якщо немає ворогів? Навіщо нав’язувати зміни світові, який не становить загрози?

Не так давно людська цивілізація мала багато відгалужень. Навіть у двадцять першому столітті лишалося кілька ізольованих племен, які тільки-но винайшли кам’яні знаряддя. Інші задовольнялися сільським господарством. Треті не вгамувалися, доки не покінчили з природою як такою, а четверті — доки не побудували у космосі міста.

Але з часом ми всі вгамувалися. Кожен новий технологічний успіх нищив менші досягнення, піднімався самовдоволеною асимптотою і врешті спинився — аж доки моя рідна матір не сховалася, наче личинка в медовому стільнику, розм’якшена технологіями, позбавлена мотивації власним вдоволенням.

Однак історія ніколи не стверджувала, що всі мусять спинятися там, де спинилися ми. Вона лише висунула припущення, що ті, хто таки спинився, більше не боролися за виживання. Могли ж існувати й інші, пекельні світи, в яких навіть найкращі людські технології стерлися б на порох, де довкілля досі лишалося ворожим, де виживали тільки ті, кому вдавалося встояти лише за допомогою гострішої зброї та могутніших імперій. Загрози, які виповнювали те середовище, були б не з простих. Суворий клімат чи природні катастрофи або вбивають тебе, або ні, і варто їх раз підкорити — чи адаптуватися до них, — як вони втрачають свою ворожість. Ні, єдиними факторами навколишнього середовища, які зберігають своє значення, є ті, що чинять опір, змушуючи ворогів досягати все нових вершин, просто щоб вижити. Зрештою, єдиним справді небезпечним ворогом був розумний ворог.

І якщо найкращі іграшки опиняються в руках тих, хто ніколи не забував, що самé життя — це війна супроти розумних ворогів, що вже казати про расу, машини якої мандрують між зірками?

Аргумент був достатньо переконливим. Він би навіть міг принести Історикам перемогу, якби такі суперечки ґрунтувалися на приматі логіки та якби знуджене населення не присудило команді Фермі перемогу за очками. Для більшості людей парадигма істориків була надто потворною, надто дарвіністською. Крім того, насправді всім було начхати. Небагато змінили навіть запізнілі відкриття дослідницького центру Кессіді. То й що, як навколо якоїсь кульки бруду в зоряній системі у сузір’ї Великої Ведмедиці є атмосфера? Нас розділяли сорок три світлові роки, тож питання навіть не обговорювалося. А якщо вам потрібні летючі канделябри та месії-прибульці — їх можна замовити в Раю. Якщо хочеться викиду тестостерону і діймає жага повчитися стріляти, можете обрати собі ризиковане посмертя, наповнене бридкими прибульцями-почварами зі збитим прицілом. А якщо вашому світогляду суперечить сама лише думка про розумних прибульців, можете досліджувати віртуальну галактику з безхозною нерухомістю, готовою прийняти будь-якого богомільного прочанина із Землі, що випадково проходитиме повз.

І все це зовсім поруч, досяжне за п’ятнадцять хвилин: варто лише вставити штекер у гніздо на потилиці. Навіщо терпіти тисняву і сморід реальних космічних подорожей, щоб роздивитися ряску на Європі[57]?

І тоді сталося неминуче: постало четверте плем’я, небесне воїнство, що панувало над усіма. Плем’я, якому Все До Сраки. І коли прилетіли Світляки це плем’я просто не знало, що робити.

Тож вони відрядили нас і — віддавши запізнілу шану мантрі Істориків — відрядили з нами воїна. Про всяк випадок. Дуже сумнівно, щоб якесь земне дитя могло на рівних протистояти расі, що володіла міжзоряними технологіями, якщо раптом та виявиться ворожою. І все ж можу сказати, що присутність Бейтс заспокоювала — принаймні людську частину команди. Якщо доведеться виходити голіруч проти розгніваного тиранозавра рекса з чотиризначним IQ, зовсім не завадить мати на своєму боці тренованого бойового професіонала.

У крайньому разі, вона зможе з гілки підхожого дерева вистругати загострену палицю.

* * *

— Присягаюся, якщо прибульці нас таки зжеруть, треба буде дякувати за це секті теорії ігор, — сказала Саша.

Вона взяла на камбузі брикети кускусу. Я зазирнув туди, щоб розжитися кофеїном. Ми там були практично самі: решта команди розсіялася по всьому кораблю: від купола до фабрики.

— Лінгвісти нею не послуговуються? — Я знав, що дехто таки користувався.

— Ми — ні. — «А всі решта — просто ремісники». — Штука з теорією ігор полягає ось в чому: вона передбачає, що кожен із гравців має раціональний інтерес. Але ж люди не раціональні.

— Раніше передбачала, — підправив я Сашу. — Сьогодні враховується також фактор соціальної неврології.

— Людської соціальної неврології. — Вона відкусила шматочок брикету і сказала з повним ротом каші: — Теорію ігор можна застосовувати тоді, коли йдеться про раціональних, людських гравців. Невже ти гадаєш, що її справді можна застосувати до он тих? — Вона махнула рукою в бік архетипових прибульців, що чаїлися за корабельною обшивкою.

— Звісно, у неї є певні обмеження, — визнав я. — Але думаю, є сенс використовувати ті інструменти, до яких можеш дотягнутися.

Саша пирхнула:

— Тобто якщо ти не зможеш роздобути необхідних креслень, то будуватимеш дім своєї мрії, послуговуючись збіркою вульгарних лимериків?

— Ясно, що ні, — відказав я, а тоді мимоволі почав виправдовуватися: — Але для мене ця теорія виявилася досить корисною. Ще й у геть несподіваних сферах.

— Справді? Назви таку.

— Дні народження, — відказав я і одразу про це пошкодував.

Саша припинила жувати. Щось спалахнуло в її очах, коли вона та інші частини її «я» нашорошили вуха.

— Продовжуй, — сказала вона, і я відчув, що дослухається вся Банда.

— Та нічого особливого. Просто приклад.

— Ану ж розкажи нам, — Саша нахилила голову Джеймс.

Я знизав плечима. Тут немає з чого робити таємницю.

— Ну, згідно з теорією ігор ти ніколи не повинен нікому розповідати, коли в тебе день народження.

— Не розумію.

— Це програшна позиція. Немає переможних стратегій.

— Яких іще стратегій? Це ж просто день народження.

Челсі сказала абсолютно те саме, коли я намагався їй пояснити концепцію.

— Дивись, — сказав я. — Припустімо, ти кажеш усім, коли твій день народження, але нічого не відбувається. Це ж наче ляпас по обличчю.

— Або вони організують вечірку, — відповіла Челсі.

— Тоді ти не знатимеш, чи зробили вони це щиро, а чи попередній досвід спілкування змусив їх святкувати подію, яку в іншому разі вони б проігнорували. Але якщо ти нікому не скажеш і ніхто не відзначатиме цей день, немає жодної причини почуватися погано, адже, зрештою, ніхто й не знав. А якщо хтось таки почастує тебе випивкою, то це абсолютно щиро, адже жодна людина не докладала б зусиль, щоб дізнатися, коли твій день народження — і не святкувала б його потім, — якби щиро не любила тебе.

Звісно ж, Банда була тямовитішою, тож вона швидше сприймала такі речі. Мені не довелося пояснювати їй словами. Я просто підключився до КонСенсусу та накреслив таблицю: дві колонки «Казати/He казати», два ряди «Святкували/He святкували» — і неспростовна чорно-біла логіка у самих клітинках, що демонструє втрати і переваги. Неможливо заперечити результат обчислень: замовчування — єдина виграшна стратегія. Тільки дурні розповідають про свої дні народження.

Саша поглянула на мене.

— Ти показував це комусь іншому?

— Так. Своїй дівчині.

У неї поповзли догори брови:

— У тебе була дівчина? Справжня?

Я кивнув:

— Колись.

— Тобто після того, як ти їй оце показав?

— Ну так.

— Он воно що… — Вона перевела погляд на таблицю. — Просто цікаво, Сірі. Як вона зреагувала?

— Насправді ніяк. Спершу. Потім — розсміялася.

— Вона краща жінка, ніж я, — Саша похитала головою. — Я б тебе одразу покинула.

Моя нічна прогулянка уздовж хребта корабля: неймовірний омріяний політ з єдиним ступенем свободи. Широко розкинувши руки й обертаючись у ніжному бризі барабана, я пропливав крізь люки й коридори. Бейтс кружляла навколо мене, кидаючи свій м’ячик об контейнери та перегородки, вигинаючись, аби впіймати кожен кручений м’яч у розбурханій псевдогравітації. Щойно я проплив повз, її іграшка відбилася від драбини й опинилася поза зоною досяжності. Всю дорогу до голкового вушка, що відділяє саркофаг від містка, мене супроводжувала лайка майора.

Я загальмував неподалік від купола, зупинений тихими голосами, що линули згори.

— Ну звісно, вони прекрасні, — пробурмотів Шпіндель. — Вони ж зірки.

— Але, підозрюю, ти хотів би ними милуватися не зі мною, — сказала Джеймс.

— Ти друга в списку. Але в мене побачення з Мішель.

— Вона не казала про це.

— А вона й не розповідає тобі всього. Запитай у неї.

— Взагалі-то це тіло приймає антилібіди. Навіть якщо твоє ні.

— Іноді банан — це просто банан, Сьюз. Ерос — це ж тільки один із видів кохання. Стародавні греки он нарахували цілих чотири.

— Та-а-а-ак, — це точно більше не Сьюзан. — Отже, ти надихаєшся купкою содомітів.

— Блядь, Саша. Все, про що я прошу, — кілька хвилин наодинці з Мішель, доки відвернувся наглядач…

— Це ж і моє тіло, Ізю. Ти намагаєшся і мені забити гол?

— Я лише хочу поговорити, ясно? На самоті. Так багато прошу?

Я почув, як Саша вдихнула повітря.

Видихнула вже Мішель.

— Вибач, малий. Ти ж знаєш Банду.

— Дякувати Богу! Щоразу, як доходить до живого побачення, я наче постаю перед радою інспекторів.

— Тоді тобі пощастило, що ти їм подобаєшся.

— Я вважаю, що ти маєш підняти бунт.

— Ти завжди можеш підселитися до нас.

Я почув тихий шелест — тіла м’яко торкаються одне до одного.

— Як ти? — запитав Шпіндель. — Усе гаразд?

— Доволі непогано. Думаю, я нарешті звикла знову бути живою. А ти як?

— А я завжди незграба, і байдуже, скільки до того пробув мертвим.

— Ти чудово даєш собі раду.

— Мерсі… Я намагаюся.

Ненадовго запала тиша. «Тезей» тихо гудів сам до себе.

— Матуся мала рацію, — сказала Мішель. — Вони насправді прекрасні.

— Що ти бачиш, коли дивишся на них? — А тоді, ніби намагаючись уточнити: — Тобто…

— Вони колючі, — відповіла Мішель. — Коли я повертаю голову, то наче відчуваю, як крізь мою шкіру хвилями проходять стрічки дуже тонких голок. Але це зовсім не боляче. Просто легеньке поколювання, майже як електричне. Приємно.

— Я б хотів мати змогу відчути так само.

— У тебе є інтерфейс. Просто приєднай камеру до тім’яної долі замість зорової зони.

— І буду лише знати, як машина відчуває побачене, так? А я все одно не знатиму, як ти це відчуваєш.

— Ісааку Шпінделю, ти романтик.

— Та ні.

— Ти не хочеш знати. Хочеш зберегти таємницю.

— Раптом ти не помітила, у нас і так вдосталь таємниць, яким потрібно дати раду.

— Так, але ж ми нічого не можемо з ними зробити.

— Це зміниться. Скоро у нас буде до чортиків роботи.

— Думаєш?

— Розраховую на це, — відповів Шпіндель. — Поки що ми тільки витріщалися з відстані, це так. Але найцікавіше почнеться, коли ми заліземо туди і почнемо скрізь штрикати дрючком.

— Можливо, для тебе. Має ж десь у тому місиві бути щось біологічне, з органічними компонентами.

— Та мабуть. А ти говоритимеш з ними, доки я проводитиму медогляд.

— Може, й ні. Матуся і за тисячу років цього не визнає, але ти був правий щодо мови. Це справді лише спосіб обійти проблему. Неначе намагаєшся описати сни димовими сигналами. Мова шляхетна, можливо, це найшляхетніше з усього, на що здатне людське тіло, але неможливо без втрат перетворити заграву на низку рохкань. Мова обмежує. Можливо, те, що ховається там, навіть не використовує її.

— Закладаюся, використовує.

— Відколи це така зміна поглядів? Ти ж завжди підкреслюєш, наскільки мова неефективна.

— Лише коли намагаюся влізти у твою шкуру. Трусики — то зовсім інша річ, — розреготався він над власним жартом. — А якщо серйозно, то що ж вони використовуватимуть натомість? Телепатію? Кажу тобі, скоро по вуха сидітимеш у всіляких ієрогліфах. Навіть більше: ще й розшифруєш їх за рекордно короткий час.

— Ти такий милий, але я сумніваюся. У половині випадків я навіть не можу розшифрувати Юкку, — Мішель на мить замовкла. — Він справді іноді мене дістає.

— Тебе і сім мільярдів інших людей.

— Так. Розумію, що це безглуздо, але коли його немає поруч, якась частинка мене продовжує міркувати над тим, де він може ховатися. А коли він стоїть переді мною, я почуваюся так, наче сама мусила б ховатися.

— Він не винен, що у нас від нього дрижаки.

— Знаю. Але навряд чи це піднімає бойовий дух. Якому генію спало на думку зробити головним вампіра?

— Ну а що з ним іще робити? Ти б хотіла сама віддавати накази йому?

— Річ не лише в тому, як він рухається. Важливо ще, як він говорить. Це неправильно.

— Ти ж знаєш, що він…

— Я не кажу про цю штуку з теперішнім часом чи гортанні приголосні. Ти сам чув, як він розмовляє. Він лаконічний.

— Це ефективно.

— Це вдавано, Ісааку. Він розумніший, ніж усі ми разом взяті, але часом говорить так, наче має у словниковому запасі всього п’ятдесят слів. — Тихе пирхання. — Навряд чи кілька прислівників були б для нього смертельною дозою.

— Ох, ти так кажеш, бо ти лінгвіст і просто не розумієш, як хтось може не хотіти купатися в абсолютній красі мови, — гмикнув Шпіндель з жартівливим пафосом. — А я біолог, тож для мене все логічно.

— Он як! То поясни тоді мені, о могутній і мудрий різнику жаб.

— Залюбки. Кровопивця — мігрант, а не резидент.

— Що таке… А, ти про дельфінів-косаток, так? Свистячі діалекти.

— Кажу ж тобі, забудь про мову. Поміркуй про спосіб життя. Резиденти ж їдять риб, чи не так? Вони збираються великими групами, не дуже активно пересуваються і постійно базікають. — Я почув шурхіт руху і уявив, як Шпіндель нахиляється й кладе долоню на руку Мішель. А сенсори в рукавицях розповідають йому, яка вона на дотик. — А мігранти харчуються ссавцями. Тюлені, морські леви — розумна здобич. Достатньо розумна, щоб сховатися, коли почує удар плавця по воді чи низку клацань. Тому мігранти підступні. Полюють маленькими групами по всій території і не розтуляють рота, аби не почули їхнього наближення.

— І Юкка — мігрант.

— Інстинкти підказують йому, що біля здобичі треба мовчати. Щоразу, коли він розкриває рота, коли дозволяє побачити себе, він бореться з власним стовбуром головного мозку. Можливо, не варто надто прискіпуватися до старигана за те, що він — не найкращий у світі оратор, га?

— Під час кожного інструктажу він тамує бажання нас пожерти? Це заспокоює.

Шпіндель реготнув.

— Можливо, все не так кепсько. Думаю, здійснивши вбивство, навіть дельфіни-косатки стають не такими потаємними. Навіщо ховатися на повний шлунок?

— Отже, він не бореться з власним стовбуром мозку. Він просто не голодний.

— Можливо, і те, й інше. Насправді ж інстинкт ніколи нікуди не зникає. Але скажу тобі дещо. — Грайливість зникла зі Шпінделевого голосу. — Немає жодних проблем, якщо Сарасті хоче провести нараду зі своєї каюти. Але якщо ми взагалі перестанемо його бачити, то доведеться озиратися через плече.

Повертаючись думками у минуле, я нарешті можу визнати: я заздрив Шпінделевому вмінню поводитися з жінками. Перепаяний і склеєний зі шматочків, він був незграбним одороблом, що корчилося від судом і спазмів, що заледве відчувало власну шкіру. А проте Ісааку якимось дивом вдавалося лишатися…

Чарівним. Ось воно, правильне слово. Чарівним.

Соціальної необхідності для цього вже не було: вона застаріла, як і невіртуальний парний секс. Але ж навіть я таке практикував; і було б непогано оволодіти навичками Шпінделя, аби за необхідності вдаватися до самоприниження.

Особливо, коли наші стосунки з Челсі почали розпадатися.

Звісно, у мене також був власний стиль. Я, по-своєму, намагався бути чарівним. Якось, після чергової суперечки про чесність і емоційні маніпуляції, я почав міркувати, що ситуацію могла б пом’якшити крихта гумору. Я підозрював, що Челсі просто не розбиралася у міжстатевих стосунках. Так, вона коригувала людям мізки, щоб заробити на життя, але, можливо, просто запам’ятала схему, не замислюючись над тим, як вона утворилася і які правила природного відбору її сформували. Може, вона щиро не розуміла, що ми еволюційні вороги, що всі стосунки приречені на невдачу. Якби ж я міг закласти те знання їй у голову — якби пройшов крізь її захист — можливо, ми могли б усе владнати.

Поміркувавши про це, я придумав чудовий спосіб донести до неї інформацію. Я написав для неї казку на ніч, сповнену гумору й ніжності, і назвав її

«Книга овогенезу[58]»

Спочатку були гамети. І хоча вже існувала стать, роду ще не було, і життя було гармонійним.

І сказав Бог: «Нехай буде Сперматозоїд!», і деякі статеві клітини зменшилися, їхнє виробництво здешевилося — і вони затопили ринок.

І сказав Бог: «Нехай буде Яйцеклітина!»: і Сперматозоїди, як чума, накинулися на інші статеві клітини. Лише деякі з них понесли плоди, адже не дбав Сперматозоїд про їжу для зиготи, тож тільки найбільші Яйцеклітини змогли пережити дефіцит. І виросли вони великими, коли прийшла пора на те.

І помістив Бог Яйцеклітини в лоно, сказавши: «Чекайте тут: вага ваша-бо незграбними вас зробила, тож Сперматозоїд шукати вас має у ваших світлицях. Віднині й довіку запліднюватиметеся ви внутрішньо». І стало так.

І сказав Бог гаметам: «Плід єднання вашого може дозрівати в будь-якому місці і форм будь-яких набувати. Може він дихати повітрям, водою чи сірчистими грязями підводних гідротермальних джерел. Та заповіді моєї єдиної не забувайте, яка не змінилася з початку часів: поширюйте гени свої».

Так на світ з явилися Сперматозоїд і Яйцеклітина. І сказав Сперматозоїд: «Я дешевий і чисельний, і як засіюся рясно, то зможу виконати волю Господню. Завжди я маю шукати нових партнерок, а тоді полишати їх, щойно дитя вони понесуть, адже лон — багато, а часу — обмаль».

Та заперечила йому Яйцеклітина: «Тягар-бо народження важко тисне на мене. Я мушу нести у собі плоть, яка лишень наполовину моя, виношувати і годувати її, навіть коли та залишить світлицю мою (до того часу багато Яйцеклітин уже були теплокровними і волохатими.) Мої діти не численні, і мушу я себе посвятити їм, щоб захищати щомиті від усякої напасті. І я хочу, аби Сперматозоїд допомагав мені, адже це через нього я стала такою. Най залишається він зі мною, і не дам я йому блудити і тішитися з конкурентками моїми».

І не сподобалося це Сперматозоїду.

І усміхнувся Бог, і заповів Сперматозоїду та Яйцеклітині воювати одне з одним аж до дня, коли вони відімруть.

Одного похмурого вечора, у вівторок, я приніс Челсі квіти. Скільки іронії в давній романтичній традиції: перед спарюванням задобрювати партнерку зрізаними геніталіями іншого виду. І тоді, коли ми збиралися зайнятися сексом, я й розповів їй цю історію.

Досі не розумію, що пішло не так.

Скляна стеля — в тобі. Скляна скеля — це свідомість.

Якоб Гольцбрінк, «Ключі від планети»

Ще до того, як ми залишили Землю, ходили чутки про четверту хвилю: за нами в глибокий космос мовчки суне флот дредноутів — раптом гарматне м’ясо в авангарді натрапить на щось паскудне. А якщо прибульці виявляться привітними, завжди напоготові посольський фрегат, переповнений політиками і генеральними директорами, що ладні ліктями торувати собі шлях у передні ряди. І байдуже, що на Землі немає ні дредноутів для глибокого космосу, ні посольських кораблів. «Тезея» також не існувало до Вогнепаду. Про такі плани нам ніхто не повідомляв, але ж тим, хто на передовій, ніколи не окреслюють загального плану. Що менше вони знають, то менше зможуть видати.

Я і досі не знаю, чи існувала коли-небудь четверта хвиля. Підтверджень цьому я не бачив — якщо мої спостереження чогось варті. Можливо, ми лишили їх борсатися біля Бернса-Колфілда. А може, вони пролетіли за нами аж до Великого Бена, підібралися достатньо близько, щоб побачити, з чим ми маємо справу, а тоді втекли ще до того, як ті справи стали зовсім кепськими.

Цікаво, як усе було насправді. Цікаво, чи дісталися вони додому.

Тепер я озираюся назад… і сподіваюся, що ні.

Величезний шмат чогось желеподібного вдарило «Тезея» у бік. Низ гойднувся, наче маятник. Шпіндель в іншому кінці барабана скрикнув, наче ошпарений. Я і сам ледь насправді не обпікся, відкриваючи на камбузі порцію гарячої кави.

«Ось і воно, — подумав я. — Ми підійшли надто близько. Вони завдають удару у відповідь».

— Що за…

На загальній лінії спалахнув індикатор — Бейтс підключилася з містка.

— Увімкнувся головний двигун. Ми змінюємо курс.

— Що? Куди? За чиїм наказом?

— За моїм, — відповів Сарасті, вигулькнувши перед нами.

Усі замовкли. Крізь люк з корми до барабану проникав звук — скреготіння. Я пропінгував систему розподілу ресурсів: фабрика переналаштовувалася на масове виробництво легованої[59] кераміки.

Протирадіаційний щит. Твердий, громіздкий і примітивний, на відміну від контрольованих магнітних полів, на які ми зазвичай покладалися.

Заспана Банда вийшла зі свого намету, і Саша буркнула:

— Що за хуйня?

— Дивіться. — Сарасті потягнувся до КонСенсуса і струснув його.

То був не інструктаж, а бліц-кріґ: гравітаційні криниці й орбітальні траєкторії, симуляції дотичної напруги в грозових хмарах амонію та водню, стереоскопічні ландшафти, поховані під усілякими фільтрами — від гамма- до радіовипромінювання. Я бачив точки розриву, сідлові точки й нестабільну рівновагу. Я бачив згорнуті катастрофи в п’ятьох вимірах. Мої імплантати розтягувалися, щоб увібрати інформацію. Біологічна частина мого мозку намагалася зрозуміти найголовніше.

Там, унизу, у всіх на очах щось ховалося.

Аккреційний пояс Бена мав паскудну вдачу, і просто так його підступів не помітиш: хоча Сарасті й довелося проаналізувати траєкторії всіх камінців, уламків скель і планетезималей[60], але ні він сам, ні його з Капітаном об’єднаний інтелект так і не могли пояснити ці траєкторії простим наслідком колишніх пертурбацій. Пил не просто всідався: частина його спускалася донизу за наказом чогось, що навіть зараз простягало руки з вершин хмар і зривало з орбіти уламки.

Не всі уламки влучали. Екваторіальні райони Бена регулярно осявалися метеоритними спалахами, значно слабкішими за яскраві сліди скіммерів. Вони зникали — й оком не змигнеш, але в розподіл частот не вписувалися всі камені, що впали. Скидалося на те, що уламки раз по раз просто розчинялися у паралельному всесвіті.

Або ж перехоплювалися чимось із цього всесвіту. Чимось, що кружляло навколо Бенового екватора кожні сорок годин так низько, що ледь не торкалося атмосфери. Чимось, чого не роздивишся ні у видимому спектрі, ні в інфрачервоному випромінюванні, ні за допомогою радара. Чимось, що лишалося б тільки гіпотезою, якби просто на очах у «Тезея» розжарений хвіст скіммера не пропалив атмосфери позаду нього.

Сарасті збільшив кадр і поставив його посередині: яскравий інверсійний слід перетинав по діагоналі вічну ніч Бена, на півдорозі сповзав на один-два градуси лівіше, а тоді, за мить до того, як зникнути з поля зору, повертався. Стоп-кадр демонстрував промінь застиглого світла, просто у центрі якого виринав сегмент, там, де скіммер лише на волосинку відхилився вбік. Сегмент завдовжки дев’ять кілометрів.

— Він маскується, — вражено промовила Саша.

— Не надто вдало, — з переднього люка з’явилася Бейтс і рушила до хребта. — Його непогано видно у відбитому світлі. — На півдорозі до палуби схопилася за поручні, звичним рухом перевернулася і стала на сходи. — І як ми раніше його не помітили?

— Не було фонового освітлення? — висунув гіпотезу Шпіндель.

— Тут не просто інверсійний слід. Погляньте на хмари. — Поза сумнівом, Бенові хмари демонстрували такий самий незначний зсув. Бейтс ступила на палубу й підійшла до столу для нарад. — Ми мусили раніше це помітити.

— Інші зонди не бачать жодного артефакту, — сказав Сарасті. — А цей зонд налаштувався на ширший кут. Двадцять сім градусів.

— Ширший кут до чого? — перепитала Саша.

— До лінії, — буркнув Бейтс. — Між нами і ними.

На тактичній діаграмі все було чудово видно: «Тезей» падав на планету по передбаченій дузі, але розіслані нами зонди не надто переймалися еліпсом Гомана. Вони летіли просто донизу, а їхні курси лише на кілька градусів відхилялися від умовної лінії, що з’єднувала Бена й «Тезея».

Окрім цього одного. Він обрав ширшу траєкторію — і розгадав підступ.

— Що далі від нашого курсу, то очевидніша невідповідність, — пояснив Сарасті. — Гадаю, її чітко помітно будь-де на траверсі.

— Отже, ми у сліпій плямі? А що як змінити курс?

Бейтс похитала головою.

— Сліпа пляма рухається, Сашо. Вона…

— Переслідує нас. — Саша втягнула повітря крізь зуби. — Паскуда.

Шпіндель смикнувся.

— То що ж воно таке? Наша фабрика скіммерів?

Пікселі стоп-кадру заворушилися. З бурхливих вирів та закрутів атмосфери Бена постало щось зернисте й нечітке. Самі лише вигини, зубці — і жодного гладкого краю. Важко було визначити, які з цих обрисів реальні, а які позначені фрактальним впливом шару хмар, що лежав унизу. Загалом об’єкт скидався на тор чи радше на купку вищерблених предметів, з’єднаних у щось схоже на кільце — і він був велетенським. Дев’ять кілометрів інверсійного сліду ледь торкнулися його периметру, зрізавши сорок чи п’ятдесят градусів дуги.

Доки Сарасті стисло викладав нам свої міркування, корабель припинив прискорюватися. Низ повернувся на місце. Але ми — ні. Наші сумніви щодо того, варто чи не варто наближатися, лишилися в минулому. Ми мчали просто вперед — і до біса наслідки.

— Гей, воно завширшки тридцять кілометрів, та ще й невидиме, — зауважила Саша. — Чи не варто було б нам бути трохи обачнішими?

Шпіндель знизав плечима.

— Якби ми могли передбачити рішення вампірів, то вони б нам просто не знадобилися, чи не так?

На панелі з’явилася нова грань. Пряма лінія вибухнула рухомими горами на частотних гістограмах і гармонійних спектрах. Справжній оркестр видимого світла.

— Лазер з модульованим випромінюванням, — доповіла Бейтс.

Шпіндель підвів голову.

— Звідти?

Бейтс кивнула.

— Одразу після того, як ми його викрили. Цікавий збіг.

— Страшний збіг, — уточнив Шпіндель. — Як воно дізналося?

— Ми змінили курс і прямуємо просто до нього.

Світлове видиво тривало, зазираючи до нас у вікна.

— Хай би чим воно було, — промовила Бейтс, — але воно говорить з нами.

— У такому разі, — зауважив приємний голос, — час сказати йому «привіт».

До командування знову повернулася Сьюзан Джеймс.

Я був єдиним спостерігачем.

Усі решта взялися до роботи — кожен займався своєю справою. Шпіндель пропускав виявлений Сарасті нечіткий силует крізь низку фільтрів, сподіваючись витягнути з механіки бодай трохи біології. Бейтс порівнювала морфометрію замаскованого артефакту зі скіммерами. Сарасті згори спостерігав за всіма нами і думав свої вампірські думи — глибші, ніж будь-що, до чого ми могли б прагнути. Але то все була лише ілюзія роботи. У центрі уваги перебувала Банда чотирьох під вправним керівництвом Сьюзан Джеймс.

Вона схопила найближчий стілець, сіла і підняла руки, неначе збиралася диригувати оркестром. Її пальці літали в повітрі, немов вона грала на віртуальних клавішах, губи й щелепа посмикувалися від беззвучних наказів. Я підключився до її каналу… і побачив, як сигнал прибульців обростає текстом:

«РОРШАХ» ВИКЛИКАЄ КОРАБЕЛЬ,

ЩО НАБЛИЖАЄТЬСЯ З АЗИМУТОМ 116°,

СХИЛЕННЯМ 23°. «ТЕЗЕЮ», ВІТАЮ.

«РОРШАХ» ВИКЛИКАЄ КОРАБЕЛЬ,

ЩО НАБЛИЖАЄТЬСЯ З АЗИМУТОМ 116°,

СХИЛЕННЯМ 23°. «ТЕЗЕЮ», ВІТАЮ.

«РОРШАХ» ВИКЛИКАЄ КОРАБЕЛЬ,

ЩО НАБЛИЖАЄТЬСЯ…

Вона розшифрувала це бісове повідомлення. Уже. Навіть відповіла:

«Тезей» — «Роршаху». Вітаю, «Роршаху».

ВІТАЮ, «ТЕЗЕЮ». РАДИЙ БАЧИТИ.

Вона впоралися швидше, ніж за три хвилини. Чи то пак вони впоралися швидше, ніж за три хвилини: чотири відокремлені особистості з повноцінною свідомістю та декілька дюжин підсвідомих семіотичних модулів, що працювали паралельно, вправно вирізьблені з одного шматка сірої матерії. Тепер я міг зрозуміти, чому хтось наважився вдатися до такої наруги над власним мозком, якщо це дає такий неймовірний результат.

До цієї миті я навіть не був упевнений, що виживання — достатньо вагома причина для такого розщеплення.

— Просимо дозволу наблизитися, — відповіла Банда. Просто і відверто: тільки факти і дані, аби лишалося якомога менше двозначностей і непорозумінь. Милі сентименти на кшталт «ми прийшли з миром» можуть зачекати. Знайомство — не найкращий час для культурного обміну.

ВАМ СЛІД ТРИМАТИСЯ НА ВІДДАЛІ. СЕРЙОЗНО.

ЦЕ НЕБЕЗПЕЧНЕ МІСЦЕ.

Ці слова привернули увагу. Бейтс і Шпіндель на мить завагалися у своїх власних ментальних просторах і зазирнули до Джеймс.

Запитуємо інформацію щодо небезпеки — надіслала відповідь Банда, і далі притримуючись конкретики.

НАДТО БЛИЗЬКО Й НЕБЕЗПЕЧНО ДЛЯ ВАС.

УСКЛАДНЕННЯ НА НИЗЬКІЙ ОРБІТІ.

Запитуємо інформацію щодо ускладнень на низькій орбіті.

ЛЕТАЛЬНЕ СЕРЕДОВИЩЕ. КАМІННЯ ТА РАДІАЦІЯ. ЯК ЗАБАЖАЄТЕ. Я З ЦИМ МОЖУ ВПОРАТИСЯ, АЛЕ ТАКІ ВЖЕ МИ Є.

Ми знаємо про каміння на низькій орбіти Наше обладнання може впоратися з радіацією. Запитуємо інформацію щодо інших ризиків.

Я зазирнув під транскрипцію в канал, звідки вона надходила. «Тезей» перетворив частину вхідного променя на звукову хвилю за кольоровим кодуванням. Отже, голосова комунікація. Вони розмовляли. По той бік іконки лунали чисті звуки інопланетної мови.

Звісно ж, я не міг встояти.

— Між нами, друзями, гаразд? Ви прибули до нас на свято?

Англійська мова. Людський голос, чоловічий. Старий.

— Ми прибули для дослідження, — відповіла Банда голосом, що належав «Тезею». — Ведемо пошук істот, які надіслали об’єкти в довколасонячний простір, для налагодження з ними діалогу.

— Перший контакт. Звучить як привід для святкування.

Я двічі перевірив джерело інформації. Ні, це не переклад. Це справжній необроблений сигнал, що надходив від «Роршаха» — так він себе називав. Принаймні, частина сигналу. Були ще й інші елементи, не акустичні, закодовані у промені.

Я переглядав їх, коли Джеймс знову заговорила:

— Запитую інформацію щодо вашого святкування.

Це був стандартний міжкорабельний протокол встановлення зв’язку.

— Вам цікаво? — гучніше запитав тепер уже молодший голос.

— Так.

— Справді?

— Так, — терпляче повторила Банда.

— Хто ти?

Секундне вагання.

— Це «Тезей».

— Я знаю це, прототипе. — Тепер китайською. — Хто ти?

Жодних очевидних змін у тональності, але водночас голос став суворішим.

— Це Сьюзан Джеймс. Я…

— Тобі тут не сподобається, Сьюзан. Це пов’язано з фетишистськими релігійними віруваннями. Тут проводяться небезпечні ритуали.

Джеймс закусила губу.

— Просимо уточнення. Ми в небезпеці через ці ритуали?

— Цілком можливо.

— Просимо уточнення. Небезпеку становлять ритуали чи середовище на низькій орбіті?

— Середовище порушень. Тобі варто бути уважною, Сьюзан. Неувага передбачає байдужість, — сказав «Роршах». — Або неповагу, — додав він за мить.

У нас було чотири години, перш ніж Бен закрив об’єкт. Чотири години безперервного спілкування, яке виявилося значно простішим, ніж будь-хто міг сподіватися. Зрештою, він розмовляв нашою мовою. Він регулярно повторював ввічливе занепокоєння нашим добробутом. І все ж, попри всю простоту людської мови, він розповів нам надзвичайно мало. За чотири години він примудрився уникнути прямої відповіді на запитання, що стосувалися будь-якої теми, окрім як надзвичайної небажаності близького контакту, й до часу, коли об’єкт зник, ми так і не з’ясували чому.

Посеред розмови на палубу опустився Сарасті. Його ноги не торкалися сходів. Він простягнув руку і схопився за поручень, щоб відновити рівновагу під час приземлення, і лише трішки заточився. Якби я наважився на таке, то стрибав би в результаті палубою, наче камінчик у бетонозмішувачі.

Решту розмови вампір стояв як укопаний. Його обличчя застигло, а очі ховалися під оніксовими окулярами. Коли сигнал «Роршаха» обірвався на півслові, він жестом зібрав нас навколо столу.

— Він говорить, — зауважив вампір.

Джеймс кивнула.

— Багато не каже, лише просить нас триматися оддалік. Голос належить дорослому чоловікові, але його ймовірний вік змінювався кілька разів.

Він все це й так чув.

— Структура?

— Він чітко дотримується міжкорабельних протоколів. Його словниковий запас значно ширший, ніж можна було б скомпонувати зі стандартного базікання між кількома пілотами, а отже, вони як мінімум кілька років прослуховували наш внутрішньосистемний трафік. З іншого боку, якби вони прослідковували розважальні програми, то їхній запас був би ще ширшим, а тому можна зробити висновок, що вони прибули після Доби Ефірного мовлення.

— Наскільки вправно вони послуговуються наявним у них словниковим запасом?

— Вони вдаються до фразово-структурної граматики, підтримують зв’язок між реченнями. Рекурсія за Хомським[61] налічує щонайменше чотири рівні в глибину, і я не бачу перешкод до її поглиблення, якщо контакт продовжиться. Це не папуги, Юкко. Вони знають правила. Те ім’я, наприклад…

— «Роршах», — буркнула Бейтс. Кісточки її пальців хруснули, коли вона стиснула м’ячик. — Цікавий вибір.

— Я перевірив журнал. На Марсіанській Петлі є вантажний корабель-антимерник[62] з такою ж назвою. Хай би з ким ми розмовляли, але вони себе самі вважають кораблем, саме тому й позичили одну з наших назв.

Шпіндель, який щойно примчав з камбуза, гепнувся у крісло біля мене. В його руці, немов желе, виблискувала кулька з кавою.

— Але чому саме ця назва з усіх внутрішньосистемних кораблів? Здається надто символічною як для випадкового вибору.

— Не думаю, що вибір випадковий. Незвичайні назви кораблів викликають коментарі. Пілот «Роршаха» виходить на зв’язок з іншим кораблем, а інший корабель відповідає щось на кшталт «О Господи, що за ім’я в тебе, Роршаху» — і починає імпровізувати, пригадуючи походження імені, і все це відбувається в ефірі. Якщо хтось підслухав ту балачку, то він з’ясував не тільки назву, а й предмет, до якого вона має стосунок, а також виловив частину значення з контексту. Можливо, наші інопланетні друзі перебрали половину реєстру і вирішили, що «Роршах» — краща назва для чогось невідомого, ніж, скажімо, космічний корабель «Джеймі Метьюз».

— Ревно дбають про свою територію і до того ж розумні, — скривився Шпіндель, витягуючи чашку з-під крісла. — Просто неймовірно!

Бейтс знизала плечима.

— Може, і дбають про територію, але ж необов’язково агресивні. Цікаво, чи зможуть вони справді завдати нам шкоди, якщо захочуть.

— Не знаю, — сказав Шпіндель. — Ці скіммери…

Майор махнула рукою.

— Великі кораблі маневрують повільно. Якби вони надумали пограти з нами в більярд, то ми побачили б це заздалегідь. — Аманда подивилася на людей за столом. — Слухайте, невже я одна вважаю все це дивним? Міжзоряна технологія, що трансформує більші за Юпітер планети й шикує метеорити, наче слонів на параді, — і вони ховаються? Від нас?

— Хіба що тут є хтось іще, — стривожено припустила Джеймс.

Бейтс похитала головою.

— Маскування було спрямованим. Воно було розраховане на нас, і тільки на нас.

— І навіть ми змогли побачити крізь нього, — додав Шпіндель.

— Саме так. Отже, вони перейшли до плану Б, який не передбачає нічого, окрім блефування й нечітких погроз. Я лише хочу сказати, що вони поводяться не як гіганти. Здається, «Роршах»… імпровізує. Навряд чи вони чекали на нас.

— Звісно, ні. Бернс-Колфілд…

— Навряд чи вони чекали на нас зараз.

— Гм, — Шпіндель перетравлював почуте.

Майор провела рукою по поголеній голові.

— Чому б це їм вважати, що ми просто відступимося, після того як дізналися, що нас надурили? Звісно ж, ми почнемо пошуки. Бернс-Колфілд може вважатися тільки тимчасовим заходом. Якби я була ними, то розраховувала б, що рано чи пізно ми сюди дістанемося. Але, здається, вони прорахувалися. Ми просто дісталися сюди раніше, ніж вони сподівалися — і заскочили їх зі спущеними штанами.

Шпіндель відкрив кульку та вилив її вміст у чашку.

— Доволі серйозний прорахунок як на таких розумак, так? — Під час контакту з гарячою рідиною голограма на чашці заблищала, нагадуючи засклілий від радіаційних відходів сектор Газа. Приміщення заповнив запах пластифікованої кави. — Особливо після того, як вони вивчили нас до квадратного метра, — додав він.

— І що ж вони побачили? Антимерників. Сонячні вітрила. Кораблі, яким потрібно купу років, щоб дістатися до пояса Койпера, і яким бракує ресурсів, аби вирушити далі. Телематерія на той час існувала тільки на симуляторах «Боїнгів» та півдюжині зразків. Складно помітити. От вони й подумали, щоб замилити очі, достатньо одного муляжа, і тепер у них є стільки часу, скільки потрібно.

— Потрібно для чого? — запитав Джеймс.

— А хай би для чого, — відповіла Бейтс. — Але ми вчасно нагодилися.

Шпіндель слабкою рукою підняв чашку і ковтнув. Кава тремтіла у ємності. Її поверхня колихалася й брижилася у слабкій гравітації. Джеймс невдоволено стиснула губи. Теоретично відкриті контейнери для рідин були заборонені у середовищах зі змінною гравітацією навіть для людей, які не мали проблем з координацією, як у Шпінделя.

— Отже, вони блефують, — зробив висновок Шпіндель. Бейтс кивнула.

— Принаймні я так думаю. «Роршах» досі будується. Імовірно, ми маємо справу зі своєрідною автоматичною захисною системою.

— Тобто ми можемо не зважати на таблички «Не ходити по газонах»? І просто перти напролом?

— Ми можемо дочекатися слушної миті та дозволити собі не тиснути на них.

— Гм, тобто хоча зараз ми й можемо впоратися з прибульцями, краще зачекати, доки корабель перетвориться з непомітного в нездоланного. — Шпіндель здригнувся і поставив каву на стіл. — Де ти вивчала військову тактику? В Академії рівних можливостей?

Бейтс проігнорувала кпини.

— Те, що «Роршах» досі росте, можливо, є головною причиною, чому вони хотіли б, щоб їм на певний час дали спокій. Ми ж і гадки не маємо, якою є… доросла, так… доросла форма цього об’єкта. Звісно, він ховався. Багато тварин ховаються від хижаків, хоч і не є хижаками самі. Особливо молоді. Так, він ухиляється. Не дає нам відповідей, яких ми від нього чекаємо. А може, він просто їх не знає, ви про таке не думали? Чи багато вдалося б витягнути, якби ми допитували людського ембріона? Доросла особина може поводитися зовсім інакше.

— Доросла особина може дати нам нормального підсрачника.

— Як ми вже знаємо, ембріон теж на таке здатен. — Бейтс закотила під лоба очі. — Господи, Ісааку, ти ж біолог. Чи мушу я тобі нагадувати, скільки боягузливих тварин починають огризатися, якщо їх загнати в кут? Дикобраз ніколи сам не шукає пригод, проте все одно, якщо проігноруєш його попередження, ти отримаєш в морду цілу купу голок.

Шпіндель промовчав. Він якомога далі відсунув каву по ввігнутому столу. Рідина лишалася всередині кухлика — темне коло, абсолютно паралельне до обідка, але трішки нахилене до нас. Мені навіть здалося, що я можу зауважити крихітний вигин самої поверхні.

Джеймс прочистила горло.

— Не хочу відкидати твоїх побоювань, Ісааку, але ми ще не вичерпали дипломатичних заходів. Принаймні, вони готові розмовляти, хай і не так відверто, як нам хотілося б.

— Ну так, воно говорить, — сказав Шпіндель, не відриваючи погляду від нахиленої чашки. — Але не так, як ми.

— Звісно ж, ні. Є певні…

— Це не просто ухиляння від відповідей, він же часом мало не дисклектичний[63], ти помітила? І він плутається у займенниках.

— Зважаючи на те, що він вивчив нашу мову шляхом пасивного підслуховування, говорить він надзвичайно вільно. І з того, що я бачу, він ефективніший в обробці мовлення, ніж ми.

— Необхідно бути ефективним у мові, якщо маєш намір так ухилятися, ні?

— Якби вони були людьми, я б з тобою погодилася, — відповіла Джеймс. — Але те, що видається нам ухилянням чи облудою, можна просто пояснити покладанням на менші концептуальні одиниці.

— Концептуальні одиниці? — перепитала Бейтс, і я збагнув, що майор ніколи не використовувала субтитри, якщо могла обійтися без них.

Джеймс кивнула.

— Можливо, вони обробляють текст слово за словом замість того, щоб сприймати закінчене речення загалом. Що менші одиниці, то швидше їх можна трансформувати. У результаті це дає блискавичні семантичні рефлекси. А ось недолік полягає в тому, що стає складно підтримувати такий самий рівень логічної єдності, адже при перетасуванні втрачаються зв’язки у більших структурах.

— Оце так! — Шпіндель випростався, забувши про рідину й відцентрову силу.

— Я лише хочу сказати, що ми не обов’язково маємо справу з навмисним обманом. Істота, що аналізує інформацію на одному рівні, може не помічати недоречностей на іншому. Імовірно, вона навіть не знає про можливість доступу на той рівень.

— Це не все, що ти хочеш сказати.

— Ісааку, не можна застосовувати людські норми до при…

— А я все думав, куди ти хилиш. — Шпіндель занурився в транскрипції, а вже за мить висмикнув звідти уривок:

Прошу надати інформацію про середовища, які ви вважаєте летальними.

Прошу надати інформацію про вашу думку щодо перспективи неминучого потрапляння в летальне середовище.

РАДИЙ ВИКОНАТИ. АЛЕ ЛЕТАЛЬНИЙ ДЛЯ ВАС ВІДРІЗНЯЄТЬСЯ ВІД ЛЕТАЛЬНОГО ДЛЯ НАС. ЗАНАДТО БАГАТО ЗМІННИХ.

— Ти тестувала його! — весело вигукнув Шпіндель. Він прикусив губу, і його щелепа смикнулася. — Ти чекала на емоційну реакцію!

— То була просто ідея. Вона нічого не довела.

— То чи була різниця? У часі, потрібному на відповідь?

Джеймс завагалася, а тоді похитала головою.

— То була дурна ідея. Існує так багато змінних, що ми й гадки не маємо, як вони… Тобто вони ж прибульці…

— Класична патологія.

— Яка патологія? — запитав я.

— Це нічого не доводить, лиш те, що вони відрізняються від людських особин, — наполягала Джеймс. — І це не означає, що будь-хто з присутніх тут може дивитися на них з погордою.

Я спробував знову:

— Яка патологія?

Джеймс похитала головою. Шпіндель пояснив мені:

— Є такий синдром, можливо, ти навіть колись чув про нього. Балакуни, що схильні до абсурдного слововживання і часто суперечать самі собі. Жодної емоційної реакції.

— Ми ж говоримо не про людей, — тихо повторила Джеймс.

— Але якби говорили, — додав Шпіндель, — то назвали б «Роршах» клінічним соціопатом.

Сарасті мовчав протягом усієї розмови. Але тепер, коли слово зависло у повітрі, я зауважив, що всі стараються не дивитися на нього.

Звісно, ми всі знали, що Юкка Сарасті — соціопат. Просто більшість із нас не згадували про це в добропорядному товаристві.

Шпіндель ніколи не був аж настільки пристойним. Або, можливо, він просто розумів Сарасті; він міг дивитися крізь монстра і бачити організм, такий самий продукт природного відбору, як і людська плоть, яку той пожирав у далекому минулому. Така перспектива дивовижним чином втішала його. Він міг дивитися, як Сарасті за ним спостерігає, — і не здригатися.

— Мені шкода бідного сучого сина, — якось сказав він ще на тренуванні.

Дехто вважав би це абсурдним. Чоловік, який настільки тісно зрісся з машиною, що його власні рухові навички занепали через брак належного харчування і догляду; чоловік, що слухав через рентген та бачив у тінях ультразвуку, настільки зіпсований усілякими модифікаціями, що без сторонньої допомоги навіть не здатний відчути кінчики власних пальців, — і цей чоловік міг відчувати жалість до когось іще, не кажучи вже про хижака з інфрачервоними очима, створеного вбивати людей без жодного докору сумління?

— Не часто зустрінеш когось, хто співчував би соціопатам, — зауважив я.

— А варто було б. Ми принаймні, — він махнув рукою, і якийсь віддалений сенсорний кластер з іншого боку стимулятора загудів і повернувся — обираємо собі імплантати. А вампірам доводиться бути соціопатами. Вони надто схожі на свою здобич — багато систематиків навіть не вважають їх підвидом. Ти знав про це? Вони не надто далеко відійшли від нас, щоб досягнути повної репродуктивної ізоляції. Тож, можливо, це радше синдром, аніж раса. Просто купка вимушених канібалів з постійним набором дефектів.

— І як же це…

— Якщо єдине, що ти можеш їсти, — це представники твого власного виду, співчуття зникає першим. Для них психопатія — це не відхилення, втямив? Лише стратегія виживання. Але від вампірів у людей досі сипле морозом поза шкірою, тож ми заковуємо їх у ланцюги.

— Гадаєш, нам варто було виправити глюк з хрестами?

Усі знали, чому ми цього не зробили. Тільки дурень воскрешатиме почвару без запобіжників. У вампірів вони вбудовані: без антиевклідиків Сарасті мав би великі проблеми, щойно придивися б пильніше до чотирипанельної віконної рами.

Але Шпіндель похитав головою.

— Ми не могли виправити його. Точніше, могли, — уточнив він, — але ж глюк у зоровій зоні кори. І пов’язаний з їхнім омні-савантизмом. Виправ його — і вимкнеш їхні навички розпізнавання зразків. Навіщо тоді було взагалі їх оживляти?

— Я не знав цього.

— Ну, принаймні така офіційна версія, — він замовк на хвилинку і криво осміхнувся. — І знову ж таки, ми без особливих труднощів виправили вади у синтезі протокадерину[64], коли це було потрібно нам.

Я зиркнув на субтитри. Уважний до контексту, КонСенсус показав мені протокадерин ε-Υ — магічний білок мозку людини, який вампіри ніколи не могли синтезувати. Це та причина, чому вони за відсутності людської здобичі не переорієнтувалися на бородавочників та зебр, тож наше відкриття Прямого Кута визначило їхню долю.

— У будь-якому разі, мені здається, що він… якийсь пригнічений, — куточок Шпінделевого рота нервово смикнувся. — Самотній вовк у товаристві овець. Мабуть, ти теж почувався б пригніченим?

— Але їм не подобається товариство, — нагадав я. — Вампірів однієї статі краще взагалі не зводити разом — ну хіба що ти прийматимеш ставки на результат кривавого бенкету. Вони самотні мисливці і дуже ревно охороняють свою територію. Мінімально прийнятне співвідношення між хижаком і здобиччю — один до десяти, а ось людська здобич доволі рідко траплялася у плейстоцені, тож головною загрозою для їхнього виживання стала внутрішньовидова конкуренція. Природний відбір так і не навчив їх грати на одному полі.

Та моя думка зовсім не збентежила Шпінделя.

— Але ж це не означає, що він не може почуватися самотньо, — наполягав він. — Просто він не може виправити проблему.

Вони знають музику, але не слова.

Роберт Гейр, «Без свідомості»

Ми скористалися дзеркалами — величезними круглими та параболічними штуками, кожне надзвичайно тонке і втричі вище за людину. «Тезей» наштампував їх і причепив до хлопавок, наповнених дорогоцінною антиматерією, запаси якої на наших складах неухильно вичерпувалися. За дванадцять годин до контакту корабель розкидав їх, наче конфеті, по точних балістичних траєкторіях, і коли вони опинилися на достатньо далекій відстані, підпалив. Вони розлетілися навсібіч, розсипаючи гамма-іскри, аж доки не вигоріли до останку. А тоді полетіли по інерції через порожнечу, розгортаючи різнобарвні крила, немов бабки.

На величезній відстані від них чотириста тисяч інопланетних машин кружляли і згорали, здається, навіть їх не помітивши.

«Роршах» завис лише за півтори тисячі кілометрів над атмосферою Бена, за сорок годин описуючи його орбітою швидке нескінченне коло. До того часу, коли він знову потрапив у наше поле зору, дзеркала вже вийшли із зони повної сліпоти. КонСенсус здобув великий план екваторіальної зони Бена. Яскравою діаграмою навколо нього спалахували іконки дзеркал, наче розсипані фасетки велетенського складного ока. Та вони не могли гальмувати. Хоч би на яку висоту піднялися дзеркала, вони там довго не затримаються.

— Ось там, — сказала Бейтс.

Ліворуч на сцені зринув міраж, крихітна плямка бурхливого хаосу, не більша за ніготь, якщо дивитися з відстані витягнутої руки. Вона не могла нам нічого розповісти, однак світло відбивалося від дюжин далеких скелець, кожне з яких побачило заледве більше, ніж наш останній зонд — трохи викривлену невидимою призмою зону темних хмар, — кожне дзеркало відбивало сигнал інакше. Капітан просіяв небесні спалахи та зшив із них складну панораму.

Почали проступати окремі деталі.

Спершу — тьмяне срібло тіні, невеличка ямка, що майже губилася в бурхливому вареві екваторіальних хмар. Обертання планети ледь-ледь відкрило її — як камінець у потоці, застряглий у хмарах невидимий палець, по обидва боки якого від дотичного напруження і турбулентності рвалися шари хмар. Шпіндель примружився.

— Флокульний[65] ефект.

Субтитри підказали, що він говорить про сонячну пляму, вузол у магнітному полі Бена.

— Вище, — сказала Джеймс.

Над тією ямкою щось плавало у хмарах, неначе океанський лід, під тиском якого прогинається поверхня води. Я збільшив зображення: порівняно з субкарликом Оаса, в десять разів важчим за Юпітер, «Роршах» видавався крихітним.

Але порівняно з «Тезеєм» — він був велетенським.

Не просто тор, а клубок розміром з місто з переплетеного скловолокна, петель, мостів і тонких шпилів. Звісно ж, текстура поверхні була ілюзією. КонСенсус просто запакував загадковий предмет у відображення тла. І все ж таки, на свій темний, лиховісний лад «Роршах» був прекрасним. Кубло обсидіанових змій і димчасті кришталеві шпичаки.

— Він знову заговорив, — доповіла Джеймс.

— Відповідай, — сказав Сарасті і залишив нас.

* * *

Так вона і зробила. Доки Банда розмовляла з артефактом, усі решта за ним шпигували. З часом зображення погіршилося: дзеркала сходили із заданих траєкторій і ракурс щомиті погіршувався, але КонСенсус тим часом наповнювався інформацією. «Роршах» важив 1,8х10^10 кілограмів, а його загальний об’єм становив 2,3х10^8 кубічних метрів. Судячи з радіозавивання й флокульного ефекту, його магнітне поле було в десять разів потужнішим, ніж сонячне. На диво, шматки розрізненого зображення були достатньо чіткими, щоб виявити спіральні борозни, що посмугували його структуру. («Послідовність Фібоначчі[66], — доповів Шпіндель, зиркнувши на мене оком, що смикалося. — Принаймні вони не зовсім чужинні».) Сферичні протуберанці «прикрашали» вершини щонайменше трьох з незліченних шипів «Роршаха». Борозни у цих зонах лежали не так щільно, неначе набрякла від інфекції і розтягнута шкіра. Перш ніж одне з найважливіших дзеркал зникло з нашого поля зору, воно показало ще один шпичак, розколотий на третину довжини. У вакуумі мертво й нерухомо висіли шматки розірваної матерії.

— Благаю, — тихо промовила Бейтс, — Скажіть мені, що це не те, на що схоже.

Шпіндель усміхнувся.

— Спорангій[67]? Сім’яний стручок? А чому б і ні?

Можливо, «Роршах» і не розмножувався, але він, без сумніву, ріс, підгодовуючись постійним потоком уламків з аккреційного пояса Бена. Ми були достатньо близько, щоб роздивитися процес абсолютно чітко: скелі, гори й камінці падали, наче осад, стікали у водовідвід. Часточки, що потрапляли на артефакт, просто застрягали в ньому. «Роршах» поглинав здобич, неначе величезна метастатична пухлина. Поглинута маса, вочевидь, перероблялася всередині й передавалася до зон верхівкового росту. Судячи з мікроскопічних змін в алометрії артефакту, він ріс із кінчиків гілок.

Процес ні на мить не спинявся: «Роршах» виявився ненажерою.

Він був дивним атрактором у міжзоряній порожнечі. Траєкторії падіння каменів були абсолютно хаотичними — і водночас неймовірно точними. Неначе якийсь кеплеріанський сенсей запустив усю систему, як астрономічну заводну іграшку. Надав їй руху — а решту віддав на відкуп інерції.

— Не думала, що таке можливо, — сказала Бейтс.

Шпіндель знизав плечима.

— Та ну, хаотичні траєкторії так само детерміновані, як і будь-які інші.

— Але ж це не означає, що їх можна передбачити, а тим паче впорядкувати ось так, — яскраві розвідувальні дані відбилися від голеної голови майора. — Необхідно було б знати вихідне положення мільйона змінних з точністю до десяти знаків. Буквально.

— Ага.

— Навіть вампіри на таке не здатні. І квантові комп’ютери також.

Шпіндель знизав плечима, наче маріонетка.

Особистості Банди змінювалися, танцюючи з якимось невидимим партнером, що — попри всі зусилля — не повідомляв нам нічого вартіснішого, ніж нескінченні варіації на тему «Вам тут справді не сподобається». На всі запитання чужинці відповідали іншими запитаннями, примудряючись при цьому вдавати, буцімто вони дають відповідь.

— Ви надсилали Світляків? — запитала Саша.

— Ми надсилали багато чого в різні місця, — відповів «Роршах». — На що вказують їхні специфікації?

— Ми не знаємо їхніх специфікацій. Світляки згоріли над Землею.

— Тоді чому б вам не пошукати там? Коли наші діти відлітають, вони належать самі собі.

Саша заглушила канал.

— Знаєте, з ким ми розмовляємо? З Ісусом з того траханого Назарета, ось з ким.

Шпіндель поглянув на Бейтс. Та знизала плечима й розвела руки.

— Ви не втямили? — Саша похитала головою. — Останній обмін репліками був інформаційним еквівалентом «кесареві кесареве». Кома до коми.

— Дякую, що виставляєш нас фарисеями, — буркнув Шпіндель.

— Гей, а у нас тут є єврей…

Шпіндель закотив під лоба очі.

Саме тоді я вперше і помітив це: крихітну недосконалість у Сашиній топології, дрібку сумніву, що викривлює одну з її граней.

— Ми нікуди не просунулися, — сказала вона. — Спробуймо з чорного ходу.

Саша зникла: на зв’язок вийшла Мішель.

«Тезей» — «Роршаху». Приймаємо запити на інформацію.

— Культурний обмін, — відповів «Роршах». — Я згоден.

Бейтс насупила чоло:

— Ти вважаєш, що це розумно?

— Якщо він не хоче давати інформації, то, можливо, забажає її отримати. А ми могли б збагнути щось із запитань, які він ставитиме.

— Але…

— Розкажіть нам про дім, — попросив «Роршах».

Саша вигулькнула всього на мить, щоб сказати:

— Розслабся, майоре. Хто сказав, що ми мусимо давати йому правильні відповіді?

Пляма на топології Банди замерехтіла, коли владу перебрала Мішель, але вона не зникла. Вона навіть трохи збільшилася, коли Мішель описувала якесь гіпотетичне місто — надзвичайно обережно, не згадуючи про предмети, менші за метр у діаметрі. (КонСенсус підтвердив мій здогад: це гіпотетичне обмеження зору Світляків.) А коли зрідка командування брав на себе Дробар…

— Не у всіх нас є батьки чи брати і сестри. У декого їх ніколи не було. Дехто народжується в резервуарах.

— Зрозуміло. Це дуже сумно. Резервуари — це так нелюдяно.

…Пляма потемнішала та розповзлася поверхнею, наче нафтова плівка.

— Забагато сприймає на віру, — сказала Сьюзан кілька секунд потому.

До часу, коли Саша знову стала Мішель, пляма стала чимось більшим, ніж сумнів чи навіть підозра. Вона перетворилася на осяяння — темний маленький мем, що вражав кожен з розумів тіла. Банда натрапила на слід, але й досі не знала, на чий саме.

А я вже не сумнівався.

— Розкажи мені більше про своїх братів і сестер, — попросив «Роршах».

— Наші брати і сестри — на родинному дереві, — відповіла Саша. — з племінниками, племінницями і неандертальцями. Ми не любимо нав’язливих родичів.

— Ми хотіли б знати про це дерево.

Саша заглушила канал, і в її погляді читалося: «Ну куди вже очевидніше?»

— Він не міг проаналізувати цієї фрази. У ній три лінгвістичні двозначності. А він просто проігнорував їх.

— Ну, він же попросив уточнити, — зауважила Бейтс.

— Він поставив уточнювальне запитання. А це зовсім не те саме.

Бейтс і досі не могла збагнути, а ось Шпіндель уже почав здогадуватися.

Моє око зауважило ледь помітний рух. Сарасті повернувся і плив над мерехтливою топографією столу. Коли він крутив головою, на його окулярах вигравало Світлове шоу. Я міг фізично відчути його погляд.

А також іще дещо, позаду нього.

Не можу навіть сказати, що це було. Немає до чого апелювати, окрім як до химерного відчуття присутності на звичному тлі чогось нетутешнього. Щось було не так з дальньою частиною барабану. Ні, не там, ближче; щось уздовж вісі барабана. Але там нічого не було, я нічогісінького не бачив — лише голі труби й пучки кабелю вздовж хребта корабля, що перепліталися у порожнечі, і…

І раптом, хай би що то було, воно повернулося до норми. Саме це й дозволило мені зосередитися: зникнення аномалії, повернення до норми привернуло мою увагу не згірш за слабкий порух. Я міг навіть вказати точку на пучку кабелів, де саме щось змінилося. Зараз із тим місцем усе гаразд — але ж було щось не так. Спогад застряг у мене в голові, неначе свербіж під шкірою, і я міг би повернути це відчуття знову, якби зосередився.

За допомогою лазерного променя Саша розмовляла з інопланетним артефактом, і далі розповідаючи про стосунки в родині, еволюційні й домашні: неандертальці, кроманьйонці і троюрідні брати по матері. Вона робила це вже багато годин — і багато годин були ще попереду, та зараз її базікання відволікало мене. Я спробував заблокувати її та зосередитися на нечіткому зображенні, що дражнило мою пам’ять. Секунду тому я щось бачив. На одній із труб було… так, забагато з’єднань. Вона мала бути прямою і гладенькою, а натомість рясніла якимись зчленуваннями. Але не одна із цих труб, тепер я пригадав: зайва труба, щось точно зайве, щось…

Кістляве.

Це божевілля. Там же нічого не було. Ми перебували за половину світлового року від дому, розмовляли з невидимими іншопланетянами про родинні стосунки, ось мої очі й дурять мене.

Якщо таке трапиться знову, потрібно буде поговорити зі Шпінделем.

Пауза в розмові вирвала мене з роздумів. Саша примовкла. Потемнілі грані нависали навколо неї, як грозова хмара. Я вловив останнє, що вона сказала:

— Зазвичай ми знаходимо наших племінників за допомогою телескопів. Вони тверді, як гобблініти.

Ще прорахованіша двозначність. «Гобблініти» — такого слова взагалі немає.

В її очах відбивалася неминучість рішення. Саша завмерла на краю прірви, оцінюючи глибину темних вод, що котилися внизу.

— Ти зовсім не згадала про свого батька, — зауважив «Роршах».

— Так і є, «Роршаху», — м’яко визнала Саша, глибоко вдихнула…

І ступила крок уперед.

— Тоді може посмокчеш мого великого, товстого і волохатого пісюна?

Усі в барабані змовкли. Бейтс і Шпіндель витріщилися на неї, пороззявлявши роти. Саша заглушила канал і повернулася до нас, усміхаючись так широко, що здавалося, наче зараз відпаде верхня частина її голови.

— Сашо, — видихнула Бейтс. — Ти збожеволіла?

— А якщо і так? Тій штуці байдуже. Вона не розуміє, що я кажу.

— Що?

— Вона навіть не розуміє, що відповідає, — додала вона.

— Зажди. Ти ж казала… Сьюзан казала, що вони — не папуги. Вони знають правила.

До керма повернулася Сьюзан:

— Так, я це казала. І правила вони знають, але порівняльний аналіз не передбачає розуміння.

Бейтс похитала головою.

— Хочеш сказати, що те, з чим ми розмовляємо… навіть не розумне?

— Звісно, воно може бути розумним. Але ми не розмовляли з ним у звичному значенні цього слова.

— Тоді що це? Голосова пошта?

— Взагалі-то, — повільно мовив Шпіндель, — це називається китайською кімнатою…

«Чорт, давно вже час», — подумав я.

Я знав усе про «китайські кімнати». Я сам був такою кімнатою. Щиро кажучи, я навіть не приховував цього і сам розповідав усім, хто цікавився й запитував мене.

Озираючись назад, скажу, що, можливо, іноді це було хибною стратегією.

— Як ти взагалі можеш розповідати решті з нас про передові досягнення науки, якщо і сам до пуття не розумієш? — запитала Челсі, коли між нами ще все було добре. Перш ніж вона пізнала мене краще.

Я знизав плечима.

— Моя робота не полягає у тому, щоб їх розуміти. Якби це було можливо, то вони були б не такими уже й передовими. Я просто, скажімо так, перекладач.

— Так, але як ти можеш щось перекладати, якщо сам не розумієш?

Звичне запитання того, хто не в темі. Люди ніяк не можуть зрозуміти, що форма наділена власним сенсом, відокремленим від семантичного змісту, що прилипає до її поверхні; якщо правильно застосовувати топологію, зміст просто… виникає сам по собі.

— Ти чула коли-небудь про «китайську кімнату»? — запитав я.

Вона похитала головою.

— Тільки краєм вуха. Це щось давнє, чи не так?

— Їй не менше століття. Насправді це софізм, аргумент, що гіпотетично може спростувати правильність тестів Тьюрінга. Якогось типа лишають у зачиненій кімнаті. Крізь щілину в стіні він отримує аркуші з дивними закарлючками. Також він отримує доступ до бази цих закарлючок і переліку правил, які вказують, як поєднувати їх між собою.

— Граматика, — сказала Челсі. — Синтаксис.

Я кивнув.

— Штука в тому, що піддослідний гадки не має, чим є ті закарлючки чи яку інформацію вони можуть містити. Знає тільки, що коли натрапить на значок «дельта», то мусить взяти п’яту і шосту закарлючки з файлу «тета», а тоді об’єднати їх з іншою карлючкою з файлу «гамма». Так він вибудовує відповідь і записує її на листочку, який всовує назад у щілину і відпочиває до наступного сеансу. «Повторювати, доки м’ясо не стане просмаженим і соковитим».

— І так він підтримує розмову, — здогадалася Челсі. — Гадаю, китайською наш дослід називався б іспанською інквізицією.

— Саме так. Ідея полягає в тому, що ти використовуєш алгоритми зіставлення зі зразками, щоб брати участь у розмові, коли й гадки не маєш, що кажеш. Залежно від того, наскільки ґрунтовні твої правила, ти можеш пройти тест Тьюрінга. Тебе можуть вважати розумним і говірким, а ти навіть не знатимеш мови, якою спілкуєшся.

— Це і є синтез?

— Лише та його частина, що передбачає спрощення семіотичних[68] протоколів. І лише теоретично. По суті, я отримую дані кантонським діалектом, а відповідаю німецькою мовою, тому що я радше провідник, аніж учасник бесіди. Але принцип ти зрозуміла.

— Але як утримати в пам’яті всі ці правила та протоколи? Їх же, певно, мільйони.

— Як і будь-що інше. Коли ти вивчив правила, то робиш це несвідомо. Це як кататися на велосипеді чи пінгувати ноосферу. Ти взагалі не задумуєшся про протоколи — радше уявляєш, як поводяться твої об’єкти.

— Гм, — у кутиках її рота заграла напівусмішка, — але тоді йдеться не зовсім про софізм. Усе дуже просто: насправді ти не розумієш ні кантонського діалекту, ні німецької.

— Розуміє система. Уся кімната, кожна її частина. Хлопець, що переписує карлючки, — лише один з її компонентів. Ти ж не вважаєш, що один-єдиний нейрон у твоїй голові може розуміти англійську?

— Іноді більше одного я не можу на це підписати. — Челсі похитала головою. Вона не мала наміру відступатися. Я бачив, як вона сортує питання в пріоритетному порядку. І я відчував, як вони стають усе особистішими…

— Повертаючись до теперішнього моменту, — змінив я тему, — ти хотіла показати мені, як це робиться пальцями…

Лукава посмішка стерла з її обличчя всі запитання.

— О, ну звісно…

Прив’язуватися — надто ризиковано. Забагато всього збиває з пантелику. Якщо ти прив’язуєшся до системи, за якою спостерігаєш, всі твої інструменти вкриваються пилом та іржею.

Але як доведеться, ними ще можна скористатися.

— Воно зараз ховається, тому що вразливе, — сказав Сарасті. — Отже, час іти.

Це була не стільки новина, скільки оцінка: ми вже кілька днів наближалися до Бена. Але, можливо, гіпотеза «китайської кімнати» посилила його рішучість. У будь-якому разі, скориставшись тим, що «Роршах» знову заховався за планетою, ми приготувалися вивести нашу нав’язливість на новий рівень.

«Тезей» постійно був у тяжі: на його фабриці визрівав універсальний зонд, розвиток якого було призупинено перед самим народженням — на випадок, якщо для виконання місії знадобиться щось непередбачуване. Десь між інструктажами Капітан прийняв пологи, модифікувавши пристрій для близького контакту і польової роботи. За добрих десять годин до передбачуваної появи «Роршаха» зонд із великим перевантаженням пролетів униз, затесався в потік камінців і заснув. Якщо наші розрахунки правильні, то, перш ніж він прокинеться, його не розтрощить якийсь випадковий уламок. Якщо все піде добре, то інтелект, що керував рухами багатомільйонного ансамблю, не помітить додаткового танцюриста. Якщо нам просто поталанить, то міріади скіммерів, що перебувають у полі зору, не запрограмовано як виказувачів.

Це прийнятні ризики. Якщо ми не готові до них, то треба було лишитися вдома.

Тож ми чекали: четверо оптимізованих гібридів, що давно перетнули межу звичайних людських можливостей, та один вимерлий хижак, що командував нами, замість того щоб зжерти живцем. Ми чекали, доки «Роршах» вийде на новий віраж. Зонд повільно падав — наш посол до небалакучого співрозмовника…

Чи, якщо Банда мала рацію, дрібний злодюжка, що мав відчинити двері порожньої квартири.

Шпіндель назвав його «чортиком з табакерки» — на честь дуже давньої дитячої іграшки, яка не заслужила навіть згадки в КонСенсусі. Ми падали за ним, дотримуючись практично балістичної траєкторії. Ми ретельно розрахували імпульс та інерцію, щоб проскочити крізь хаотичне мінне поле аккреційного пояса Бена.

Але Кеплер би не впорався сам: «Тезей» раз по раз гудів, запускаючи реактивні двигуни системи орієнтації. Коли Капітан коригував наш спуск у вир, вздовж хребта долинало тихе гуркотіння.

«Ще жоден план не пережив зустрічі з ворогом», — спало мені на думку, але я не знав, звідки ця цитата[69].

— Ось він, — мовила Бейтс. Біля Бена з’явилася плямка. Дисплей миттєво наблизив її. — Запуск програми на зближення.

«Тезей» досі не бачив «Роршаха», хоч ми перебували дуже близько і ще наближалися. Але паралакс хоч трішки зняв шори з очей зонда, демонструючи шпилі та димчасті скляні спіралі, які раз по раз зникали. Нескінченно плаский горизонт Бена лишався наполовину видимим крізь прозору товщу. Зображення тремтіло, крізь КонСенсус проходили хвилеформи.

— Оце так магнітне поле, — зауважив Шпіндель.

— Гальмуємо, — доповіла Бейтс. «Чортик» м’яко повернув назад і ввімкнув ліхтарик. На тактичній діаграмі почервонів індикатор зміни швидкості.

Цього разу тілом Банди заправляла Саша.

— Вхідний сигнал, — повідомила вона. — Такий самий формат.

Сарасті клацнув язиком:

— Прийняти.

«Роршах» — «Тезею». Вітаю ще раз, «Тезею».

Цього разу голос належав жінці середнього віку.

Саша усміхнулася:

— Бачите? Вона зовсім не ображена, попри товстий волохатий пісюн.

— Не відповідай, — наказав Сарасті.

— Тягу вимкнено, — доповіла Бейтс.

«Чортик», що летів за інерцією, чхнув. В напрямку цілі у безодню полетіли срібні часточки: мільйони компасних голок, блискучих і чудово відбивальних, зникли так швидко, що «Тезей» порівняно з ними взагалі не рухався. Мить — і їх вже не було. Зонд дивився, як вони вилітають, двічі за секунду скануючи кожен градус небосхилу лазерними очима та спостерігаючи за кожним відбитим спалахом. Тільки спершу ці голки летіли по прямій лінії, а потім вони почали згортатися в спіралі Лоренца, вигинатися дивними дугами й входити у штопор, віднесені новими дивовижними траєкторіями на межі можливого. Контури магнітного поля «Роршаха» потрапили в КонСенсус — на перший погляд, вони були схожі на щільні шари скляної цибулі.

— Тадам, — буркнув Шпіндель.

Якщо придивитися уважніше, цибуля виявляється червивою. З’являються випинання, довгі зміїсті енергетичні тунелі, що фрактально розгалужуються на кожному рівні.

— «Роршах» — «Тезею». Вітаю, «Тезею». Ви на зв’язку?

У голографічній вставці біля головного дисплея виринув трикутник: «Тезей» — на вершині, «Роршах» і «чортик» позначали коротку основу.

— «Роршах» — «Тезею». Я тебе ба-а-а-ачу…

— Її голос звучить набагато безтурботніше, ніж його.

Саша зиркнула на Сарасті, але не додала: «Ви впевнені?» Однак сама вона вже почала задумуватися. Тепер, коли шляху назад не було, вона почала осмислювати можливі наслідки помилки. Звісно, це треба було робити набагато раніше, але, як для Саші, це вже й так був прогрес.

До того ж ухвалювати рішення належало Сарасті.

У магнітосфері «Роршаха» почали з’являтися величезні петлі. Невидимі для людського ока, їхні обриси швидко зникали навіть на тактичній діаграмі. Часточки були розкидані так далеко, що Капітанові доводилося гадати. Нові макроструктури висіли в магнітосфері, наче кардани величезного примарного гіроскопа.

— Я бачу, ви не змінили курсу, — зауважив «Роршах». — Ми б не радили вам продовжувати зближення. Серйозно. Заради вашої ж безпеки.

Шпіндель похитав головою.

— Гей, Менді, а «Роршах» часом не з «чортиком» розмовляє?

— Якщо і так, я цього не бачу. Жодних відблисків чи спрямованого випромінювання, — вона похмуро всміхнулася. — Здається, ми проскочили непоміченими. І не називай мене Менді.

«Тезей» застогнав і вигнувся. Мною хитнуло у низькій псевдогравітації, тож довелося хапатися за щось, аби встояти на ногах.

— Корекція курсу, — доповіла Бейтс. — Уламки скель з невизначеною траєкторією.

— «Роршах» — «Тезею». Просимо дати відповідь. Ваш теперішній курс є неприпустимим, повторюю, ваш теперішній курс — неприпустимий. Наполегливо радимо його змінити.

Тепер зонд плив усього за кілька кілометрів від краю «Роршаха». Ми були достатньо близько, щоб розгледіти не тільки магнітні поля: він виріс у яскравих кодах тактичних кольорів. Невидимі вигини та шипи мінилися в КонСенсусі веселковими барвами умовних пігментних схем: гравітація, альбедо, випромінювання чорного тіла. Потужні електричні розряди, що били з кінчиків шипів, підсвічували пастельно-лимонним кольором. Яскрава графіка перетворила «Роршах» на мультик.

— «Роршах» — «Тезею». Просимо дати відповідь.

«Тезей» з гуркотом здригнувся від носа до корми і змінив курс. Тактична діаграма продемонструвала щойно помічений уламок, що пролетів за шість тисяч метрів від корабля.

— «Роршах» — «Тезею». Якщо не можете дати відповідь, просимо… от гівно!

Мультик замерехтів і згас.

Але я встиг побачити, що трапилося тієї останньої миті: «чортик» проходив повз одну з великих примарних петель, і раптом з неї вирвався величезний язик енергії — швидкий, наче в жаби. І сигнал обірвався.

— Тепер я бачу, що ви надумали, хуєсоси. Блядь, ви собі думаєте, ми тут зовсім сліпі?

Саша стиснула зуби.

— Ми…

— Ні, — зупинив її Сарасті.

— Але воно…

Сарасті зашипів. Здавалося, наче той звук ішов з глибини його горлянки. Мені ніколи не доводилося чути, щоб будь-який інший ссавець видавав такий звук. Саша одразу замовкла.

Бейтс намагалася впоратися з керуванням.

— Я зараз… одну секунду…

— Заберіть цю штуку просто, блядь, зараз, ви нас почули? Просто, блядь, зараз.

— Упіймала, — проскреготала зубами Бейтс, коли зв’язок відновився. — Потрібно було переналаштувати лазер.

Зонд суттєво знесло з курсу — наче людину, що переходила річку вбрід, захопила течія і кинула у водоспад, — але він досі передавав сигнали та рухався.

Ледь-ледь. Бейтс доводилося напружуватися, щоб утримувати його на курсі. «Чортик» смикався, продираючись крізь щільні закрути магнітосфери «Роршаха». Артефакт знову потрапив у його фокус. Зображення блимало.

— Продовжити зближення, — спокійно наказав Сарасті.

— Я б із радістю, — витиснула із себе Бейтс. — Намагаюся.

«Тезей» знову хитнувся і ввійшов у штопор. Я міг заприсягнутися, що якусь мить чув, як скрегочуть балки в барабані. На тактичній діаграмі з’явився ще один скелястий уламок.

— А мені здавалося, що такі штуки передбачаються, — буркнув Шпіндель.

— Хочете розпочати війну, «Тезею»? Ви це маєте на меті? Думаєте, зможете?

— Воно не нападає, — сказав Сарасті.

— А по-моєму, нападає, — Бейтс говорила тихо, але я бачив, яких зусиль це їй вартувало.

— Якщо «Роршах» може контролювати траєкторії цих…

— Розподіл нормальний. Корекції незначні.

Вочевидь, він говорив про статистику: насправді корабель бовтався і деренчав так, що нам пошкодження здалися значними. «Роршах» несподівано сказав:

— А, ну ясно. Тепер ми зрозуміли. Ви думаєте, що тут нікого немає, правда? Якийсь консультант з великою зарплатою сказав вам, що немає чого перейматися.

«Чортик» уже проник глибоко в гущавину. Зниження швидкості передачі даних призвело до втрати більшості тактичних схем. Масивні, рельєфні шипи «Роршаха», що бовваніли у тьмяному світлі, — кожен розміром із хмарочос — звідусіль розрубували зловісний краєвид. Коли Бейтс намагалася вирівняти промінь, зв’язок запнувся. КонСенсус розмальовував стіни й повітря таємничою телеметрією. Я й гадки не мав, що це взагалі означало.

— Ви думаєте, що ми просто «китайська кімната», — глузував «Роршах».

«Чортик» проривався вперед, йшов на зіткнення, шукаючи, за що б учепитися.

— Ти помилився, «Тезею».

Зонд ударився об щось, прилип.

І раптом перед нами виринув «Роршах»: не реконструкція на основі дзеркальних відображень, не контури чи моделі в штучних кольорах. Нарешті він, без прикрас, постав перед людськими очима.

Уяви темний, матовий, погнутий терновий вінок, шпичаки якого переплуталися так сильно, що його вже ніколи не одягнути на голову людині. Запусти його на орбіту навколо несформованої зірки, слабке світло якої лише підсвічує контури супутників. Нечасті криваві спалахи, схожі на тьмяні жаринки, освітлюють його вигини і тріщини, тільки підкреслюючи непроникну темряву, що панує навколо.

Уяви собі артефакт, який втілює саме поняття тортур, щось настільки збочене й огидне, що попри незчисленні світлові роки, які нас розділяють, і непередавану різницю у вигляді й біології ти все одно відчуваєш, як він корчиться від болю.

А тепер уяви, що він розміром з місто.

«Роршах» блимав, доки ми його розглядали. Блискавки вилітали з покорчених шипів завдовжки кілька тисяч метрів. КонСенсус показував нам у мерехтливому світлі картини пекла — безмежного, темного, нестерпно-болісного. Композитні зображення брехали. У них немає анічогісінько прекрасного.

— Тепер уже надто пізно, — сказало щось із глибини. — Кожен з вас уже мрець. Сьюзан? Ти там, Сьюзан? Ми заберемо тебе першою.

Життя надто коротке, щоб грати в шахи.

Лорд Байрон

Вони ніколи не зачиняли за собою люка. Надто легко було загубитися під куполом, у безмежній порожнечі, що простягалася на 180 градусів по кожній вісі. Вони потребували цієї порожнечі, але і якоря посеред неї також: м’якого світла з корми, легкого вітерцю з барабана, галасу людей і шуму машин, що працювали неподалік. Їм потрібно було все й одразу.

Я лежав і чекав. Прочитавши з дюжину очевидних підказок у їхній поведінці, я вже пройшов у передній шлюз, коли вони з’явилися. Я дав їм кілька хвилин і поповз уперед, до містка, зануреного у темряву.

— Звісно, вони назвали її на ім’я, — сказав Шпіндель. — Інших імен у них не було. Вона ж сама відрекомендувалася їм, пам’ятаєш?

— Так, — не дуже впевнено відповіла Мішель.

— Гей, це ж ваша команда запевняла, що ми розмовляємо з «китайською кімнатою». А тепер ти вважаєш, що ви помилилися?

— Ми — ні. Звісно ж, ні.

— Тоді насправді воно не погрожувало ні Сьюз, ні всім решта, так? Воно взагалі нікому не погрожувало. Воно й гадки не має, що каже.

— Воно спирається на правила, Ісааку. Воно дотримується певної структурної схеми, яку вивело, спостерігаючи за живим людським спілкуванням. Якимось чином ці правила підказали йому, що потрібно відповісти погрозами й жорстокістю.

— Але ж воно навіть не розуміло, що казало…

— Не розуміло. Не могло розуміти. Ми аналізували його мову дев’ятнадцятьма можливими способами, перевіряли концептуальні одиниці різної довжини… — довгий глибокий вдих. — Але воно напало на зонд, Ісааку.

— Він просто підійшов надто близько до одного з тих електродів. От об’єкт і зреагував.

— То ти не вважаєш, що «Роршах» налаштований вороже?

Запала довга тиша. Достатньо довга, щоб я задумався, а чи не виявили вони часом моєї присутності.

— Вороже, — зрештою сказав Шпіндель. — Доброзичливо. Ми вивчили ці слова для життя на Землі, розумієш? Я навіть не знаю, чи можна взагалі їх застосовувати тут. — Він тихенько прицмокнув губами. — Але думаю, він радше ворожий.

Мішель зітхнула.

— Ісааку, немає причини для… Тобто це було б нелогічно. У нас немає нічого потрібного йому.

— Він каже, що хоче, аби йому дали спокій, — мовив Шпіндель. — Навіть якщо сам не розуміє, що каже.

Якийсь час вони мовчки плавали за перегородкою.

— Принаймні, захисне покриття витримало, — зрештою сказав Шпіндель. — Уже щось.

Він казав не тільки про «чортика». Корпус нашого корабля було вкрито шаром такого самого матеріалу. Він на дві третини вичерпав наші запаси антиматерії, але ніхто не хотів довіряти захист корабля звичному магнітному полю перед обличчям сил, що так легко граються з електромагнітним спектром.

— А що робити, якщо вони на нас нападуть? — запитала Мішель.

— Вивчати, що зможемо і доки зможемо. Відбиватися. Доки зможемо.

— Якщо ми зможемо. Поглянь туди, Ісааку. І байдуже, ембріон воно там чи ні. Скажи, що ми не безнадійно відстали.

— Відстали — це точно. А ось безнадійно — навряд чи.

— Раніше ти не це казав.

— І все одно завжди є спосіб перемогти.

— Якби таке сказала я, ти б дорікнув, що я видаю бажане за дійсність.

— Якби таке сказала ти, можливо. Але ж це мої слова, а отже, спрацьовує теорія ігор.

— Знову теорія ігор? Господи, Ісааку.

— Ні, послухай. Ти ставишся до прибульців так, наче вони якийсь різновид ссавців. Істоти, здатні дбати, піклуватися про своє потомство.

— А з чого ти взяв, що вони не здатні?

— Тому що неможливо захистити дітей, які перебувають на відстані світлових років від тебе. Вони самі по собі, навколо — великий, холодний і небезпечний всесвіт, тож більшість із них просто не виживуть, розумієш? Найкраще, що ти можеш зробити, — це наплодити мільйони дітей і втішатися думкою, що бодай кільком із них випадково пощастить. Ссавці так не мислять, Міш. Якщо вдатися до земного порівняння, то вони радше насіння кульбабки. Або ж ікринки оселедця.

Тихе зітхання.

— Отже, вони міжзоряні оселедці. Та це не означає, що вони не можуть нас розчавити.

— Але вони нічого не знають про нас, принаймні, не знали раніше. Насіння кульбаби гадки не має, з чим зіткнеться, коли проросте. Може, навколо буде пустка. Можливо, якісь хирляві будяки, занесені вітром. Ну або щось таке, що швиргоне його аж до Магелланових хмар. Воно нічого не знає, а стратегії, яка б гарантувала виживання за будь-яких обставин, просто не існує. Те, що допоможе тобі взяти гору над одним гравцем, може виявитися причиною поразки у грі з іншим. Тож найкраще, що ти можеш зробити, це перетасувати стратегії, спираючись на імовірності. Це гра міченими картами, але вона дасть найкращий середній результат за всю гру. Хоча, звісно, ти часом помилятимешся й обиратимеш хибну стратегію. Така ціна питання. І це означає — справді означає! — що слабкі гравці не просто можуть виграти, змагаючись із сильними, а вони обов'язково виграватимуть хоча б іноді.

Мішель пирхнула.

— Оце твоя теорія ігор? Камінь-ножиці-папір зі статистикою?

Певно, Шпіндель не збагнув посилання. Він мовчав достатньо довго, щоб викликати субтитри, а тоді заіржав, наче кінь:

— Камінь-ножиці-папір! Саме так!

Мішель з хвильку перетравлювала почуте.

— Це дуже мило з твого боку, але такий підхід спрацьовує лише в тому разі, якщо інша сторона грає наосліп, але їм зовсім немає потреби поводитися так, адже вони заздалегідь знають, з ким мають справу. Любий, у них дуже багато інформації про нас…

І вони погрожували Сьюзан. Саме їй.

— Вони знають не все, — наполягав Шпіндель. — А принцип працює для будь-якого сценарію, що передбачає неповну інформацію, а не лише абсолютне незнання.

— Але не так ефективно.

— Хоча б якось, і це вже дає нам шанс. Байдуже, наскільки ти вправний у покері, коли доходить до здавання карт. Імовірність отримати ті чи ті карти — приблизно однакова.

— То ось у що ми граємо! В покер.

— Дякуй, що не в шахи. Тоді б у нас не лишилося й крихти надії.

— Зажди-но, у нашій парі оптимістом маю бути я.

— Так і є. Я просто фаталістично життєрадісний. Усі ми ввійшли в цю історію на середині, виконаємо свої ролі настільки добре, наскільки це взагалі можливо, — і помремо до того, як вона скінчиться.

— Упізнаю мого Ісаака. Майстра безнадійних сценаріїв.

— Перемогти можливо. Виграє той, хто вгадає, що саме станеться.

— Отже, ти просто вгадуєш.

— Ага. От тільки складно висувати обґрунтовані здогади без інформації. А ми, можливо, найпершими дізнаємося, що трапиться з усім людством. Я б сказав, що ми завиграшки проходимо у півфінал.

Мішель довго мовчала, а коли відповіла, я не розчув її слів.

Шпіндель також.

— Даруй?

— Ти казав, з непомітного в нездоланного. Пам’ятаєш?

— Угу. Випускний бал «Роршаха».

— Як думаєш, скоро?

— І гадки не маю. Але не думаю, що ми проґавимо цю подію. Тому я вважаю, що воно не нападало на нас.

Вочевидь, Мішель запитально глянула на Шпінделя.

— Бо якби він таки напав, це не було б лагідним лясканням по жопці, — відказав він. — Коли сучий син виросте, ми дізнаємося про це.

Якийсь рух позаду. Я обернувся у вузькому коридорчику і ледь зміг потамувати крик: щось багаторуке на мить з’явилося, а тоді зникло з поля зору, кинувшись за ріг.

Та не було його там. Просто не могло бути. Привиділося.

— Ти це чула? — запитав Шпіндель, але я втік на корму раніше, ніж вона встигла відповісти.

Ми спустилися так низько, що вже не бачили диска неозброєним оком і ледь могли роздивитися кривизну поверхні. Ми падали до стіни, бурхливого простору темних грозових хмар, що простягалися навсібіч до нового, безкінечно далекого горизонту. Бен заповнив собою половину всесвіту.

А ми й досі падали.

Далеко внизу «чортик» вчепився у зморшкувату поверхню «Роршаха» колючими, як лапи гекона, посадковими гаками і розбив там табір. Він сканував ґрунт рентгеном та ультразвуком, постукував допитливими пальцями і прислухався до відлуння, встановлював крихітні вибухові заряди й вимірював резонанс від вибуху. Він розсівав зерна, наче пилок: тисячі крихітних зондів і сенсорів — незалежних, короткозорих, дурних і одноразових. Більшість з них приносилися в жертву сліпому випадку; тільки один зі ста міг протриматися достатньо довго, щоб передати придатні до використання телеметричні дані.

Доки наш піонер вивчав довкілля, «Тезей», падаючи з неба, вимальовував масштабні карти. Він випльовував тисячі власних одноразових зондів, розпорошував їх у небесах і збирав стереоскопічні дані з тисячі одночасних перспектив.

Результатами цієї строкатої мозаїки можна було помилуватися в барабані. Шкіра «Роршаха» на шістдесят відсотків складалася з надпровідних вуглецевих нанотруб. Його нутрощі були загалом порожніми, і в частині таких порожнин траплялася атмосфера. Жодна із земних форм життя не витримала б там і секунди. Навколо цієї конструкції та всередині неї вирували радіація та електромагнітні сили. На певних ділянках радіація була настільки потужною, що вона миттєво перетворила б незахищену плоть на попіл; у спокійніших заводях за цей самий час можна було просто померти. Заряджені часточки шмигали по невидимих бігових доріжках на релятивістських швидкостях, вириваючись із зазубрених отворів, кружляли в електромагнітних полях, сили яких вистачило б і для нейтронної зірки, вилітали на відкритий простір і знову пірнали в чорну масу. Деякі протуберанці набрякали й вибухали, випускаючи хмари мікрочасточок і, наче спорами, засіюючи ними радіаційні пояси. «Роршах» найбільше скидався на гніздо напівоголених переплетених між собою циклотронів.

Ні «чортик» внизу, ні «Тезей» вгорі не могли знайти точок для проникнення, окрім цих непрохідних проваль, що вивергали потоки заряджених часточок або знову їх поглинали. Хоч ми й наблизилися на максимально можливу відстань, не було видно жодних шлюзів, люків чи ілюмінаторів. Те, що нам погрожували через лазерний зв’язок, передбачало наявність оптичної антени чи пристрою для передачі даних, але навіть їх нам не вдалося знайти.

Головною особливістю машин фон Неймана є здатність до самовідтворення. Відкритим лишалося питання, чи відповідав цьому критерію «Роршах»: чи даватиме він насіння, розділятиметься або народжуватиме, досягнувши певної критичної межі, а чи він уже це зробив.

Одне з тисячі запитань. Зрештою — після всіх вимірювань, теоретичних підрахунків, підбивання підсумків і звичайних здогадів — ми вийшли на орбіту з мільйоном дрібних деталей і зовсім без відповідей. А щодо великих запитань, то напевне ми знали лише одне.

«Роршах» досі не стріляв.

— Мені здалося, він розумів, про що говорить, — зауважив я.

— Як на мене, у цьому й полягає основне питання, — відповіла Бейтс. Їй не було кому довіритися, вона ні з ким не вела таємних бесід, які можна було б підслухати, тож до неї я застосовував прямий підхід.

«Тезей» продовжував народжувати — по двох за раз. То були огидні на вигляд броньовані штуки, схожі на приплюснуті яйця, але розміром як два людські тулуби, й оснащені всіляким реманентом: антенами, оптичними портами й втяжними пилками. А також дулами зброї.

Бейтс збирала свої війська. Ми плавали перед головним портом фабрики в основі хребта «Тезея». Завод міг би з легкістю випльовувати піхотинців просто в трюм під панциром — вони у будь-якому разі зберігатимуться там, доки їх не викличуть, — але Бейтс оглядала кожного, перш ніж відправити його до одного з повітряних шлюзів, розташованих на кілька метрів вище у коридорі. Можливо, ритуал. Військова традиція. Навряд чи вона могла роздивитися щось, чого б не виявила базова діагностика.

— Чи не буде проблемою керування ними без участі твого інтерфейсу? — запитав я.

— Вони й самі чудово впораються. Якщо в мережі немає спаму, реакція навіть пришвидшиться. Я радше запобіжник.

«Тезей» загуркотів, набираючи висоту. Обшивка на кормі здригнулася; ще один місцевий уламок перетнув нашу траєкторію. Ми прямували до екваторіальної орбіти всього за кілька кілометрів над артефактом, мов шаленці пробиваючись крізь аккреційний пояс.

Нікого, крім мене, це не обходило. «Це ж наче рух на швидкісному шосе, — зауважила Саша зі зневагою до моїх побоювань. — Спробуй відхилитися — і ти труп. Потрібно прискоритися і рухатися з потоком». От тільки потік виявився надто бурхливим; після того, як «Роршах» замовк, не минало і п’яти хвилин без корекції курсу.

— То як, ти віриш у це? — запитав я. — Зіставлення зі зразками, порожні погрози? Немає через що перейматися?

— Досі в нас ніхто не стріляв, — відказала вона, маючи на увазі: «Нітрохи не вірю».

— А що ти думаєш про аргументи Сьюзан? Різні середовища проживання, немає причин для конфлікту?

— Гадаю, у цьому є сенс. — «Абсолютне лайно».

— А ти можеш назвати хоч одну причину, чому б істотам з настільки інакшими потребами нападати на нас?

— Усе залежить від того, чи достатньою причиною є різниця між нами, — відповіла вона.

Я побачив, як у топології майора відображаються спогади про дитячі бійки на майданчиках. Пригадав свої власні й замислився, чи буває взагалі інакше.

І знову ж таки, висновок доводить тільки одне. Насправді люди ніколи не билися через колір шкіри чи ідеологію — це лише зручні позначки для розрізнення своїх і чужих. Усе завжди зводилося до генетичних ліній та обмеженості ресурсів.

— Гадаю, Ісаак сказав би, що це не те саме, — сказав я.

— Можливо. — Бейтс відрядила у трюм чергового піхотинця. На його місці з’явилися ще двоє. Їхня броня виблискувала у світлі хребтових ламп.

— А скільки всього ти їх хочеш зробити?

— Ми збираємося вдертися до них, Сірі. Не дуже мудро лишати незахищеним власний дім.

Я розглядав її грані не менш уважно, ніж вона броню роботів. Всередині неї клекотали сумніви та гнів.

— Ти в непростій ситуації, — зауважив я.

— Як і всі ми.

— Але ж ти відповідаєш за наш захист від ворога, про якого ми нічогісінько не знаємо. Ми лише здогадуємося, що…

— Сарасті не здогадується, — відрізала Бейтс. — Цього типа поставили головним невипадково. Не бачу сенсу ставити під сумнів його накази, адже нам бракує сотні пунктів IQ, щоб зрозуміти його пояснення.

— А ще існує хижа частина його натури, про яку всі намагаються не згадувати, — додав я. — Певно, йому дуже важко. Увесь той інтелект співіснує з інстинктивною агресією. Було б добре, якби перемогла сторона добра.

Бейтс замислилася на мить, чи Сарасті не підслуховує. А тоді вирішила, що це не має значення: навіщо йому перейматися тим, що думає худоба, доки та виконує його накази?

Вона відповіла:

— Я гадала, що в жаргонавтів не може бути власної думки.

— А ця не моя.

Бейтс замовкла й повернулася до огляду.

— Ти знаєш, чим я займаюся, — сказав я.

— Угу, — один з двох солдатів пройшов перевірку і з гудінням вирушив угору по хребту. Бейтс повернулася до мене: — Ти спрощуєш речі. Щоб удома людці могли зрозуміти, чим ми, спеціалісти, займаємося.

— Це також частина мої роботи.

— Мені не потрібен перекладач, Сірі. Я просто консультант, якщо все добре. Або охоронець, якщо не дуже добре.

— Ти офіцер і військовий експерт. А це, скажу тобі, робить тебе більш ніж кваліфікованою, коли доходить до оцінки потенційної загрози, яку становить «Роршах».

— Я — м’язи. Чи не варто було б тобі спрощувати Юкку чи Ісаака?

— Саме цим я і займаюся.

Вона поглянула на мене.

— Ви взаємодієте, — пояснив я. — Кожен компонент системи впливає на інші. Аналізувати Сарасті, не враховуючи тебе, — це було б те саме, що прораховувати прискорення, ігноруючи масу.

Бейтс знову повернулася до своїх підопічних. Ще один робот пройшов перевірку.

Вона не має ненависті до мене. Вона ненавидить те, що втілює моя присутність.

«Вони не дають нам права говорити за себе самих, — так і не сказала вона. — Байдуже, які ми кваліфіковані чи наскільки ми всіх випередили. А можливо, саме тому. Ми — заражені, ми — суб'єктивні. Тому вони й відряджають з нами Сірі Кітона, щоб він розповів їм, що ми насправді маємо на увазі».

— Я зрозумів, — сказав я за мить.

— Невже?

— Річ не в довірі, майоре, а в місці розташування. Ніхто не здатен як слід розглянути систему із середини, хай би ким би він був. Такий погляд завжди викривлений.

— Наче твій — ні.

— Я перебуваю поза системою.

— Зараз ти взаємодієш зі мною.

— Я лише спостерігач. Досконалості не досягти, але ж наблизитися до неї можливо, розумієш? Я не відіграю жодної ролі в прийнятті рішень, не беру участі в дослідженнях, не втручаюся в жоден з аспектів місії, які маю вивчати. Але, звісно ж, я ставлю запитання. Що більше інформації я маю, то якіснішим є мій аналіз.

— Я гадала, тобі й запитувати не потрібно. Думала, що такі типи, як ти, просто зчитують знаки.

— Будь-яка дрібниця стає у пригоді. А потім усе поєднується.

— Цим ти зараз і займаєшся? Синтезуєш?

Я кивнув.

— І ти робиш це без будь-яких спеціалізованих навичок.

— Я такий самий фахівець, як і ти. Я займаюся обробкою інформаційних топологій.

— Не розуміючи їхнього змісту.

— Достатньо розуміти форму.

Бейтс надибала якийсь недолік у солдата, який саме проходив перевірку, і дряпнула його броню нігтем.

— А програми не впоралися б без твоєї допомоги?

— Програми можуть багато чого, але є речі, які ми все одно робимо самі, — я кивнув головою у бік робота. — Твої огляди, наприклад.

Вона злегка всміхнулася, визнаючи поразку.

— Тому ти можеш розмовляти зі мною вільно. Ти ж знаєш, що я заприсягнувся зберігати конфіденційність.

— Дякую, — сказала вона, маючи на увазі: «На цьому кораблі не існує такого поняття».

«Тезей» задзеленчав. Одразу ж пролунав голос Сарасті:

— Виходимо на орбіту за п’ятнадцять хвилин. За п’ять — усім бути у барабані.

— Добре, — сказала Бейтс, відрядивши останнього солдата. — Ну, вперед, — вона відштовхнулася й попливла вгору по хребту.

Новононароджені машини-вбивці загрозливо поклацували у мій бік. Від них пахло новими автомобілями.

— До речі, — гукнула Бейтс через плече, — ти випустив з уваги дещо очевидне.

— Прошу?

Діставшись кінця коридору, вона розвернулася на сто вісімдесят градусів і приземлилася, наче акробатка, біля люка, що вів до барабана.

— Причину. Чому б комусь нападати на нас, якщо у нас немає нічого потрібного йому.

Відповідь я зчитав з її обличчя: «А що, як вони взагалі не нападають, а захищаються?»

— Ти запитував про Сарасті. Розумний чоловік. Сильний лідер. Можливо, йому варто було б проводити більше часу з особовим складом.

«Вампір не поважає своїх підлеглих. Не дослухається до порад. Половину часу взагалі переховується».

Я пригадав косаток-мігрантів.

— Може, він просто дбає про нас. — «Він знає, що у нас від нього дрижаки».

— Я впевнена, що так воно і є, — відказала Бейтс.

«Вампір сам собі не довіряє».

Це стосувалося не лише Сарасті. Вони всі ховалися від нас, навіть коли посідали панівне становище. Вони завжди лишалися потойбіч міфу.

Усе почалося, як і завжди: вампіри не першими оцінили переваги збереження енергії. Землерийки та колібрі, наділені крихітними тілами й прискореним метаболізмом, помирали б за ніч від голоду, якби не ціпеніли на заході сонця. Коматозні морські слони лежали, не дихаючи, на дні моря, прокидаючись, тільки коли неподалік пропливала здобич або коли рівень лактату сягав критичної межі. Ведмеді та бурундуки економлять енергію, засинаючи на голодні зимові місяці, а дводишна риба — девонський чемпіон з мистецтва засинання — чекаючи на дощі, могла зібгатися й померти на кілька років.

З вампірами все інакше. Їм не бракувало повітря, не дошкуляв прискорений метаболізм чи якась снігова ковдра, яка щозими перекриває їм доступ до запасів їжі. Проблема полягала не стільки в браку здобичі, скільки в надто незначній відмінності від неї. Вампіри ще зовсім недавно відділилися від своїх предків, тож їхні темпи розмноження збігалися. Не було класичної лісової динаміки між риссю та зайцями, коли здобичі в сто разів більше, ніж хижаків. Вампіри ж годувалися видом, який розмножувався не набагато швидше, ніж вони самі. Вони б миттєво виїли власні запаси їжі, якби не навчилися затягувати паски.

До моменту вимирання вони могли вимикатися на десятиріччя.

Такий підхід мав подвійний сенс. Він не тільки сприяв скороченню потреб метаболізму, дозволяючи здобичі розмножуватися до рівня, коли на неї можна полювати, а й давав нам час забути, що ми — здобич. У добу плейстоцену ми були вже доволі розумними — настільки розумними, що могли дозволити собі скептицизм. Якщо за всі роки в савані ти не бачив нічних демонів, то чому ти мусив вірити старечому бурмотінню біля багаття, давній легенді, що передається з покоління у покоління?

То було смертю для наших предків, нехай навіть ці самі ворожі гени — привласнені зараз — непогано послужили нам, коли ми вилетіли за межі Сонячної системи півмільйона років по тому. Але мене тішила думка, що Сарасті відчував тягар власних генів і відразу до тривалого перебування у зоні видимості, сформовану поколіннями у процесі природного відбору. Можливо, щомиті, коли він перебував у нашому товаристві, йому доводилося боротися з голосами, які кричали: «Сховайся, сховайся, дай їм забути про тебе». Можливо, він ішов геть, коли ті голоси ставали надто гучними, можливо, йому в нашій присутності ставало так само тривожно, як і нам з ним.

Завжди можна на це сподіватися.

Наша остаточна орбіта однаковою мірою поєднувала потаємність і браваду.

«Роршах» описував бездоганні кола по екватору Великого Бена на відстані 87900 кілометрів від центру тяжіння. Сарасті не хотів випускати його з поля зору, і не потрібно бути вампіром, щоб не довіряти супутникам-ретрансляторам у радіоактивній бурі з каміння й механізмів. Узгодження орбіти стало очевидною альтернативою.

Водночас уже не мали сенсу всі дискусії щодо того, що мав на увазі «Роршах» — і чи взагалі розумів, що казав, — коли нам погрожував. У будь-якому разі, ми могли наразитися на заходи безпеки, а довгочасне зближення тільки збільшувало ризик. Сарасті прорахував оптимальний компроміс — помірно ексцентрична орбіта, що практично торкалася артефакту в перигеї, але решту часу трималася на відстані. Траєкторія виявилася довшою, ніж у «Роршаха», і вищою — довелося йти на тязі по нисхідній дузі, щоб синхронізуватися, — але в результаті ми досягли того, що ні на мить не випускали об’єкт з поля зору, а на дистанції ураження перебували лише три години до і після нижньої точки.

Нашій дистанції ураження, звісно ж. З того, що ми знали, «Роршах» міг простягнути руку і скинути нас із неба ще до того, як ми залишили межі Сонячної системи.

Сарасті роздавав накази зі свого намету. Коли «Тезей» проходив апогей, КонСенсус переніс його голос на барабан:

— Зараз.

«Чортик» звів над собою купол — пухир, приклеєний до корпуса «Роршаха» і надутий у вакуумі одним легеньким видихом азоту. Тепер він навів лазери на ціль і почав свердлити; якщо ми правильно інтерпретували вібрації, то глибина ґрунту під його ногами не мала перевищувати тридцяти-сорока сантиметрів. Попри шестиміліметровий захисний шар, промені раз у раз затиналися.

— От сучий син, — пробурмотів Шпіндель. — Працює ж.

Ми пропалювали діру в щільному волокнистому епідермісі та ізоляційних венах, зроблених з чогось на кшталт керованого азбесту. Ми проникали крізь почергові шари надпровідної сітки, розділені розшарованим вуглецем.

Нарешті ми пропалили наскрізну діру.

Лазери одразу ж згасли. За кілька секунд кишкові гази «Роршаха» натягнули купол до краю. Чорна кіптява кружляла і витанцьовувала в неочікувано густій атмосфері.

Ніхто у нас не стріляв. Не було взагалі жодної реакції. В КонСенсусі почала накопичуватися інформація про парціальні тиски: метан, аміак, водень. Багато водяної пари, яка замерзала, щойно її виявляли.

Шпіндель буркнув:

— Відновлювальне середовище. До-сніжкова стадія, — його голос звучав розчаровано.

— Може, вони ще не завершили роботи, — припустила Джеймс. — Як і над структурою загалом.

— Можливо.

«Чортик» висунув язика — гігантський механічний сперматозоїд з м’язово-оптичним хвостом. Його голівка була товстошкірим ромбом, половину поперечного перерізу якого становила керамічна броня; у його серцевині ховалися крихітні рудиментарні сенсори — достатньо дрібні, щоб увесь комплекс міг пройти крізь тоненький, як олівець, отвір, прорізаний лазером. Зонд проліз туди, облизуючи нову дірку на тілі «Роршаха».

— А там темно, — зауважила Джеймс.

— Зате тепло, — відказала Бейтс.

281°К. Вище за температуру замерзання.[70]

Ендоскоп опинився у темряві. В інфрачервоному світлі проступила зерниста сірість чогось схожого на тунель, наповненого пітьмою і дивовижними гірськими породами. Стіни вигиналися, наче медові стільники, наче нутрощі закам’янілого кишківника. У тунелі траплялися тупики і відгалуження. Базовим субстратом було щільне листкове тісто з вуглецевого полотна. Іноді проміжки між шарами були не товщими за ніготь, а інші виявлялися достатньо широкими, щоб запхати туди чиєсь тіло.

— Пані та панове, — тихо сказав Шпіндель. — Диявольська пахлава.

Я міг би заприсягнутися, що побачив, як щось ворухнулося. Міг би заприсягнутися, що це щось знайоме.

Камера згасла.

Роршах

Матері люблять дітей сильніше, ніж батьки, бо вони мають більше певності, що це саме їхні діти.

Арістотель

Я не зміг попрощатися з батьком. Навіть не знав, де він був на той час.

А прощатися з Гелен не хотів. Мені не хотілося туди повертатися. Але заковика була в тому, що нікуди й не треба було їхати. Не залишилося у світі місця, де б гора не могла піднятися й піти до Магомета. Рай був просто околицею глобального села[71], тож у мене не лишалося вибору.

Я під’єднався зі своєї квартири. Нові імплантати — налаштовані для місії та встановлені мені в голову лише тиждень тому — привіталися з ноосферою та постукали у Перлові ворота[72]. Якийсь ручний дух, не такий ефемерний, хоча настільки ж вірогідний, як і Святий Петро, прийняв повідомлення і зник.

І ось я опинився всередині.

Там не було ані передпокою, ані вітальні. Рай не був пристосованим для випадкових відвідувачів; будь-який рай, де істоти з плоті та крові почувалися б як удома, видався б нестерпно прозаїчним для безтілесних душ, які мешкали тут. Звісно, зовсім не обов’язково, щоб гість та господар бачили перед собою однаковий краєвид. Я міг взяти з полиці який завгодно пейзаж і облаштувати це місце так, як мені того бажалося. Виняток становили самі Вознесенні. Одна з переваг життя після життя: тільки вони могли обирати обличчя, які ми бачимо.

Однак істота, на яку перетворилася моя мама, взагалі не мала обличчя, і — щоб я луснув! — вона не мала жодного наміру дивитися на мене крізь якусь маску.

— Привіт, Гелен.

— Сірі! Який чудовий сюрприз!

Вона була абстракцією, загорнутою в абстракцію: неможливий перетин дюжини яскравих скелець. Неначе засяяв і ожив кожен з елементів розбитого вітража. Вона кружляла навколо мене табунцем риб. Материн світ відлунював у її тілі: вогні, янголи та тривимірні парадокси Ешера[73] юрбилися осяйними хмарами. Проте якимось чином я все одно впізнав Гелен. Небеса були сном; тільки прокинувшись, ти розумієш, що побачене аж ніяк не схоже на реальність. У всіх цих чуттях я віднайшов лише одну знайому рису. Рай моєї матері пах корицею.

Я дивився на блискучий аватар і думав про материне тіло, що лежало в чані глибоко під землею і всотувало поживні речовини.

— Як ти?

— Добре. Дуже добре. Звісно, треба трохи часу, аби звикнути до думки, що твоя свідомість більше не твоя, — Небеса не просто годують мізки своїх мешканців: вони їх відгодовують, щоб використовувати надлишкові потужності незайнятих синапсів для підтримання власної інфраструктури. — Ти маєш переїхати сюди, і що раніше, то краще. Тобі не захочеться звідси піти.

— Насправді, я лечу звідси, — відповів я. — Ми відбуваємо завтра.

— Відбуваєте?

— Койпер. Ти ж знаєш про Світляків?

— О, так. Здається, я щось таке чула. Знаєш, ми не отримуємо багато новин із зовнішнього світу.

— У будь-якому разі, я вирішив навідати тебе, аби попрощатися.

— Я рада, що ти це зробив. Я сподівалася побачити тебе без цього… ну ти розумієш.

— Без чого?

— Сам знаєш. Не хочу, щоб нас підслуховував твій батько.

Тільки не це.

— Тато на завданні. Міжпланетна криза. Ти мала чути про це.

— Звісно. Знаєш, я не завжди добре сприймала батькові тривалі відрядження, але нема лиха без добра. Що менше часу він був поряд, то менше міг зробити.

— Зробити?

— З тобою. — Примара на мить застила у нерішучості. — Я ніколи не говорила тобі цього раніше, але… ні. Мені не слід такого робити.

— Чого саме не слід робити?

— Плекати, так би мовити, старі образи.

— Які старі образи?

Наче на замовлення. Я нічого не міг вдіяти: звичка вкоренилася надто глибоко. Я завжди гавкав за командою.

— Що ж, — почала вона, — іноді ти повертався… Ти ще був таким маленьким, а личко мав дуже сумне й напружене. Я завжди запитувала себе: чому моя крихітка так гнівається? Як таке маля може так лютувати?

— Гелен, про що ти говориш? Повертався звідки?

— Звідти, куди він брав тебе, — щось схоже на брижі сколихнуло її грані. — Тоді ще твій батько був з нами. Він ще не став настільки важливою персоною, як зараз — звичайнісінький схиблений на карате бухгалтер, що любив навівати на всіх сон балачками про криміналістику, теорію ігор та астрономію.

Я спробував уявити: мій тато — базікало.

— Щось не дуже схоже на тата.

— Звісно, що ні. Ти був надто маленьким, щоб це запам’ятати. Тоді Джим був звичайною маленькою людиною. Хоча, відверто кажучи, він і зараз такий, попри всі свої таємні місії та конфіденційні інструкції. Я ніколи не розуміла, чому ніхто цього не помічає. Вже тоді він любив… Хоча, припускаю, це не його провина. Джим мав важке дитинство й так і не навчився вирішувати проблеми по-дорослому. Він намагався, я б сказала, тиснути на все своїм авторитетом. Певна річ, поки не одружилася з ним, я не знала цього. Якби знала, то… Але я взяла на себе обов’язки. Взяла на себе обов’язки і жодного разу не знехтувала ними.

— Ти маєш на увазі, що він тебе ображав? — «Звідти, куди він брав тебе». — Ти натякаєш, що він ображав і мене?

— Образи бувають різними, Сірі. Часом слова завдають більшого болю, ніж кулі. А покинути дитину — це…

— Він мене не покидав.

Він залишив мене з тобою.

— Сірі, він кидав нас напризволяще. Іноді на цілі місяці. Я ніколи не знала напевно, чи повернеться він. Джим сам вирішив зробити з нами таке, Сірі. Йому не потрібна була та робота. Він був фахівцем і в інших сферах. Сферах, які роками вже не були нікому потрібними.

Я скептично похитав головою. Мені було не до снаги запитати це вголос: вона ненавиділа його за те, що він не виявив такої люб’язності і сам не застарів?

— Він не винен, що планетарна служба безпеки досі не втратила актуальності, — відказав я.

Гелен продовжила, так наче й не чула мене:

— Колись не було іншої ради: люди нашого віку мусили працювати, щоб звести кінці з кінцями. Але навіть у ті дні вони хотіли проводити час з родинами. Навіть якщо не могли собі цього дозволити. Обрати роботу, коли вона навіть не необхідна, це… —

Матір розбилася на друзки і знову зібралася біля мого плеча.

— Так, Сірі. На мою думку, це одна з форм образи. І якби твій батько був бодай наполовину вірним мені, настільки ж, наскільки я була вірною йому всі ці роки…

Я пригадав Джима, останню нашу зустріч: як він втягував носом вазопресин під тривожними поглядами роботів-охоронців.

— Я не вважаю, що батько зрадив когось із нас.

Гелен зітхнула.

— Насправді я й не очікувала, що ти зрозумієш. Я не така вже й дурна. Бачила, як воно все вийшло. Усі ці роки я, по суті, мала тебе виховувати одна. Я завжди мусила грати роль поганого поліцейського, завжди мусила насаджувати дисципліну, бо твій батько постійно перебував на таємному завданні. А потім він повертався на тиждень або два, і ти бачив над його головою золотий німб тільки тому, що він вирішив об’явитися. Але я звинувачую тебе в цьому не більше, ніж його. Тепер вже докори не мають жодного сенсу. Я тільки подумала… Що ж, я просто вирішила, що ти маєш знати. Сприймай це як хочеш.

Мимовільній спогад: мені дев’ять, і Гелен просить лягти біля неї. Її рука гладить мій шрам, а несвіжий солодкуватий подих торкається щоки. Сірі, тепер ти господар у домі. Ми більше не можемо покладатися на твого батька. Тепер є тільки ми з тобою…

Трохи помовчавши, я зрештою запитав:

— Це тобі зовсім не допомогло?

— Про що ти?

Я обвів поглядом навколишню персоналізовану абстракцію: внутрішній зворотний зв’язок, свідоме сновидіння.

— Ти тут всемогутня. Хоч би що ти забажала, хоч би що уявила, все одразу тут з’явиться. Я думав, ти більше змінишся.

Веселкові вітражі затанцювали, вичавлюючи із себе смішок.

— Це недостатня зміна для тебе?

Насправді — ні.

Адже Рай виявився пасткою. Байдуже, скільки аватарів та конструкцій будувала Гелен, байдуже, скільки порожніх посудин співало їй осанни і співчувало через несправедливість, від якої мати страждала. Зрештою все зводилося до розмов із самою собою. Існувала інша реальність, над якою моя мати не мала влади, існували інші люди, які не грали за її правилами, — і навіть якщо вони й думали про Гелен, то тільки так, як самі того хотіли.

Вона могла провести решту свого життя, не зустрівшись з жодним із них. Але Гелен знала про їхнє існування, і це доводило її до сказу. Коли я покидав Рай, мені спало на думку, що, попри всю свою могутність, мама стала б по-справжньому щасливою у власному світі лише за однієї умови.

Якби решта світу зникла.

— Цього не повинно було трапитися, — сказала Бейтс. — Екранування було в нормі.

Банда обладнувала щось у своєму наметі на протилежному боці барабана. Сарасті сьогодні тримався за кулісами, відстежуючи ситуацію зі свого лігва. У конференц-залі сиділи тільки я, Шпіндель та Бейтс.

— Може, проти прямого ЕМ-поля, — Шпіндель потягнувся, тамуючи позіхання. — Принаймні в живих тканинах ультразвук часом проштовхує магнітні поля через оболонки. Могло щось подібне спіткати нашу електроніку?

Бейтс розвела руками.

— Хтозна! Це так само могли б бути ельфи чи чорна магія.

— Що ж, провал поки не остаточний. Ми ще здатні висловити кілька розумних припущень, еге ж?

— Це ж яких?

Шпіндель підняв догори палець.

— Шари, які ми прорізали, не могли виникнути внаслідок відомих мені метаболічних процесів. Отже, воно не «живе» — у біологічному сенсі. Якщо в наші дні це щось означає, — додав біолог, роззираючись нутрощами нашого чудовиська.

— А як щодо життя всередині структури?

— Безкиснева атмосфера. Припускаю, що можна виключити складне багатоклітинне життя. Імовірно, мікроби, хоча, якщо вони там є, я до поросячого вереску хочу їх побачити. Але будь-який достатньо складний організм, що здатен мислити, не кажучи вже про вміння збудувати ось це, — Шпіндель махнув рукою на зображення з КонСенсусу, — повинен мати високоенергетичний метаболізм. А отже, йому потрібен кисень.

— То ти вважаєш, що там порожньо?

— Хіба я таке казав? Знаю, іншопланетяни мають усі бути загадковими, однак я не уявляю, навіщо комусь будувати природний заповідник розміром з місто для анаеробних бактерій.

— «Роршах» має слугувати природним середовищем для когось. Навіщо там взагалі атмосфера, якщо це просто пристрій для тераформування?

Шпіндель вказав на намет Банди.

— Як сказала Сьюзан, атмосфера досі в процесі будівництва, тож ми можемо вільно користуватися усім, поки не з’явилися господарі.

— Вільно?

— Вільнісінько. І я чудово розумію, що ми бачили тільки найдрібнішу частинку того, що всередині. Але хтось точно помітив, що ми наближаємося. І наскільки я пам’ятаю, «Роршах» на нас сердився. А якщо іншопланетяни розумні та ворожі, тоді чому вони не стріляють?

— Може, вже вистрелили?

— Якщо щось, зачаївшись внизу, розстріляло усіх твоїх роботів, то воно засмажило їх зі швидкістю, притаманною звичайному природному середовищу.

— Те, що ти називаєш «звичайним природним середовищем», може виявитися активним захистом.

Очі Шпінделя розширилися.

— Гаразд, я помилився. Ми знаємо недостатньо, щоб робити розумні припущення.

Не те, щоб ми не намагалися дізнатися якомога більше. Коли сенсорний блок «чортика» вигорів дотла, ми розжалували його до екскаватора; зонд мікрон за мікроном випалював діру, терпляче розширяючи краї початкової замкової шпарини доти, доки вона не стала метр завширки. Тим часом ми відкалібровували піхотинців Бейтс — спорядили роботів таким захистом, що тепер вони могли функціонувати як у ядерному реакторі, так і всередині циклотрона, — і в перигеї скинули їх на «Роршаха», наче камінці в Зачарований ліс. Кожен з них пройшов крізь портал «чортика», розмотуючи за собою тонке, наче волосінь, оптоволокно для передачі розвідувальних даних крізь іонізовані шари атмосфери.

Все, що ми отримали — це побіжний огляд. Кілька розтягнутих епізодів. Ми бачили, як ворушаться стіни «Роршаха». Повільні ліниві хвилі перистальтики йшли брижами по всій його кишці. Ми бачили, як, заходячись у болючих спазмах, патокою витягувалися стінки, що мали з часом повністю перекрити прохід. Деякими приміщеннями наша піхота ковзала легко, а в деяких натрапляла на магнітні аномалії, що виводили її з ладу. Роботи пролазили крізь дивні пащеки, що шкірилися дрібними зубами, рухалися повз тисячі спірально закручених паралельними рядами трикутних лез. Солдати обережно обходили хмари імли, що набували абстрактних фрактальних форм, які повсякчас змінювалися і повторювали самі себе. Заряджені частинки тягнулися за міріадами переплетених ліній електромагнітного поля.

Врешті-решт кожен солдат або вимикався, або просто зникав.

— Можна якось підвищити рівень захисту? — цікавився я.

Шпіндель зиркнув на мене.

— Ми і так закрили все, крім сенсорів, — пояснила Бейтс. — Якщо ми екрануємо і їх — осліпнемо.

— Але видиме світло відносно безпечне. Як щодо суто оптичного…

— Ми вже користуємося оптичним каналом зв’язку, комісаре, — огризнувся Шпіндель. — І ти мав би помітити, що гівно все одно просочується.

— Але ж є ще ці… як їх там… — я добирав потрібне слово, — смугові фільтри? Якісь прилади, що могли б пропускати видимі хвилі, відсікаючи смертельне випромінювання з обох боків.

Шпіндель пирхнув:

— Звісно. І називається такий прилад атмосферою. Якби ми прихопили її з собою і вона була разів у п’ятдесят товщою за земну, тоді вона справді могла б відсіяти частину того варива. Певна річ, Землі в цьому дуже допомагає магнітне поле, але, опинившись там, я б не довірив своє життя жодному ЕМ-захисту.

— Якщо ми й надалі стикатимемося з цими спалахами, — додала Бейтс. — матимемо справжні проблеми.

— Вони повторюються з випадковими інтервалами?

Шпіндель стенув плечима, неначе здригнувся.

— Сумніваюся, що в цьому місці є хоч щось випадкове. Та хто зна? Нам потрібно більше даних.

— Які ми навряд чи отримаємо, — сказала Джеймс, повзучи до нас по стелі, — якщо зонди й далі глючитиме.

Умовний спосіб був простою формальністю. Ми намагалися грати з випадковостями, один за одним приносили роботів у жертву в надії, що бодай комусь із них поталанить. Їхні шанси на виживання мірою віддалення від базового табору експоненційно наближалися до нуля. Ми намагалися екранувати оптоволокно, щоб знизити апертурні протікання; в результаті обмотаний такою кількістю шарів феррокераміки кабель вийшов жорстким і негнучким, тож ми фактично розмахували зондом на паличці. Спробували взагалі перерізати повідки, відправивши машини у вільний політ крізь радіоактивний буревій на самостійне дослідження території та фіксування знахідок для подальшого завантаження. Жоден апарат не повернувся. Ми перепробували все.

— Ми можемо самі туди піти, — запропонувала Джеймс.

Майже всі.

— Еге ж, — відповів Шпіндель голосом, який міг означати тільки одне: «А це вже навряд».

— Це єдиний спосіб дізнатися щось путнє.

— Так. Наприклад, скільки секунд знадобиться твоєму мозку, щоб перетворитися на синхротронний суп.

— Наші скафандри можна екранувати.

— О, так само, як і роботів Менді?

— Тільки не треба мене так називати, — буркнула Бейтс.

— Річ у тому, що «Роршах» уб’є тебе. Байдуже, з металу ти чи з плоті.

— Річ у тому, що м’ясо він убиває інакше, — відказала Бейтс. — На це йому потрібно більше часу.

Шпіндель похитав головою.

— Ти все одно загнешся вже за п’ятдесят хвилин. Навіть із захистом. Навіть у так званих «холодних зонах».

— Променева хвороба ніяк себе не проявлятиме десь три години або й більше. І навіть після цього знадобиться кілька днів, перш ніж хтось справді помре, а ми повернемося задовго до цього всього. Корабель нас підлатає — це вже напевне. Навіть ми це знаємо, Ісааку, воно все у КонСенсусі. А якщо це відомо нам, то і ти в курсі. Отже, тут немає про що сперечатися.

— Отже, таким є твоє рішення? Кожні тридцять годин ви просочуватимете себе радіацією, а тоді я буду змушений вирізати пухлини і по клітині склеювати вас наново.

— Капсули працюють автоматично. Тобі й пальцем не доведеться ворухнути.

— Я вже не кажу про те, скільки всякого з твоїм мозком можуть зробити магнітні поля. Ми почнемо галюцинувати щойно…

— Зафарадеїти[74] скафандри.

— Он як! Ми поліземо туди глухими і сліпими. Чудова ідея!

— Світло проходитиме. Тільки інфрачервоне…

— Це все ЕМ, Сьюз. Навіть якщо ми повністю замастимо чорним наші шоломи і користуватимемося відеосигналом, радіація проникне через кабельне гніздо.

— Так, трохи. Але це все одно краще, ніж…

— Боже, — через тремор з кутика Шпінделевого рота бризкала слина. — Дай мені поговорити з Мі…

— Ісааку, я вже все обговорила з рештою Банди. Ми всі погодилися.

— Усі погодилися? Ви приймаєте рішення не більшістю голосів, Сьюз. Той факт, що ти порізала свій мозок на шматки, зовсім не означає, що кожен із цих шматків має право голосу.

— Не розумію, чому ні? Кожна моя особистість настільки ж розумна, як і ти.

— Вони всі ти. Просто ти поділена на секції.

— Схоже, ти без жодних труднощів сприймаєш Мішель як окрему особистість.

— Мішель, вона… я маю на увазі, так, ви всі різні грані, але оригінал тільки один. Твої альтер…

— Не називай нас так! — втрутилася Саша холодним, наче рідкий кисень, голосом. — Ніколи.

Шпіндель спробував дати задній хід.

— Я не мав на увазі… ти ж розумієш, я не мав…

Але Саша вже зникла.

— Про що ти? — запитав замість неї м’якший голос. — Ти вважаєш, що я просто… просто Матуся, яка грає нову роль? Гадаєш, що коли ми разом, ти наодинці з нею?

— Мішель, — нещасним голосом вимовив Шпіндель. — Ні, я вважаю…

— Байдуже, — сказав Сарасті. — Ми тут не голосуємо.

Хижак витав над нами в центрі барабану, обличчя ховається за опущеним забралом. Ніхто з нас не бачив, коли він з’явився. Вампір повільно обертався навколо своєї вісі, не зводячи з нас погляду, поки ми кружляли навколо.

— Приготувати «Скіллу». Аманді потрібні два піхотинці без повідків з превентивним озброєнням. Камери від одного до мільйона ангстремів, екрановані мікрофони без автономного контролю. До 13:50 усім прийняти тромбоцитарний стимулятор, діменгідрінат та йодистий калій.

— Усім? — перепитала Бейтс.

Сарасті кивнув.

— Вікно відчиняється на 4 години 23 хвилини.

Він повернувся до хребта корабля.

— Крім мене, — сказав я.

Сарасті завмер.

— Я не беру участі в польових роботах, — нагадав я.

— Тепер берете.

— Я синтезист.

Вампір знав це. Звісно, він знав, усі знали: не можна спостерігати за системою, коли перебуваєш всередині неї.

— На Землі ви синтезист, — сказав Сарасті. — У поясі Койпера ви синтезист. А тут — частина екіпажу. Робіть, що вам кажуть.

Вампір зник.

— Ласкаво просимо у велику родину, — стиха вимовила Бейтс.

Я поглянув на неї. Решта команди вже розходилася.

— Ти знаєш, я…

— Ми надто далеко забилися, Сірі. Ми не можемо чекати чотирнадцять місяців на відповідь твоїх босів, і ти це чудово знаєш.

Майор підскочила з місця, легко по дузі пролетіла крізь голограми у невагомість центру барабана. Там вона раптово зупинилася, так наче її осяяло. Вона схопилася за хребтовий кабель і повернулася обличчям до мене.

— Тобі не варто себе недооцінювати, — сказала Аманда. — Сарасті також. Ти спостерігач, так? Закладаюся, що внизу є багато такого, за чим варто поспостерігати.

— Дякую, — відповів я.

Проте я вже знав, чому Сарасті відряджає мене на «Роршах», і головною причиною було не спостереження.

Троє цінних працівників у небезпеці. Підсадна качка зменшувала їхні шанси на враження до однієї четвертої.

Господь оволодіє тобою. Ти танцюватимеш і кричатимеш, і станеш іншою людиною.

Перша книга Самуїлова 10:6 [75]

— У процесі еволюції ми, певно, весь час були роздробленими, — сказала мені якось Джеймс у перші дні нашого знайомства. Вона постукала себе по скроні. — Місця всередині багато; мозок сучасної людини здатен виконувати десятки розумових процесів без жодних перевантажень. А паралельна багатозадачність має очевидні переваги у питаннях виживання.

Я кивнув.

— Десять голів краще, ніж одна.

— Насправді наше злиття могло відбутися зовсім недавно. Деякі експерти вважають, що за сприятливих умов ми можемо знову повернутися до множинних особистостей.

— Звісно, воно так і є. Ти — живий тому доказ.

Джеймс похитала головою.

— Я кажу не про фізичний поділ. Звісно, ми, вважай, витвір мистецтва, але теоретично хірургічне втручання в цьому процесі навіть зайве. Достатньо доволі сильного стресу. І якщо це трапиться в ранньому дитинстві.

— Жартуєш?

— Ну, в теорії, — визнала Джеймс і обернулася на Сашу, яка вела далі: — Фігня в теорії. Ще п’ятдесят років тому фіксувалися окремі випадки.

— Справді? — Я опирався спокусі скористатися імплантатами: мене міг виказати розфокусований погляд. — Не знав.

— Що ж, тепер про це мало хто говорить. У ті часи в ставленні до багатоядерників люди були довбаними варварами — називали це розладом і лікували, неначе якусь хворобу. Головною ідеєю лікування було зберегти одне ядро і вбити інші. Звісно, ніхто не називав це вбивством. Казали «інтеграція» чи ще якась хрінь. Ось такі були тоді люди: створювали інших людей, щоб ображати та катувати, а потім, коли в них відпадала потреба, знищували.

Це було сказано тоном, який ти не очікуєш почути на вечірці з нагоди першого знайомства. Джеймс м’яко повернулася на водійське крісло й відкоригувала розмову відповідно до звичних комунікаційних стандартів. Однак я ніколи не чув, щоб Банда називала одне одного «альтер его» — ні тоді, ні зараз. В устах Шпінделя це слово прозвучало зовсім необразливо. Я навіть здивувався, що вони так обурилися. А тепер я сидів на самоті у своєму наметі, марнуючи ті кілька хвилин перед початком операції, що в мене зосталися, і ніхто не бачив, як у мене оскліли очі після підключення до КонСенсусу.

Він мені повідомив, що слово «альтер» несло на собі тягар сотень років. Саша мала рацію — були часи, коли комплекс багатоядерної особистості називався розладом множинної особистості, тобто вважався розладом, а не комплексом, і його ніколи не викликали навмисно. На думку фахівців тих років, множинні особистості виникали спонтанно в незбагненних казанах насилля — друзки особистостей, принесені в жертву зґвалтуванням та побиттям, поки дитина перебувала у невідомому сховку в закапелках мозку. Це було водночас і стратегією виживання, і ритуальною самопожертвою: безсилі душі розриваються на клапті, покладаючи на вівтар тріпотливі шматки себе у марній надії власкавити мстивих богів — Маму і Татка.

Ніщо з цього, як виявилося потім, не було правдою; принаймні жодна з тез не знайшла підтвердження. Тогочасні спеціалісти майже нічим не відрізнялися від знахарів, які виконували імпровізовані ритуали: звивисті розмови на вільну тему, переповнені навідними запитаннями та невербальними сигналами, пошуки на смітнику нудотного дитинства. Часом — доза літію та галоперидолу, якщо не допомагали бубон і брязкальця. Технологія картографування мозку тільки-тільки розправляла крила; до технології його корекції залишалися ще довгі роки. Тож невропатологи та психіатри діймали своїх жертв та, придумуючи назви речам, яких вони не розуміли, сперечалися над вівтарями Фройда, Кляйна та давніх астрологів. Не було меж у їхнього бажання скидатися на представників справжньої Науки.

Зрештою, саме наука і розмазала їх по асфальту; дисоціативний розлад особистості обернувся на напівзабуте марення ще до появи синаптичної корекції. Але вираз «альтер его» зберігся і досі залишався резонансним. Серед тих, хто пам’ятав історію, воно було кодовою назвою «зради» та «людського жертвоприношення». «Альтер его» означало «гарматне м’ясо».

Уявивши топологію особистостей, що співіснували в Банді, я зрозумів, чому Саша зжилася з цим міфом. Я також усвідомлював, чому Сьюзан їй це дозволила. Зрештою, в концепті не було нічого неправдоподібного, що й доводило існування самої Банди. А коли тебе відлущили від ще не існуючої сутності, виліпили із порожнечі, відразу пустивши в доросле життя, коли ти радше фрагмент особистості, який навіть не має власного повноцінного тіла, — можна пробачити певну злостивість. Звісно, ви всі рівні, всі однакові. Звісно, жодна з особистостей не краща за інших. Однак лише Сьюзан має прізвище.

Краще спрямувати свою агресію на старі образи, байдуже — реальні чи вигадані, ніж зриватися на комусь, з ким ділиш одну плоть.

Оточений дисплеями, які фіксували невблаганне зростання Левіафана під нами, я зрозумів іще дещо. Не тільки те, чому Саші так не подобався цей вираз, а й те, чому Ісаак Шпіндель — звісно, мимоволі — вжив саме його.

З погляду Землі, усі на борту «Тезея» були альтер его.

Сарасті залишився на борту. У нього не було заміни.

Ми, всі решта, набилися у шатл, одягнені в індивідуально підігнані скафандри, які були настільки обвішані протирадіаційним захистом, що скидалися на костюми аквалангістів для глибоководного занурення із минулого століття. Треба було дотримуватися чіткого балансу: надмір захисту ще гірший, ніж його відсутність. Він розщеплював первинні частки на вторинні, настільки ж смертельні, проте численніші. Іноді доведеться терпіти підвищений радіаційний фон; тож єдиною альтернативою було закутатися в свинець і перетворитися на жуків.

Ми відбули за шість годин до перигею. «Скілла», наче нетерпляча дитина, мчала вперед, залишаючи батьків далеко позаду. Я не помітив особливого ентузіазму на обличчях моїх супутників. За винятком одного: Банда Чотирьох ледь не сяяла за забралом скафандра.

— Хвилюєшся? — запитав я.

Саша відповіла:

— Блядь, так. Польова робота, Кітоне. Перший контакт.

— А що як там нікого не буде?

Або буде, і ми їм не сподобаємося?

— Так навіть краще. Повитріщаємося на їхні дорожні знаки та покопирсаємося в коробках з-під пластівців без копів, які б зиркали нам через плече.

Мені стало цікаво, чи висловлює вона думку всієї Банди. Я чомусь був певен, що Мішель вважала інакше.

Усі ілюмінатори «Скілли» було задраєно. Краєвиду за вікном не спостерігалося. А всередині також немає на що дивитися, окрім роботів, тіл та покрученого силуету, що розростався перед очима на дисплеї шолома. Однак я відчував, як радіація проривається крізь нашу броню, наче крізь цигарковий папір. Відчував вузлуваті гребені та котловини магнітного поля «Роршаха». Я відчував самого «Роршаха», до якого ми неухильно наближалися: обвуглена крона вигорілого інопланетного лісу, радше пейзаж, аніж артефакт. Я уявляв потужні розряди електрики, що проскакували між його гілками, і нас на їхньому шляху.

Які істоти могли обрати таке місце для життя?

— Ти справді вважаєш, що ми заприятелюємо? — запитав я.

Джеймс знизала плечима, але під бронею це було майже непомітно.

— Спершу, певно, ні. Можливо, ми почали танцювати не з тієї ноги, імовірно, нам доведеться розбиратися з купою непорозумінь. Але врешті-решт ми знайдемо спільну мову.

Вочевидь Джеймс вирішила, що дала відповідь на моє запитання.

Шатл заклав віраж — ми повалилися одне на одного, наче кеглі. Тридцять секунд мікроманеврів пішло на жорстке гальмування. На дисплеї шолома затанцювала весела синьо-зелена картинка: стикувальний рукав шатла проштовхувався крізь мембрану, що слугувала входом до надувного вестибюля «Роршаха».

Навіть у вигляді схеми це виглядало дещо порнографічно.

Бейтс прилаштувалася біля повітряного шлюзу. Вона відсунула внутрішні двері.

— Пригніть голови!

Це не так вже і просто зробити, коли ти закутий у костюм повного захисту та феррокераміку. Шоломи колихалися і вдарялися. Піхотинці, розпластані на стелі, наче величезні смертоносні таргани, з гудінням повернулися до життя і відірвалися від поверхні. Протиснувшись крізь вузьку щілину над нашими головами, вони загадково кивнули своїй господині і тихо зникли.

Бейтс задраїла внутрішній люк. Замок клацнув туди-сюди, а коли відчинився, шлюз був уже порожній.

Прилади свідчили, що все було в нормі. Роботи терпляче чекали у вестибюлі. На них ніхто не нападав.

Бейтс пішла слідом за ними.

Ми цілу вічність чекали на зображення. Інформація просочувалася до нас тоненьким струмочком. Слова передавалися без проблем, але одне зображення вартувало мільйона слів.

— Поки що жодних сюрпризів, — доповіла Бейтс голосом розладнаного варгана.

Ось воно: очима другого піхотинця ми побачили першого у непорушному зернистому монохромі. Це було схоже на листівку з минулого: слух, перетворений на зір, відображення важких незграбних вібрацій метанової атмосфери. Потрібно було кілька секунд, щоб кожен помережаний перешкодами кадр виповз на внутрішній дисплей шолома: ось піхотинці спускаються вниз; ось вони вповзають у дванадцятипалу кишку «Роршаха»; просуваються ворожим печерним пейзажем. У нижньому лівому куті кожного знімка висвічувався час, а під ним — показник магнітної індукції.

Якщо не довіряєш ЕМ-спектру, багато чого втрачаєш.

— Схоже, все гаразд, — доповіла Бейтс. — Заходжу.

У привітнішому світі роботи котилися б бульваром і відсилали б нам ідеальні кришталево-чисті кадри. Шпіндель та Банда попивали б каву в барабані, наказуючи піхотинцям взяти зразок того чи наблизити он те. У привітнішому світі мене б навіть тут не було.

На наступній листівці з’явилася Бейтс: вона вилізла із фістули. На другій — повернулася спиною до камери — певно, вивчала периметр.

А на третій вже дивилася прямісінько на нас.

— Усе… о’кей, — промовила вона. — Спускайтеся… вниз…

— Не так швидко, — сказав Шпіндель. — Як ти почуваєшся?

— Добре. Трохи дивно, але…

— В якому сенсі дивно?

Променева хвороба дає про себе знати нудотою, але якщо ми не припустилися жахливої помилки у своїх розрахунках, вона мала проявитися тільки за годину чи дві. Лише після того, як нас добряче просмажить.

— Незначна дезорієнтація, — доповіла Бейтс. — Тут трохи моторошно, певно, це «Сірий синдром[76]». Терпимо.

Я поглянув на Банду. Банда поглянула на Шпінделя. Шпіндель знизав плечима.

— Краще вже не стане, — гукнула здалеку Бейтс. — Годинник… годинник цокає, народ. Спускайтеся.

Ми так і зробили.

«Роршах» зовсім не скидався на обжите місце.

Дім з привидами.

Навіть, коли стіни завмирали, вони все одно рухалися: краєм ока ти завжди помічав скрадливе ворушіння. Постійно на периферії свідомості виникало відчуття, наче за тобою стежать; страхітлива упевненість, що гидкі чужинні тобі спостерігачі причаїлися відразу за рогом. Я повсякчас озирався, сподіваючись заскочити одну з тих примар на гарячому. Однак я бачив лише або напівсліпого піхотинця, що плив коридором внизу, або наляканого, знервованого колегу, який витріщався на мене. Стіни із блискучої лави повнилися тисячами очей, які заплющувалися за мить до того, як на них звертали увагу. Наші ліхтарі розсіювали темряву метрів на двадцять в усіх напрямках; а далі панували тумани і тіні. А ще звуки — «Роршах» скрипів навколо нас, наче старий дерев’яний корабель у пастці пакового льоду. Електричні розряди шипіли, як гримучі змії.

Переконуєш себе, що все це лише у твоїй голові. Нагадуєш, що всі симптоми детально вивчені: неминучий наслідок надто тісного контакту плоті з магнітним полем, що випускає привидів та звірів зі скроневих доль мозку і пробуджує паралізуючий страх із середнього мозку, аби наповнити ним свідомість. Воно трахає твої рухові нерви і змушує навіть вимкнуті імплантати співати, наче дрібні крихкі кристали.

Енергетичні артефакти — ось що це таке. Ти говориш це сам до себе, повторюєш так часто, що слова втрачають будь-який сенс і обертаються на механічну мантру, закляття від лихих сил. Вони не справжні — ці голоси, що шепочуть за межами твого шолому, ці ледь помітні істоти, які манячать на межі видимого світу. Вони — пастка для розуму, те саме неврологічне дурисвітство, що століттями переконувало людей, ніби їх переслідують привиди, викрадають прибульці та женуться за ними…

вампіри…

…і ти запитуєш себе, чи справді Сарасті зостався на «Тезеї». А що, як він весь цей час був поряд, чекав на тебе…

— Ще один стрибок, — попередила Бейтс, коли на моєму дисплеї стали зашкалювати тесли та зіверти. — Стережіться!

Я встановлював дзвін Фарадея. Намагався. Це мало бути доволі просто: я вже протягнув головну отосу від вестибюлю до обвислого мішка, що бовтався посеред проходу. Я ще мав… правильно, треба було щось зробити з поперечними канатами. Щоб… щоб відцентрувати дзвін. Стіна у світлі мого налобного ліхтаря виблискувала, наче мокра глина. У моїх очах іскрилися сатанинські руни.

Приліпив якірну пластину до стіни. Я міг заприсягтися, що основа здригнулася. Вистріливши з реактивного пістолета, я відступив до центру проходу.

— Вони тут, — прошепотіла Джеймс.

Щось було поряд. Я повсякчас відчував за спиною його присутність, хай би куди повертався. Безмежна ревуча пітьма клубочилася на краю поля зору — ненажерлива, розміром з тунель паща. Будь-якої миті вона могла зробити неймовірно швидкий випад і поглинути усіх нас.

— Вони прекрасні… — сказала Джеймс. У її голосі зовсім не було страху, він повнився побожністю.

— Що? Де? — Бейтс крутилася на місці, намагаючись охопити поглядом усі чотири сторони. Роботи, схожі на броньовані фігурні дужки, за її наказом занепокоєно хиталися від однієї стінки до іншої, тримаючи зброю напоготові. — Що ти побачила?

— Вони не там. Вони тут. Всюди. Невже ви їх не бачите?

— Я нічого не бачу, — сказав Шпіндель тремтячим голосом.

— Це все електромагнітні поля, — сказала Джеймс. — Ось як вони спілкуються. Уся конструкція переповнена мовами, вона…

— Я нічого не бачу, — повторив Шпіндель. Його дихання гулко і часто відлунювало в навушниках. — Я осліп.

— Бляха! — Бейтс повернулася до Шпінделя. — Як таке може бути… радіація?..

— Не д-думаю, що це вона.

Дев’ять тесла — і привиди були повсюди. Я відчув запах асфальту і жимолості.

— Кітоне! — крикнула Бейтс. — Ти з нами?

— Т-так.

Заледве. Я стояв біля дзвона і стискав у руках витяжний трос, намагаючись ігнорувати, те, що поплескувало мене по плечу.

— Облиш все! Витягни Шпінделя!

— Ні! — Шпіндель безпорадно висів у проході. Пістолет теліпався на ремінці. — Ні, кинь мені щось.

— Що?

Це все у твоїй голові. Це все у твоїй…

— Кинь мені щось. Та що завгодно!

Бейтс вагалася.

— Ти сказав, що осл…

— Просто зроби це!

Бейтс зірвала з пояса запасну батарею і кинула її Шпінделю. Він незграбно потягнувся за нею. Батарея вислизнула з його рук і вдарилася об стіну.

— Зі мною все буде гаразд, — прошепотів він. — Просто дотягніть мене до намету.

Я смикнув за шворку. Клітка надулася наче величезний бронзовий зефір.

— Усі всередину! — Бейтс однією рукою стріляла з пістолета, а іншою тягнула Шпінделя. Вона підштовхнула його до мене, а сама наліпила сенсор-сповіщувач на тканину намету. Я зірвав екранований клапан із входу, як струп з рани. Під ним звивалася й блищала, наче мильна бульбашка, самотня, безкінечно довга, накручена сама на себе молекула.

— Затягуй його всередину! Джеймс! Лізь сюди!

Я проштовхнув Шпінделя крізь мембрану. Вона обтискувала його непристойно туго, заповнюючи кожну тріщину та контур.

— Джеймс! Ти…

— Заберіть це від мене! — Різкий голос: грубий, наляканий і страшний, чоловічий настільки, наскільки взагалі так може говорити жінка. Дробар контролює тіло. — Заберіть це від мене!

Я озирнувся. Тіло Сьюзан Джеймс повільно перекидалося посеред тунелю, вчепившись обома руками у свою праву ногу.

— Джеймс, — підпливла до неї Бейтс. — Кітоне! Допоможи. — Вона схопила Банду за руку. — Дробар? У чому проблема?

— У цьому! Ти що, сліпа?

Опинившись біля них, я збагнув, що він не просто тримав себе за ногу. Він смикав за неї. Намагався відірвати.

Хтось у моєму шоломі істерично зареготав.

— Хапай його за ліву руку, — наказала мені Бейтс, намагаючись відірвати пальці лінгвіста, що мертвою хваткою вчепилися в ногу Банди. — Дробарю, відпусти! Негайно!

Заберіть це від мене!

— Це твоя нога, Дробарю.

Ми боролися з ним усю дорогу до дзвона.

— Це не моя нога! Ви тільки погляньте на це, як воно може бути моєю ногою, якщо воно мертве. Воно прилипло до мене…

Майже прийшли.

— Дробарю, послухай, — гарикнула Бейтс. — Ти мене чу…

Заберіть це від мене!

Ми заштовхали Банду у намет. Бейтс відступила, коли я пірнув услід за нею. Дивовижно, як вона ще трималася. Якимось дивом їй вдавалося не підпускати демонів до себе, вона загнала нас у безпечне місце, наче бордер-коллі під час грози. Вона…

Вона не пішла за нами. Її не було в наметі. Озирнувшись, я побачив, як її тіло зависло біля нашого сховку. Рука в рукавиці стискала край намету; крізь всі шари каптону, хрому та полікарбонату я помітив, що чогось бракує. Усі її грані розтанули.

Це не могла бути Аманда Бейтс. В істоти переді мною топології було не більше, ніж у манекена.

— Амандо?

Банда у мене за спиною щось бурмотіла у тихому маренні.

— Що трапилося? — запитав Шпіндель.

— Я залишаюся тут, — сказала Бейтс. Її голос був спокійним. — Я все одно мертва.

— Що? — Шпінделю забракло слів. — Ти станеш мертвою, якщо не…

— Ви залишите мене тут, — сказала Бейтс. — Це наказ.

Вона запечатала нас усередині дзвона.

Для мене таке було не вперше. Невидимі пальці раніше вже порпалися в моєму мозку, каламутячи намул та здираючи струпи. Вплив «Роршаха» був сильнішим, але Челсі робила це…

…якщо можна так сказати, точніше.

Вона називала це «макраме»: гліальні старти, каскадні ефекти, шаткування критичних гангліїв. Якщо я заробляв на хліб читанням людської архітектури, то Челсі змінювала її — знаходила критичні вузли і виправляла їх, кидала камінчик десь біля витоків пам’яті і спостерігала, як брижі обертаються на величезні гуркотливі хвилі глибоко у низинах психіки.

За час приготування сандвічу вона могла впаяти тобі в мозок щастя, а за годину чи дві, просто в процесі ленчу, примирити тебе з дитинством.

Як і безліч інших сфер людської діяльності, цей процес міг відбуватися без участі Челсі. Людську природу поставили на конвеєрну стрічку. А саме людство все більше і більше перетворювалося з виробника на виріб. І все ж для мене мистецтво Челсі осявало дивний старий світ абсолютно новим світлом: верстання думки відбувалося не заради вищого блага абстрактного суспільства, а заради егоїстичних бажань індивіда.

— Дозволь мені подарувати тобі щастя, — сказала вона.

— Я вже й так щасливий.

— Я зроблю тебе ще щасливішим. ТПК за мій кошт.

— ТПК?

— Тимчасові поведінкові корекції. Я досі маю привілейований статус у «Саксі».

— Мене вже достатньо коригували. Варто змінити бодай один синапс, і я стану кимось зовсім іншим.

— Дурниці! І ти сам це добре знаєш. Інакше кожен новий досвід перетворював би тебе на іншу людину.

Я поміркував.

— Мабуть, так воно і є.

Але вона все наполягала і наполягала, а навіть найсильніші аргументи проти щастя з часом тьмяніють. Тож одного вечора Челсі покопирсалася у своїх шухлядах і витягла сітку для волосся, обліплену сірими жирними шайбами. Сітка виявилася надпровідною павутиною, тонкою, наче туман, призначеною фіксувати поля навіть найпростіших думок. Шайби були керамічними магнітами, що омивали мозок власним полем. Імплантати Челсі були підключеними до базової станції, що грала з інтерференційними візерунками між полями.

— Колись лише для розміщення магнітів потрібна була машина розміром з ванну, — Челсі вклала мене на диван і натягнула мені на голову сітку. — Це єдине диво, яке до снаги такому портативному апарату. Ми можемо знайти гарячі точки, можемо навіть добряче їх трусонути, якщо треба, але ефект від транскраніальної магнітної стимуляції з часом послаблюється. Для стабільної корекції треба звертатися в клініку.

— А що конкретно ми шукаємо? Задавлені спогади?

— Таких не буває. — Вона широко всміхнулася, заспокоюючи мене. — Є тільки спогади, які ми, так би мовити, навмисне ігноруємо. Мислимо в обхід них, якщо ти мене розумієш.

— Я думав, ти збираєшся подарувати мені щастя. Чому…

Вона притулила палець до моїх губ.

— Віриш чи ні, Лебедю, люди часом навмисне ігнорують навіть щасливі спогади. Якщо їм, наприклад, сподобалось щось, що, на їхню думку, не повинно було подобатися. Або, — вона поцілувала мене в лоб, — якщо вони вважають, що не заслуговують на щастя.

— Отже, ми збираємося…

— Грати в лотерею. Ніколи не знаєш, що там, поки не витягнеш. Заплющ очі.

Десь за вухами у мене зародилося м’яке гудіння. Голос Челсі вів крізь темряву.

— Не забувай, пам’ять — не історичний архів. Насправді це імпровізації. Безліч речей, які ти асоціюєш з конкретними подіями, можуть виявитися хибними, байдуже, наскільки чітко ти їх пам’ятаєш. Мозок має дивну звичку клеїти колажі. Додавати деталі постфактум. Але це не означає, що пам’ять тобі бреше, так? Вона чесно відтворює те, як ти бачив світ, і кожен спогад впливає на те, яким ти його бачиш зараз. Але це не фотографії. Радше імпресіоністські картини. Гаразд?

— Гаразд.

— О! — вигукнула вона. — Щось є.

— Що саме?

— Функціональний кластер. Задіяний постійно, але не сильно, не може прорватися у свідоме сприйняття. Погляньмо, що буде, якщо ми…

Мені десять років, я рано повернувся додому і зазирнув на кухню, де пахло підгорілим маслом і часником. У сусідній кімнаті сварилися тато з Гелен. Відкидна кришка кухонного смітника була піднята — часом вистачало і цього, щоб Гелен завелася. Але вони сварилися через щось інше. Гелен лише хотіла того, що було б краще для всіх нас, а тато відповідав, що існують певні рамки і взагалі так ніхто не робить. Гелен натомість сказала, що ти не уявляєш, наскільки важко часом буває навіть просто дивитися на нього, — і тоді я зрозумів, що вони сваряться через мене. І в цьому не було нічого незвичайного.

Найбільше мене налякало те, що тато вперше почав суперечити їй.

— До такого не можна силувати. Особливо нічого не сказавши. — Мій батько ніколи не кричав — його голос був таким самим тихим і спокійним, як і завжди, — але тепер він повнився невідомим мені холодом і був важким, як залізо.

— Все це лайно, — відрізала Гелен. — Батьки завжди приймають рішення за своїх дітей, у їхніх інтересах, особливо, коли мова заходить про питання медици…

— Це не питання медицини, — цього разу голос батька підвищився. — Це…

— Не питання медицини?! Ти сам себе перевершив у запереченні фактів. Вони вирізали йому половину мозку, якщо ти не помітив. Думаєш, він зможе одужати без нашої допомоги? Знову заграла сувора батьківська любов? Може, раз уже почав, то й годувати і напувати його заборониш?!

— Якби йому були потрібні мю-опи, їх би йому виписали.

Я відчув, як скривився від незнайомого слова. У відкритому смітнику виднілося щось маленьке та біле.

— Джиме, будь розважливим. Він такий відсторонений, що навіть не говорить зі мною.

— Нас попереджали, що це потребуватиме певного часу.

— Два роки! Немає нічого поганого в тому, щоб трохи допомогти природі. Це ж навіть не чорний ринок. Заради Бога, пігулки продаються без рецепту!

— Річ не в цьому.

Порожня пляшечка з-під ліків. Ось що викинув один з них, забувши закрити кришку смітника. Я витягнув її з кухонних відходів і про себе прочитав етикетку.

— Може, річ у тому, що чоловікові, якому рідко вдається провести вдома хоча б три місяці на рік, вистачає бісового нахабства засуджувати мої батьківські здібності. Хочеш вирішувати, як виховувати сина, — виконуй бодай якісь зі своїх обов’язків. А якщо ні, то просто від'їбись.

— Ти більше ніколи не даси цього гівна моєму сину, — гарикнув батько.

Бондфаст™ Тип IV

ПІДСИЛЮВАЧ μ-ОПІОЇДНИХ РЕЦЕПТОРІВ/СТИМУЛЯТОР ЗАЛЕЖНОСТІ ВІД МАТЕРІ

«Посилюємо зв’язок між мамою та дитиною з 2042 року».

— Та невже? І як же ти збираєшся мене зупинити, бідолашний трудоголіку? Ти не маєш часу навіть на те, щоб з’ясувати, що коїться у твоїй власній родині. Думаєш, ти зможеш контролювати мене зі своєї їбаної орбіти? Думаєш…

Раптом з вітальні перестали долинати будь-які звуки, крім якогось хрипіння. Я визирнув з-за рогу.

Батько стискав руками горло Гелен.

— Думаю, — прогарчав він, — якщо доведеться, я зможу зупинити тебе і не дати нашкодити Сірі. А ще я думаю, що ти знаєш про це.

Потім вони побачили мене. Батько забрав руки з материної шиї, і на його обличчі не було жодних емоцій.

Але лице Гелен сяяло тріумфом.

Я зірвався з дивана, стискаючи в руці сітку. Челсі стояла біля мене з широко розплющеними очима. Метелик наче мертвий застиг на її щоці.

Вона взяла мене за руку.

— О Боже! Мені так прикро.

— Ти… ти бачила це?

— Ні, звісно ні. Я не можу читати думок. Але спогад, вочевидь, виявився нещасливим.

— Він був не настільки паскудним.

Я відчув десь поблизу гострий, незрозумілий біль — неначе чорнильну пляму на білій скатертині. За якусь мить локалізував його: я прокусив губу.

Челсі поклала долоню на мою руку.

— Це справді вибило тебе з сідла. Твої життєві показники… з тобою все добре?

— Так, звичайно. Не біда. — У роті присмак солі. — Але мені дещо цікаво.

— Запитуй.

— Навіщо ти так вчинила зі мною?

— Бо ми можемо прибрати цей спогад геть, Лебедю. У цьому вся суть. Хай би що там було, хай би що там тобі не подобалося, ми тепер знаємо, де воно вгніздилося. Ми можемо повернутися і придушити його просто на раз! А потім у нас буде кілька днів, щоб остаточно видалити цей спогад, якщо ти захочеш. Просто вдягни сітку і…

Челсі обняла мене і пригорнула до себе. Вона пахла піском і потом. Я любив цей запах. Якусь мить я почувався в повній безпеці. Ненадовго здалося, що земля не піде у мене з-під ніг будь-якої миті. Якимось чином, коли я був з Челсі, то ставав значущим. Хотілося, щоб вона обіймала мене вічно.

— Не хочу, — сказав я.

— Ні? — Челсі блимнула та зосереджено поглянула на мене. — Чому ні?

Я знизав плечима.

— Знаєш, що кажуть про людей, які не пам’ятають свого минулого?

Хижак біжить за обідом. Здобич біжить, щоб вижити.

Давня приказка екологів

Ми були сліпими й безпорадними, втиснутими у тендітну бульбашку у ворожому тилу. Але зрештою голоси змовкли. Монстри лишилися за шатром.

І Аманда Бейтс — з ними.

— Що за чорт, — видихнув Шпіндель.

Погляд його очей за лицьовим забралом був зосередженим і уважним.

— Ти можеш бачити? — запитав я.

Він кивнув.

— Що сталося з Бейтс? Її скафандр тріснув?

— Не думаю.

— Тоді чому вона сказала, що мертва? Що…

— Вона буквально мала на увазі саме це, — відказав я. — Не «почуваюся, як мертва» чи «я помираю». Вона мала на увазі, що мертва зараз. Неначе балакучий труп.

— Звідки… — Ти знаєш? Дурне запитання. Його обличчя смикалося й кривилося за склом шолома. — Це божевілля, так?

— Визнач божевілля.

Банда мовчки висіла у повітрі, ледь не притискаючись у тісному просторі до спини Шпінделя. Дробар припинив скиглити через ногу, щойно ми зачинили вхід. Або, можливо, його просто відтіснили; мені здалося, що у судомах товстих, скутих рукавицями пальців я побачив грані Сьюзан.

У приймачі відлунювало дихання Шпінделя.

— Якщо Бейтс мертва, то ми також.

— Може, й ні. Перечекаємо цю напасть і вийдемо туди. Окрім того, — додав я, — вона не була мертвою, а тільки сказала, що мертва.

— Блядь, — Шпіндель простягнув руку й торкнувся долонею в рукавиці до стіни намету. Поводив нею по тканині. — Чи поставив хтось сповіщувач?

— На восьму годину, — відказав я. — Приблизно на метр.

Рука Шпінделя завмерла на стіні навпроти. Числа, спустившись його рукою, перейшли в наші костюми й заповнили мій внутрішньошоломний дисплей.

Назовні досі п’ять тесла. Але напруга вже спадала. Намет то роздимався навколо нас, то опадав, наче дихав, а тоді, коли повз нього проходили хвилі низького тиску, стиснувся за кілька секунд.

— Коли повернувся твій зір? — запитав я.

— Щойно ми опинилися всередині.

— Раніше. Ти побачив батарейку.

— Та все одно не впіймав, — буркнув він. — Я ще той паралітик, навіть коли не сліпий, га? Бейтс! Ти там?

— Ти простягнув до неї руку й майже упіймав. Це не може бути сліпим випадком.

— Не сліпий випадок. Сліпобачення. Амандо? Відповідай будь ласка.

— Сліпобачення?

— З рецепторами все гаразд, — неуважливо мовив він. — Мозок обробляє зображення, але не має до нього доступу. Контроль перехопив стовбур мозку.

— Стовбур твого мозку бачить, а ти — ні?

— Щось таке. Заткнися і дай мені… Амандо, ти мене чуєш?

— Ні…

Той голос не належав нікому з тих, хто був у наметі. Ледь чутний, він з тремтінням ковзнув Шпінделевою рукою разом з іншими даними. Ззовні.

— Майоре Менді! — вигукнув Шпіндель. — Ти жива!

— Ні… — Шепіт, наче білий шум.

— Але ти говориш з нами, а отже, ти точно не мертва.

— Ні…

Ми зі Шпінделем перезирнулися.

— У чому проблема, майоре?

Тиша.

Банда легенько притулилася до стіни позаду нас. Усі її грані були тьмяними.

— Майоре Бейтс? Ти чуєш мене?

— Ні, — долинув мертвий голос — сонний, занурений в акваріум, переданий через кінцівки на тризначній швидкості в бодах. Але цей голос точно належав Бейтс.

— Майоре, ти мусиш залізти сюди, в намет, — сказав Шпіндель. — Можеш потрапити всередину?

— Ні…

— Ти поранена? Зачепилася за щось?

— Н-ні.

Можливо, і не її голос. Але точно її голосові зв’язки.

— Слухай, Амандо, там небезпечно. Там надто гаряче, розумієш? Ти…

— Я не тут, — відказав голос.

— А де ти?

— Ніде.

Я поглянув на Шпінделя, він — на мене. Мовчки.

Нарешті тихо заговорила Джеймс:

— А що ти, Амандо?

Мовчання.

— Ти «Роршах»?

Тут, у череві чудовиська, у таке можна легко повірити.

— Ні…

— Тоді що?

— Н… ніщо. — Плаский, механічний голос. — Я ніщо.

— Ти кажеш, що не існуєш? — повільно запитав Шпіндель.

— Так.

Намет навколо нас дихав.

— Як же ти тоді говориш? — запитала Сьюзан у голосу. — Якщо ти не існуєш, з ким ми говоримо?

— З чимось іншим. — Зітхання. Шамотіння перешкод. — Не зі мною.

— Лайно, — буркнув Шпіндель. Його грані спалахнули раптовим і рішучим осяянням. Він відірвав руку від стіни, мій дисплей різко потьмянів. — Її мозок смажиться. Потрібно затягнути її всередину.

Він простягнув руку до клапана. Я також…

— Пік…

— Уже минув, комісаре. Найгірше позаду.

— Вважаєш, що це безпечно?

— Ні, це смертельно небезпечно. Там завжди смертельно небезпечно, а вона — там, і вона може зазнати серйозних ушкоджень…

Щось ззовні ударило в намет. Схопило зовнішній клапан і потягнуло.

Наш прихисток розплющився, наче око. Крізь оглядову мембрану на нас дивилася Аманда Бейтс.

— Як бачу, вже три цілі вісім десятих. Терпимо, так?

Ніхто не ворухнувся.

— Ну ж бо, люди. Перерва закінчилася.

— Аман…. — витріщився на неї Шпіндель. — З тобою все гаразд?

— Тут? Дідька лисого. Але ми мусимо виконувати роботу.

— Ти… існуєш? — запитав я.

— Що це за дурні запитання? Шпінделю, як щодо напруги поля? Ми можемо тут працювати?

— Гм… — було чути, як він ковтнув. — Можливо, нам варто припинити, майоре. Той пік був…

— Згідно з моїми даними, пік уже позаду. І в нас лишається менше двох годин, щоб завершити приготування, здійснити виміри й забратися звідси. Впораємося без галюцинацій?

— Навряд чи нас припинить трусити, — визнав Шпіндель. — Але нам не потрібно перейматися через… побічні ефекти… доки не накотить нова хвиля.

— Гаразд.

— А це може статися будь-коли.

— У нас не було галюцинацій, — спокійно відповіла Джеймс.

— Обговоримо це згодом, — відповіла Бейтс. — Зараз…

— Там була певна послідовність, — наполягала Джеймс. — У магнітному полі. У моїй голові. «Роршах» розмовляв. Можливо, не з нами, але розмовляв.

— Добре, — Бейтс відсунулася назад, щоб ми могли пройти, — можливо, ми нарешті навчимося відповідати.

— Можливо, навчимося слухати, — зауважила Джеймс.

Ми втікали звідти, наче перелякані діти, що вдають сміливців. Залишили позаду базовий табір: «чортика», який, на диво, досі функціонував у тому вестибюлі; тунель, що вів до будинку з привидами; магнітометри, яких залишили помирати у слабкій надії, що ті таки виживуть. Грубі піранометри й термографи, старі захищені від радіації пристрої, що вимірювали світ крізь вигини металевих пластинок і викарбовували свої знахідки на рулонах плівки. Лампи, водолазні дзвони, зв’язки напрямних канатів. Усе це ми залишили позаду й пообіцяли повернутися за тридцять шість годин, якщо доживемо до того часу.

Усередині кожного з нас мікроскопічні рани перетворювали наші тканини в кашу. Клітинні мембрани протікали через незліченні розриви. Виснажені репаративні ферменти відчайдушно чіплялися за порвані гени і навряд чи могли відтягнути неминуче. Оболонка кишківника вирішила відшаруватися й залишити мене найпершою, щоб не створювати заторів, коли помиратиме решта тіла.

До того часу, коли ми повернулися на «Тезей», нас із Мішель уже нудило (на диво, решту Банди ні; гадки не маю, як таке можливо). Усі інші відчуватимуть те саме за кілька хвилин. Якщо не втрутитися, найближчі два дні ми вибльовуватимемо наші кишки. Тоді тіло вдасть, що одужало. Приблизно тиждень ми не відчуватимемо болю — й не матимемо жодних перспектив на майбутнє. Ми ходитимемо, розмовлятимемо і рухатимемося, мовби й справді живі, і, можливо, зрештою переконаємо себе, що безсмертні.

А потім просто складемося, згнивши зсередини. Наші очі, роти й задниці кривавитимуть, і якщо Бог виявиться милосердним, ми помремо до того, як луснемо, наче зогнилі плоди.

Але, звісно ж, «Тезей», наш заступник, врятує нас від такої долі. З шатла ми по черзі перемістилися до великої надувної кулі, яку Сарасті створив для зберігання особистих речей. Там ми скинули наші заражені скафандри та одяг і вийшли голими до хребта корабля. Перетнули барабан, наче гурт летючих мерців. Коли ми проходили повз Юкка Сарасті тримався від нас на відстані, а тоді підскочив і зник на кормі, щоб згодувати наше радіоактивне шмаття декомпілятору.

До саркофагу. Наші труни лежали відкритими в задньому відсіку. Ми з вдячністю мовчки пірнули в їхні обійми. Коли кришка опускалася, Бейтс уже кашляла кров’ю.

Мої кістки гули, коли Капітан вирубав мене. Я мав заснути мертвим сном. І тільки теорія і віра в дружні механізми давали мені певність у тому, що я відроджуся.

Повстань, Кітоне.

Я прокинувся смертельно голодним. З барабана долинали слабкі голоси. Кілька секунд я полежав у своїй капсулі із заплющеними очима, насолоджуючись відсутністю болю і нудоти. Не було жахливого підсвідомого відчуття, що твоє тіло поступово перетворюється на кашу. Якби не слабкість та голод, я почувався б чудово.

Я розплющив очі.

Щось схоже на руку. Сіру, блискучу та надто кістляву, щоб бути людською. Долоні немає. Забагато суглобів, ніби кінцівка перебита в дюжині місць. Вона простягалася від ледь помітного над краєм капсули тіла — натяку на темну масу, що неузгоджено рухає іншими кінцівками. Воно заклякло наді мною, неначе заскочене на гарячому.

Коли я набрав у груди достатньо повітря, щоб закричати, створіння зникло з поля зору.

Роззираючись навколо, я вискочив з капсули. Тепер я не бачив нічогісінько: порожній саркофаг з голим стенографістом. Дзеркальна переділка відбивала порожні капсули обабіч мене. Я викликав КонСенсус: усі системи в нормі.

«Воно не відображалося, — пригадав я. — Дзеркало його не відбивало».

Доки я йшов на корму, моє серце все ще гучно калатало. Проминув барабан і натрапив на Банду та Шпінделя, які тихо розмовляли. Шпіндель побачив мене і помахав на знак привітання тремтливою рукою.

— Ти маєш перевірити мене, — сказав я. Мій голос був не настільки спокійним, як я сподівався.

— Визнання проблеми — це перший крок до її вирішення, — відповів Шпіндель. — Але не чекай від мене дива.

Він повернувся до Банди. Наразі тіло контролювала Джеймс. Умостившись в діагностичному кріслі, вона вивчала якийсь тестовий зразок, що миготів на кормовій переділці.

Я вхопився за край сходинки і спустився. Сила Коріоліса хитала мене з боку на бік, наче прапор на вітрі.

— Або в мене галюцинації, або на борту щось є.

— У тебе галюцинації.

— Я серйозно.

— Я також. Бери номерок і чекай на свою чергу.

Він не жартував. Коли я змусив себе заспокоїтися і зчитати його знаки, то зрозумів, що біолог навіть не здивувався.

— Підозрюю, ти добряче зголоднів після виснажливого лежання? — Шпіндель кивнув на кухню. — Перехопи чогось. Я займуся тобою за кілька хвилин.

Підкріпляючись, я змусив себе завершити останні нотатки, але ця робота зайняла тільки частину мого мозку; інша досі тремтіла, борсаючись у полоні інстинктивного вагання — чи то битися, чи то тікати. Тож я спробував відволіктися, підключившись до біомедичного відсіку.

— Воно було справжнім, — казала Джеймс. — Ми всі його бачили.

Ні. Це просто неможливо.

Шпіндель прочистив горло.

— Спробуй ось цей.

Канал показав мені, що бачила вона: маленький чорний трикутник на білому тлі. Наступної миті він розбився на дюжину ідентичних копій, а потім на дві. Трикутники, невпинно розмножуючись, кружляли в центрі екрана. Підвладні точній схемі геометричні фігури витанцьовували, наче на балу, і з вершини кожного зринали менші трикутники, фракталізуючись, обертаючись та перетворюючись на заплутану, нескінченну мозаїку…

«Альбом для замальовок», — збагнув я. Інтерактивна реконструкція візуального досвіду — і жодних слів. Система розпізнавання образів у мозку Сьюзан реагувала на те, що вона бачила — ні, їх було більше; ні, хибна орієнтація; так, воно, але більше, — а пристрій Шпінделя зчитував ці реакції просто з її мозку й виводив на дисплей в реальному часі. Це був величезний крок уперед порівняно з недоробленим рішенням під назвою «мова». Особливо вразливі люди могли б це назвати читанням думок.

Але це не зовсім так. Ішлося тільки про реакцію та кореляцію. Не потрібно бути телепатом, щоб перетворити один набір образів в інший. На щастя.

— Це воно! Воно! — вигукнула Сьюзан.

Трикутники канули у небуття. Тепер дисплей повнився переплетеними асиметричними пентаграмами, схожими на павутину з риб’ячої луски.

— І не кажи мені, що це випадкові перешкоди, — з тріумфом заявила вона.

— Ні, — сказав Шпіндель. — Це константа Клювера[77].

— Ко…

— Це галюцинація, Сьюз.

— Звісно. Але ж хтось запхав її у нашу голову, чи не так? І…

— Вона весь час була у твоїй голові. Була там з миті твого народження.

— Ні.

— Це артефакт глибинних структур мозку. Навіть сліпі від народження люди часом їх бачать.

— Ніхто з нас раніше їх не бачив. Ніколи.

— Вірю. Але у твоїх видіннях немає інформації. То не «Роршах» розмовляв, а просто… інтерференція. Як і все решта.

— Але воно було настільки яскравим! Не мерехтіння, помітне лише краєм ока, на яке ми всюди натикалися. І настільки щільним. Справжнішим за справжнє.

— Саме це і доводить, що його не існувало. Оскільки насправді ти його не бачила, роздільна здатність не обмежується нечіткою оптикою.

— Он як, — сказала Джеймс і тихо додала: — Лайно.

— Ага. Ну вибач, — а тоді: — Приходь будь-коли, як будеш готова.

Я підвів погляд: Шпіндель махнув мені рукою. Джеймс підвелася з крісла, Мішель сумовито обійняла його, а Саша з буркотінням пройшла повз мене до їхнього намету.

Доки я підходив до Шпінделя, біолог уже розклав крісло, надавши йому форми кушетки.

— Лягай.

Я так і зробив.

— Я говорив не про «Роршах». Я казав про тут. Я дещо бачив просто зараз. Коли прокинувся.

— Підніми ліву руку, — сказав він, а тоді додав: — Лише ліву, добре?

Я опустив правицю і скривився від уколу.

— Це трохи примітивно.

Він поглянув на краплю крові в пробірці, яку стискав між великим і вказівним пальцями. Тремтлива рубінова сльоза розміром з ніготь.

— Для певних аналізів найкраще підходять свіжі зразки.

— А хіба капсули не мали цього зробити?

Шпіндель кивнув.

— Назвемо це перевіркою якості. Щоб тримати корабель у тонусі. — Він капнув зразок на найближчу робочу поверхню. Крапля розтеклася і вибухнула: поверхня всмоктала мою кров, наче страждала від спраги. Шпіндель цмакнув язиком. — Підвищений рівень інгібіторів холінестерази в ретикулумі. Ням-ням.

Не здивуюся, якщо мої аналізи крові насправді смакували біологу. Шпіндель ніколи не задовольнявся звичайним зчитуванням результатів: він відчував їх, нюхав, розглядав і перевіряв усі дані кінчиком язика, наче цитрусові льодяники. Увесь біомедичний відсік — частина Шпінделевих протезів: розширене тіло з дюжинами органів чуття, змушене співіснувати з мозком, який знав їх лише п’ять.

Не дивно, що він зв’язався з Мішель. Він сам був практично синестезистом.

— Ти провів у капсулі більше часу, ніж решта з нас, — зауважив він.

— Це важливо?

Він смикнувся і знизав плечима.

— Можливо, твої органи підсмажилися трохи більше, ніж наші. Або в тебе просто слаба конституція. Капсула виловила все, що потребувало, скажімо так, негайного втручання.

— Що?

— Деякі клітини у твоєму черепі пожвавилися. Трохи більше — в сечовому міхурі та нирках.

— Пухлини?

— А ти як думав? «Роршах» — не курорт.

— Але ж капсула…

Шпіндель скривився (хоча, певно, він вважав що підбадьорливо всміхається).

— Звісно, капсула виловлює 99,9 відсотка уражень. А коли вона доходить до останньої десятої відсотка, її ефективність знижується. Вони маленькі, комісаре. Імовірно, твоє тіло само дасть їм раду. А якщо ні, ми знаємо, де їх шукати.

— А ті, що живуть у моєму мозку… Чи можуть вони бути причиною?..

— Навряд чи. — Він закусив нижню губу. — Щоправда, рак — не єдине, чим нас нагородила та штука.

— Те, що я бачив, у саркофазі. Центральний вузол з багатосуглобними руками. Зростом, мабуть, як людина.

Шпіндель кивнув.

— Звикай.

— Інші бачать те саме?

— Сумніваюся. У кожного своя реакція на… — у посмикуванні його обличчя читалося: «Не побоюся цього слова», — плями «Роршаха».

— Я припускав, що під час вилазки можливі галюцинації, — визнав я. — Але тут?

— Побічні ефекти транскраніальної магнітної стимуляції, — він клацнув пальцями. — Чіпкі, правда? Нейронам доводиться входити в певний стан, тож щоб повернутися, знадобиться трохи часу. Ти ніколи не проходив ТПК? Такий добре відлагоджений хлопчик, як ти?

— Раз чи двічі, — відказав я. — По-моєму.

— Принцип той самий.

— Отже, я і далі бачитиму цю дурню.

— Згідно з офіційною версією, з часом вони тьмяніють. Потрібен тиждень чи два, щоб повернутися до норми. Але тут, біля цієї штуки… — Він знизав плечима. — Забагато змінних. І не остання з них полягає у тому, що, підозрюю, ми повертатимемося туди доти, доки Сарасті не скаже «годі».

— По суті, це просто вплив магнітного поля.

— Можливо. Але що стосується цієї фігні, я не можу бути ні в чому певен.

— А чи може щось інше провокувати видіння? — запитав я. — Щось на цьому кораблі?

— Наприклад?

— Не знаю. Може, витік в магнітному екрані «Тезея».

— Теоретично, ні. Звісно, у кожного з нас у голову імплантовано цілу мережу. У тебе он взагалі півкуля протезів. Хто може сказати, які побічні ефекти ти отримаєш. А що? «Роршах» — недостатня причина для тебе?

«Я бачив їх раніше», — міг би відповісти я.

А тоді Шпіндель би запитав: «Коли? Де?»

А я б відповів: «Коли шпигував за твоїм особистим життям», — і це зведе нанівець усю технологію «безконтактного спостереження».

— Може, це й нічого не означає. Просто я… знервований останнім часом. Здалося, що я побачив щось дивне у хребті, ще до того, як ми висадилися на «Роршах». Лише на мить. І коли я на ньому зосередив свій погляд, воно зникло.

— Багатосуглобні руки, що відходять з центрального вузла?

— Господи, ні. Щось тільки мелькнуло. Якщо там і був якийсь предмет, то, швидше всього, літав гумовий м’ячик Аманди.

— Можливо. — Здається, Шпінделю було майже весело. — Але не зашкодить запустити перевірку екрана на протікання. Про всяк випадок. Нам же не потрібно, аби щось іще викликало у нас такі видіння.

Я похитав головою, пригадавши нічні жахіття.

— Як інші?

— Банда в порядку, але трохи розчарована. Майора я не бачив. — Він знизав плечима. — Може, вона мене уникає.

— Їй добряче дісталося.

— Не більше, ніж усім іншим, правду кажучи. Може, вона навіть не пам’ятає про те, що сталося.

— Як… Як вона взагалі могла повірити, що її не існує?

Шпіндель похитав головою.

— Вона не вірила, а знала. Напевне.

— Але як?..

— Пригадай індикатор заряду на приладовій панелі твого авта. Іноді контакти роз’їдає. Дисплей застрягає на нулі, тож ти вважаєш, що акумулятор сів. А що іще тобі думати? Ти ж не можеш проникнути всередину й перерахувати електрони.

— Хочеш сказати, у мозку є своєрідний індикатор існування?

— У мозку є багато різних індикаторів. Ти можеш знати, що сліпий, коли насправді лишаєшся видющим. Або можеш знати, що бачиш, коли насправді ти сліпий. І — так, ти можеш знати, що не існуєш, навіть якщо живий-здоровий. Перелік довгий, комісаре. Синдром Котара, Антона, дамаська хвороба. Це для початку.

Він не згадав про сліпобачення.

— На що це було схоже? — запитав я.

— Ти про що? — Шпіндель, звісно, чудово все розумів.

— Невже твоя рука рухалася сама по собі? Коли потягнулася до батареї?

— А, ні. Ти досі при тямі, просто… відчуваєш, ось і все. Відчуваєш, куди потягнутися. Одна половина мозку грається в ребуси з іншою. — Він вказав на кушетку. — Підводься. Я вже вдосталь надивився на твої бридкі кишки. І направ сюди Бейтс, якщо з’ясуєш, де вона ховається. Може, знову на фабриці, розбудовує армію.

Сумніви відсвічували на його обличчі, наче сонячні зайчики.

— У тебе з нею проблеми, — зауважив я.

Він почав було заперечувати, а тоді згадав, з ким розмовляє.

— Особисто з нею — ні. Просто… Вона — людський центр керування механічною піхотою. Електронні рефлекси, пришиті до м’язових рефлексів. А тепер скажи мені, де тут слабка ланка.

— Унизу, на «Роршаху», я б сказав, що всі ланки — достатньо слабкі.

— Я кажу не про «Роршах», — уточнив Шпіндель. — Ми спускаємося туди. Що забороняє їм піднятися сюди?

— Їм?

— Може, вони ще й не прибули, — визнав він. — Але коли прибудуть, то, закладаюся, ми матимемо справу з чимось більшим, ніж анаеробні мікроби. — Коли я нічого на те не сказав, він продовжив: — У будь-якому разі, ЦКП нічого не знав про «Роршаха». Вони гадали, що відряджають нас у місце, де всю важку роботу візьмуть на себе роботи. Але ж вони терпіти не можуть поступатися авторитетом. Ніколи не визнають, що рядові солдати розумніші за генералів. Тож з політичних міркувань наша обороноздатність суттєво обмежена — не те, щоб це було новиною, — але я хоч і не солдат, та усвідомлюю: кепська це стратегія.

Я пригадав Аманду Бейтс, присутню при народженні її військ. «Я радше запобіжник…»

— Аманда… — почав було я.

— Мені подобається Аманда. Мила тваринка. Але якщо ми вступаємо в бій, то мені б не хотілося, щоб мій зад прикривала мережа, керована найслабшою ланкою.

— Якщо тебе оточуватиме рій роботів-убивць, можливо…

— Ага, люди так і кажуть. Не можна довіряти машинам. Луддити люблять базікати про комп’ютерні збої і про те, скільки випадкових воєн ми уникли, тому що останнє слово було за людьми. Але ось що цікаво, комісаре: ніхто не каже про те, скільки навмисних воєн було розв'язано з цієї самої причини. Ти досі пишеш свої листівки у вічність?

Я кивнув і навіть подумки не скривився. Це ж Шпіндель.

— Ну тоді можеш додати цю розмову до однієї з них. Може, й буде від того яка користь.

Уяви собі, що ти в полоні.

Мусиш визнати — ти бачила, як це наближалося. Ти вісімнадцять місяців трощила техніку і сіяла біозолі; цього достатньо за будь-якими мірками. Кар’єра реаліста-саботажника зазвичай триває недовго. Рано чи пізно ловлять усіх.

Однак так було не завжди. Колись ти навіть мріяла тихомирно вийти на пенсію. Але потім вони повернули з плейстоцену вампірів — і баланс сил перевернувся догори дриґом, неначе води великого Ґанґу. Ці паскуди завжди на десять кроків попереду. Так і мало бути: зрештою, кровопивці еволюціонували, щоб полювати на людей.

Був один рядок у давньому підручнику з популяційної динаміки, старезному, можливо, ще з двадцятого століття. Різновид мантри — чи то пак молитви — для твоєї професії. Хижак біжить за обідом. Здобич біжить, щоб вижити. Мораль тут така: жертві вдається втекти від мисливців, тому що у неї краща мотивація.

Можливо, це й було правдою, коли все зводилося до питання, хто швидше бігає. Але такий принцип не завжди працює, коли стратегія включає тактичні передбачення та подвійну ментальну обробку. Вампіри перемагають завжди.

І ось тебе впіймали. Можливо, пастку справді налаштовували вампіри, але на спусковий гачок натиснули звичайнісінькі людські прототипи-манкурти. І ось уже шість годин ти висиш прив’язана до стіни якоїсь безіменної і невідомої підземної в’язниці та дивишся, як ті самі люди граються з твоїм хлопцем і соратником. Це зовсім не схоже на звичні ігри. Тут ідуть в хід щипці, розпечені дроти й частини тіла, які не призначені для відділяння від тулуба. І ти вже мрієш, щоб твій коханець помер, як двоє інших у твоїй камері, частини яких розкидані по підлозі. Але вони не дозволять, щоб таке сталося. Їм же так весело.

До цього все і зводиться. Це не допит; є набагато менш інвазивні способи добути правдиві відповіді. Це просто кілька покидьків-садистів, наділених владою, що вбивають час та інших людей. Ти можеш лише плакати і міцно заплющувати очі, а також вити, як тварина, хоч вони ще й пальцем тебе не торкнулися. Тобі лишається тільки сподіватися, що вони не приберегли тебе на закуску, бо ти знаєш, що це означає.

Але раптом садисти припиняють свої ігри й схиляють голови, наче дослухаючись до якогось колективного внутрішнього голосу. Вочевидь, він наказує їм зняти тебе зі стіни, перенести в іншу кімнату й посадити на одне з двох крісел з гелевими подушками, що стоять по різні боки розумного столу, бо саме це вони й роблять — і набагато обережніше, ніж ти сподівалася, а тоді йдуть геть. Також ти доходиш висновку, що хай би хто віддав ці накази, він могутній і невдоволений, адже за час, що вимірюється одним ударом серця, вся садистська пиха випарувалася з їхніх облич.

Ти сидиш і чекаєш. Стіл мерехтить м’якими таємничими символами, які не становили б для тебе інтересу, навіть якби містили головний секрет вампірів. Крихітна частинка тебе запитує, чи можна вважати останні зміни обнадійливими, а інша частина навіть не сміє сподіватися. Ти ненавидиш себе за те, що переймаєшся власним виживанням, коли по той бік стіни ще не встигли охолонути шматки тіл твоїх друзів і союзників.

До тебе у кімнату заходить кремезна американська індіанка у військовій формі без знаків розрізнення. У неї дуже коротко підстрижене волосся, власне — майже наголо, а горло помережане дрібною сіткою підшкірних антен. Стовбур твого мозку стверджує, буцімто вона десять метрів заввишки, хоча вперта желеподібна речовина навколо нього наполягає, що військова — середнього зросту.

Бейджик на грудях з лівого боку повідомляє, що її звати Бейтс. Ти не бачиш нічого, що вказувало б на її ранг.

Бейтс витягує зброю з кобури на стегні. Ти здригаєшся, але вона не націлює пістолет на тебе. Просто кладе на стіл у зоні твоєї досяжності і сідає навпроти.

Мікрохвильовий пістолет. Повністю заряджений, знятий із запобіжника. На мінімальній потужності викликає опіки й нудоту, на найвищій — кип’ятить мізки в черепі. На проміжній потужності завдає болю та поранень, яких тільки можна собі уявити.

Твоя фантазія в таких питаннях просто не має меж. Ти тупо витріщаєшся на пістолет, намагаючись збагнути підступ.

— Двоє твоїх друзів мертві, — сказала Бейтс, наче ти сама не бачила, як вони помирають. — Безповоротно.

Безповоротно мертві. Гарно сказано.

— Ми можемо відновити їхні тіла, але пошкодження мозку… — Бейтс прокашлялася, неначе їй ніяково і соромно. Надзвичайно людяна реакція, як на чудовисько. — Ми спробуємо врятувати третього. Але не можу нічого обіцяти, — каже вона і додає, переходячи до справи: — Нам потрібна інформація.

Ну звісно. Все, що було до того, — психологічний виверт, спроба тебе розм’якшити. Бейтс — хороший коп.

— Мені немає чого вам сказати, — витискаєш ти із себе. На десять відсотків це бравада, на дев’яносто — впевненість: вони б не змогли тебе спіймати, якби вже не знали всього.

— Тоді нам потрібно дійти згоди, — продовжила Бейтс. — Укласти, так би мовити, угоду.

Певно, вона жартує.

Вочевидь, твоя недовіра помітна. Бейтс продовжує:

— Не те щоб я зовсім тобі не співчувала. Мені не подобається ідея підміни реальності симуляцією, і я не купуюся на всю цю дурню типу питань про «що-таке-істина», яку намагається нам нав’язати бодіекономіка. Може, і справді є чого боятися. Це не моя проблема і не моя справа, тільки моя думка, яка може виявитися хибною. Але якщо ми просто повбиваємо одне одного, то все одно не знайдемо виходу. Це контрпродуктивно.

Ти бачиш розчленовані тіла друзів. Шматки на підлозі, в яких і досі тліє життя. А ця сука наважується говорити про продуктивність?

— Не ми це почали, — відповідаєш ти.

— Не знаю, і мені, правду кажучи, байдуже. Я вже сказала, що це не моя справа, — Бейтс показує через плече на двері позаду себе, через які вона увійшла. — Там — ті, хто вбив твоїх друзів. Вони беззбройні. Коли ти пройдеш у ті двері, камери відімкнуться і за кімнатою не спостерігатимуть шістдесят секунд. Ніхто, окрім твоєї власної совісті, не запитає, що ти робила протягом того часу.

Підступ. Звісно, це підступ.

— Що тобі втрачати? — запитує Бейтс. — Ми й так можемо зробити з тобою все, що завгодно. І для цього навіть не потрібно причини.

Ти нерішуче береш пістолет. Бейтс тебе не зупиняє.

Вона має рацію, усвідомлюєш ти. Тобі зовсім немає чого втрачати. Ти підводишся і враз безстрашно наставляєш дуло просто на неї.

— Навіщо йти туди? Я можу вбити тебе просто тут.

Вона знизує плечима.

— Можеш спробувати. Про мене, ти втрачаєш свій шанс.

— Отже, я зайду туди, за шістдесят секунд вийду, а що тоді?

— Тоді ми поговоримо.

— Ми просто…

— Вважай це жестом доброї волі, — сказала вона. — Або компенсацією.

Двері відчиняються, коли ти наближаєшся, і зачиняються, коли ти опиняєшся всередині. Вони всі там, усі четверо, притислися до стін, наче гурт розіп’ятих Ісусів. Тепер їхні очі не виблискують. У них застиг тваринний жах і усвідомлення того, що тепер усе змінилося. Доки ти дивилася їм у вічі, двоє з Ісусів наклали в штани.

Скільки там лишилося? Секунд п’ятдесят?

Небагато. Ти могла б зробити значно більше, якби в тебе було ще трохи часу. Але вистачить і цього. Та й не хочеться зловживати добротою цієї Бейтс.

Адже скидається на те, що з нею і справді можна буде домовитися.

За інших обставин лейтенанта Аманду Бейтс віддали б під трибунал і за місяць би стратили. І байдуже, що четверо вбитих були винні в численних зґвалтуваннях, тортурах і вбивствах. Люди скоїли це у воєнний час. Так завжди було. У війні немає нічого куртуазного, жодного кодексу честі, окрім службової вертикалі та кругової поруки. Давай відсіч неповазі, якщо потрібно; карай винних, якщо мусиш, або хоча б вдавай, що це робиш. Але заради Бога, завжди тримай двері щільно зачиненими. Не даруй ворогові втіхи спостерігати за негараздами у твоїх лавах, не показуй йому нічого, окрім єдності та твердої рішучості. Серед нас можуть бути вбивці та ґвалтівники, але вони наші вбивці й наші ґвалтівники.

Й авжеж ти не маєш давати права на помсту якійсь курві-терористці, за поясом у якої — понад сотня скальпів союзників.

Однак з результатами сперечатися складно: було укладено угоду про припинення вогню з третім за розміром угрупуванням Реалістів у всій півкулі. На цих територіях активність терористичної діяльності одразу ж впала на сорок шість відсотків. Безумовне припинення трьох кампаній, що могли завдати серйозного репутаційного удару трьом найбільшим сховищам тіл і повністю знищити Дулутську зону підготовки. А все завдяки тому, що лейтенант Аманда Бейтс, виконуючи перше польове завдання, поставила на співчуття як на військову стратегію.

Це була співпраця з ворогом, зрада, підступ щодо бойових товаришів. Таке можуть робити дипломати й політики, але не солдати.

Але менше з тим. Результат.

Усе це було в її досьє: ініціативність, креативність, прагнення перемогти, байдуже, якими засобами і якою ціною. Можливо, такі нахили варто було б викоренити або лише обмежити. Дискусії могли б тривати вічно, якби історія не просочилася в пресу, — і генерали несподівано опинилися з героїнею на руках.

Десь посеред трибуналу смертний вирок Бейтс перетворився на виправдання. Лишалося відкритим питання: відправити її до військової в’язниці чи в Офіцерський коледж. У Лівенворті було і те, і те: він прийняв Бейтс у свої обійми і стиснув так міцно, щоб гарантувати підвищення, якщо вона, звісно, виживе. Три роки по тому майора Аманду Бейтс прирекли на подорож до зірок, де вона сказала:

Ми незаконно вдираємося до приватної власності, Сірі…

Не тільки Шпінделя діймали сумніви. Інші також запитували себе, чи призначили майора в експедицію за виняткову кваліфікацію, чи щоб дати раду PR-кризі. Я, звісно ж, не мав жодної позиції щодо цього, але чудово розумів, чому багато хто вважав її двосічним мечем.

Коли доля світу висить на волосинці, хочеться особливо пильно наглядати за людиною, чия кар’єра почалася зі змови з ворогом.

Якщо ти це бачиш, імовірно, цього навіть не існує.

Кейт Кіо, «Причини для самогубства»

Ми зробили це п’ять разів. П’ять обертів поспіль кидалися в щелепи чудовиську, дозволяли йому перемелювати нас трильйонами мікроскопічних зубів, аж доки «Тезей» не витягував усіх назад і не склеював докупи. Ми то так, то сяк повзали черевом «Роршаха», як тільки могли зосереджуючись на виконанні завдань та ігноруючи привидів, що лоскотали нам середній мозок. Іноді стіни навколо злегка стискалися. Іноді нам просто здавалося, що це так. Іноді ми ховалися у нашому водолазному дзвоні, доки іонні та магнітні хвилі, кружляючи, спроквола котилися повз, неначе кульки ектоплазми в кишківнику бога-полтергейста.

Часом вони накривали нас під час польових робіт. У Банді починалися чвари через плутанину, яка особистість за що відповідає. Якось я впав у дивне заціпеніння, і чужинські руки потягли мене вглиб коридору. На щастя, інші руки повернули мене назад, і голоси, які стверджували, що вони реальні, запевняли, що я все вигадав. Аманда Бейтс двічі знаходила Бога. Бачила старого засранця просто перед собою і нітрохи не сумнівалася, що творець не тільки існує, а й розмовляє з нею — тільки з нею. Обидва рази вона втрачала свою глибоку віру, коли ми затягували її під дзвін, але певний час нам усім було непереливки: її бойові роботи, захмелілі від влади, але досі керовані по лінії візування, відхилялися від своїх периметрів і тицяли навсібіч зброєю, змушуючи нас нервуватися.

Піхота помирала швидко. Деякі ледь витримували одну вилазку, інші помирали за кілька хвилин. Найживучішими виявилися найповільніші: наполовину сліпі й тупуваті солдати, кожну команду і кожну відповідь вони протягували крізь свої броньовані вушні перетинки з високочастотним дзижчанням. Іноді ми посилювали їхні лави іншими, з якими підтримували візуальний контакт. Вони були швидшими, але нервовішими, а тому ще вразливішими. Разом вони охороняли нас від ворога, який і досі не показував свого обличчя.

Навряд чи йому потрібно було напружуватися. Наші війська падали навіть без ворожого вогню.

Але ми, попри все, працювали: незважаючи на судоми, галюцинації та конвульсії. Ми намагалися наглядати одне за одним, доки магнітні мацаки залазили до нас у внутрішнє вухо і змушували страждати від морської хвороби. Часом ми блювали у свої шоломи. А потім бліді як смерть просто висіли і крізь зціплені зуби втягували кисле повітря, доки очищувачі прибирали з обличчя слиз та огидні шматочки неперетравленої їжі. І мовчки дякували Богу, що наші лицьові забрала антистатичні й здатні до самоочищення.

Доволі скоро стало очевидно, що я відігравав роль не лише гарматного м’яса. І байдуже, що мені бракувало лінгвістичних здібностей Банди чи біологічної кваліфікації Шпінделя; я — це ще одна пара рук у місці, де будь-хто щомиті міг вийти з ладу. Що більше людей посилав Сарасті на польові роботи, то більшими були шанси, що бодай один із них буде хоча б наполовину ефективним у ту чи ту мить. Та навіть за таких обставин навряд чи можна було сказати, що робота йшла ефективно. Кожна вилазка була вправлянням у безрозсудному ризику.

Хай там як, але ми це робили. А інакше могли просто повертатися додому.

Робота просувалася вкрай повільно і стопорилася на кожному кроці. Банді не вдавалося знайти жодних ознак написів чи мовлення, які можна було б розшифрувати, але нескладно було помітити загальні принципи розвитку об’єкта. Часом «Роршах» членувався, виштовхував із себе поперек тунелів переділки, схожі на хрящові кільця людської трахеї. Протягом годин деякі з них ледачкувато, наче м’який віск, розвивалися до скорочувальних діафрагм або ж до щільних мембран. Здавалося, що ми спостерігали за розростанням об’єкта окремими сегментами. Та найактивніше «Роршах» збільшувався за рахунок вершин шипів. Ми проникли всередину нього за сотню метрів від найближчого, але відлуння цієї активності докочувалося і сюди.

Якщо це було частиною нормального процесу росту і лише слабким його відголоском, можна тільки уявити, що ж відбувалося в серці апікальних зон. Ми не могли побачити цього зсередини; за сотню метрів від шипа середовище стає надто смертоносним навіть для таких камікадзе, як ми. Але за п’ять обертів «Роршах» виріс іще на вісім відсотків — бездумно й механічно, наче кристал.

Попри все, я намагався виконувати свою роботу. Я компілював і зіставляв, передаючи дані, яких ніколи не зрозумію. Уважно, наскільки це було можливо, я спостерігав настільки за системами навколо мене, додаючи кожен жест і кожну рису до загального сплаву. Одна частина мого мозку готувала резюме й синтези, а інша тим часом просто дивилася, торопіючи з усього побаченого і нічого не розуміючи. Однак ні та, ні друга не могли збагнути, звідки ж приходить осяяння.

Але мені було непросто. Сарасті не дозволяв мені вийти за межі системи. Кожне спостереження було забруднене моєю недоречною присутністю в загальній суміші. Я робив усе, що міг. Не вносив жодних пропозицій, які могли б вплинути на прийняття життєво важливих рішень. У польових умовах виконував те, що мені наказували, — і не більше. Я намагався скидатися на один із роботів Бейтс — просте знаряддя без ініціативи і без впливу на психодинаміку групи. Здається, мені це загалом вдавалося.

Мої нерозуміння накопичувалися за графіком і зберігалися в пакеті передачі «Тезея» — не відіслані. Через надмір локальних перешкод неможливо було відправити сигнал на Землю.

* * *

А Шпіндель був правий: привиди пішли за нами на корабель. Ми почали чути, як у його хребті, окрім Сарасті, шепочуть інші голоси. Краєм ока я навіть бачив, як яскраво освітлений круглий світ барабана викривлювався і похитувався, і не раз я помічав кістлявих, безголових, багаторуких примар, які гніздилися серед балок. Якщо глянути на них скоса, вони видавалися щільними і цілком реальними, та варто було спробувати сфокусуватися на цих привиддях, як вони блякли, перетворюючись на темну прозору пляму на тлі металу. Вони були такими крихкими, ці примари, що у них можна було свердлити дірки самим лише поглядом.

Шпіндель сипав як із рукава назвами психічних порушень. Я звернувся до КонСенсуса за просвітленням і знайшов ціле інакше «я», поховане під лімбічною системою, заднім мозком і мозочком. Воно жило у стовбурі мозку і було навіть старшим за підтип хребетних. Воно було самодостатнім: бачило, чуло й відчувало незалежно від усіх інших частин, нашарованих на нього у процесі еволюції. Воно не дбало ні про що, окрім власного виживання. Воно не гаяло часу ні на планування, ні на абстрактний аналіз, витрачаючи зусилля тільки на рудиментарну обробку сенсорної інформації. Але воно було спритним і реагувало на загрози швидше, ніж його розумніші співмешканці встигали їх усвідомити.

І навіть коли воно не мало змоги діяти — коли впертий, незговірливий неокортекс відмовлявся спустити його з повідка, — то все одно намагалося передати побачене, і саме тому Ісаак Шпіндель несхибно відчув, куди саме простягати руку. По суті, у нього в голові існувала скорочена версія Банди. Як і у всіх нас.

Я зазирнув глибше — і знайшов у мозку самого Бога, знайшов перешкоду, що вкидала Бейтс в екстаз, а в Мішель спричинювала конвульсії. Я простежив Сірий синдром до його витоків у скроневій долі. Чув голоси, що базікають у мізках шизофреніків. Знаходив кортикальні інфаркти, які змушують людей заперечувати власні кінцівки, уявляв магнітні поля, що мали посісти їхнє місце, коли Дробар намагався розчленуватися. А в купі забутих ще з двадцятого століття випадків під грифом «синдром Котара» я знайшов Аманаду Бейтс та інших, подібних їй. Мозок цих людей заперечував сам себе. «Колись у мене було серце, — байдуже промовляв з архіва один пацієнт. — Тепер на його місці б’ється щось інше». Інший просив поховати його, бо тіло вже починало смердіти.

Їх було ще більше, цілий каталог ретельно підібраних порушень, які «Роршах» ще не встиг випробувати на нас. Сомнамбулізм. Агнозія[78]. Однобічне просторове ігнорування. КонСенсус продемонстрував таке шоу потвор, що кожен мозок вжахнувся б власній вразливості: жінка помирає від спраги біля води не тому, що не бачить кран, а тому, що не може впізнати його. Чоловік, для якого не існувало лівого боку всесвіту, який не міг ні сприйняти, ні уявити лівого боку власного тіла, кімнати, текстового рядка. Чоловік, для якого сама концепція лівизни стала буквально неймовірною.

Часом ми можемо уявляти предмети, хоча й не бачити їх, хай навіть вони стоять просто перед нами. Раптова з’ява ефемерних хмарочосів, людина, з якою ви розмовляли, перетворилася на когось іншого, варто вам було на мить відволіктися. Це не магія і навіть не оптична ілюзія. Це зветься сліпотою неуважності, і знають про неї вже років сто, якщо не більше: схильність ока не помічати речей, які з погляду еволюційного досвіду є неможливими.

Знайшов протилежність до Шпінделевого сліпобачення: хворобу, коли зрячі вірять, що вони осліпли, а сліпі наполягають, що можуть бачити. Сама ідея була божевільно абсурдною: у пацієнтів відшарувалася сітківка, згоріли зорові нерви. Будь-яка можливість зору суперечить законам фізики: вони б’ються об стіни, перечіпляються через меблі, вигадують нескінченні сміховинні пояснення своєї незграбності. Хтось несподівано вимкнув світло. Яскрава пташка промайнула за вікном, відволікаючи увагу від перешкоди. Я все чудово бачу, дякую. З моїми очима все гаразд.

Індикатори в голові — так назвав їх Шпіндель. Але було тут іще дещо. Образ світу й розуміння того, що ми взагалі не дивимося назовні. Наша свідомість сприймає лише модель, інтерпретацію реальності, що без упину оновлюється завдяки даним, які надходять через органи чуття. Що як вони відмовлять, а уражена пухлиною чи травмою модель не оновлюватиметься? Чи довго ми витріщатимемося на застарілий образ, переробляючи й пережовуючи старі дані у відчайдушному, підсвідомому й абсолютно щирому запереченні реальності? Чи скоро ми збагнемо, що світ, який бачимо, більше не відповідає тому світу, в якому ми живемо? Що ми сліпі?

Згідно з історіями хвороби часом на це потрібні місяці. А одній бідолашній жінці знадобився рік, ба навіть більше.

Марно вдаватися до логіки. Як можна побачити птаха, якщо немає вікна? Як вирішити, де закінчується видима половина світу, якщо не бачиш іншої половини, щоб зіставити їх? Якщо ти мертвий, то як можеш відчувати запах власного гниття? Якщо ти не існуєш, Амандо, що ж розмовляє з нами зараз?

Марно. Якщо ти страждаєш на синдром Котара чи одностороннє ігнорування, жодні аргументи не похитнуть твоєї певності. Потрапивши у полон до іншопланетного артефакту, ти зрозумієш, що «я» зникає, а реальність закінчується посередині. Зрозумієш це з такою самою непохитною впевненістю, з якою будь-яка людина відчуває розташування власних кінцівок, із беззаперечним усвідомленням, що не потребує підтвердження. І що проти такого переконання розум? Що логіка?

Їм немає місця всередині «Роршаха».

* * *

«Роршах» атакував під час шостого оберту.

— Воно розмовляє з нами, — заявила Джеймс. Її очі за лицьовим забралом були широко розплющені, вони сяяли, але не маніакальним вогнем. Краєм ока ми бачили, як нутрощі «Роршаха» навколо нас сочилися й корчилися; нам потрібно було докладати чималих зусиль, щоб ігнорувати ці ілюзії. Чужинні слова роїлися в стовбурі мого мозку, як дрібні тваринки, доки я намагався зосередитися на кільці пальцеподібних наростів, що стирчали зі стіни.

— Воно не розмовляє, — заперечив Шпіндель, що висів навпроти. — У тебе знову галюцинації.

Бейтс промовчала. Двоє піхотинців зависли посеред проходу, контролюючи три осі.

— Цього разу все інакше, — наполягала Джеймс. — Геометрія… Не така симетрична. Схожа на Фестський диск[79]. — Вона повільно повернулася, вказуючи на прохід. — Здається, там сильніше…

— Виклич Мішель, — запропонував Шпіндель. — Можливо, вона поверне тебе до тями.

Джеймс тихенько засміялася.

— Ніколи не занепадаєш духом? — вона налаштувала пістолет і рушила далі, в глибоку пітьму. — Так, тут воно значно сильніше. Тут є зміст, накладений на…

«Роршах» відрізав її зі швидкістю світла.

Я ніколи не бачив, аби щось рухалося настільки швидко. Не було звичного нам ледачого ворушіння перетинок, властивого мембранам «Роршаха», ні слабкого стиснення; діафрагма стулилася за мить. Раптово артерію просто перекрило за три метри матово-чорною мембраною, прикрашеною філігранною спіраллю.

І Банда Чотирьох опинилася по той бік.

Піхотинці гуртом кинулися туди, й повітря затріщало від лазерних променів. Бейтс кричала:

— За мною! Триматися стін!

Перекидаючись, як акробатка, вона опинилася у вільному просторі й захопила, вочевидь, важливу для неї тактичну висоту. Я притиснувся до стіни. Виблискуючи, повітря розтинали прожилки розжареної плазми. Краєм ока я помітив, як Шпіндель припав до протилежної стіни тунелю. Стіни заворушилися. Я бачив, як лазери виконують свою роботу; мембрана розпадалася від їхніх дотиків, наче згорілий папір. З обірваних країв здіймався чорний оліїстий дим і…

Увесь простір залило яскраве світло. Потік розтрісканого сяйва затопив артерію тисячею змінних кутів нахилу і відображень. Неначе ми опинилися у череві спрямованого на сонце калейдоскопа. Світло…

…гострий, наче голка, біль у боку та в лівій руці. Запах смаленого м’яса. Обірваний крик.

Сьюзан? Ти там, Сьюзан?

Ми заберемо тебе першою.

Світло навколо мене згасло. Рій мушок перед очима поєднався з хронічними напіввидіннями, які «Роршах» уже вклав мені в голову. Сирени дратівливо верещали в моєму шоломі — пробоїна! пробоїна! пробоїна! — аж доки розумна тканина скафандра не розм’якшилася й не заклеїла дірки. Щось нестерпно пекло у лівому боці. Я почувався так, наче на мені поставили тавро.

— Кітоне! Перевір Шпінделя!

Бейтс вимкнула лазери. Піхотинці перейшли до рукопашного бою з мембраною. Вогняними соплами й алмазними кігтями вони шматували якусь призматичну речовину, що тьмяно виблискувала під спаленою до чорноти шкірою.

Волокнистий відбивач, збагнув я. Він зупинив лазерні промені, обернувши їх на світлову шрапнель, і кинув її просто нам в обличчя. Розумно.

Але поверхня досі світилася, хоча лазери було вимкнено; розсіяне світло, нерівне й миготливе, просочувалося крізь дальню стіну бар’єра, доки роботи вперто пробивалися крізь найближчу. За мить мене осяяло: ліхтар Джеймс.

— Кітоне!

Так. Шпіндель.

Його лицьове забрало було неушкодженим. Лазер розплавив екран Фарадея, що вкривав кришталь, але скафандр уже встиг залатати крихітну дірочку. Залишилася інша, яка акуратно просвердлила його чоло. Очі біолога дивилися у нескінченність.

— Ну? — запитала Бейтс.

Вона, так само як і я, бачила життєві показники, але ж «Тезей» міг провести посмертну реконструкцію.

Якщо не було уражено мозок.

— Ні.

Виття свердел та шредерів змовкло; стало світліше. Я відвернувся від останків Шпінделя. Піхотинці пробили отвір у волокнистому шарі мембрани. Один із них проштовхнувся на інший бік.

У шумі почувся новий звук — виття загнаної тварини, пронизливе і жахливе. На мить мені здалося, що це «Роршах» знову щось нашіптує нам, а стіни немов стиснулися навколо мене.

— Джеймс? — крикнула Бейтс. — Джеймс!

Не Джеймс. До смерті налякана маленька дівчинка в тілі дорослої жінки, закутої у броньований скафандр.

Піхотинець підштовхнув до нас згорнуте клубочком тіло. Бейтс обережно взяла її на руки.

— Сьюзан? Повертайся, Сьюз. Ти у безпеці.

Піхотинці неспокійно кружляли навколо, роздивляючись навсібіч, і вдавали, що все під контролем. Бейтс зиркнула на мене:

— Візьми Ісаака, — а тоді повернулася до Джеймс: — Сьюзан?

— Н-ні, — дитяче пхинькання. Голос маленької дівчинки.

— Мішель? Це ти?

— Там щось було, — сказала дівчинка. — Воно схопило мене. Схопило мене за ногу.

— Забираємося звідси, — Бейтс потягла Банду коридором. Один піхотинець залишився на сторожі біля дірки, а інші пішли за людьми.

— Воно зникло, — м’яко казала Бейтс. — Зараз тут нічого немає. Бачиш?

— Його н-неможливо побачити, — прошепотіла Мішель. — Воно не-не-невидиме…

Ми відступали, мембрана зникла за поворотом. Дірка, пропалена в її центрі, дивилася на нас, як пошматована зіниця величезного незмигного ока. Доки вона лишалася в полі нашого зору, то зоставалася порожньою. Ніщо не пішло за нами. Ніщо з того, що ми могли б побачити. У мене в голові крутилася одна фраза для недолугої надгробної промови. Я запозичив її з підслуханої сповіді, але не міг викинути з голови, хоч як намагався.

Зрештою, Ісаак Шпіндель не дійшов до півфіналу.

Сьюзан Джеймс повернулася до нас дорогою нагору. А Ісаак Шпіндель — ні.

Ми мовчки пірнули в дезінфекційну кулю. Бейтс перша вилізла зі скафандра і потяглася до Шпінделя, але Банда зупинила її дотиком руки й похитала головою. Роздягаючи тіло, особистості змінювали одна одну. Сьюзан зняла шолом, наплічник і нагрудник. Дробар відшарував посріблену та вкриту свинцем плівку від коміра й до пальців ніг. Саша стягла комбінезон, лишивши бліду плоть голою і незахищеною. Лише рукавиць вони не чіпали. Їхні сенсори назавжди залишаться чутливими, а плоть усередині — назавжди задубілою. Незмигно з-під дірки в чолі потьмянілі очі Шпінделя дивилися на далекі квазари.

Я думав, що Мішель вийде, щоб, своєю чергою, заплющити їх, але вона так і не зробила цього.

Ти маєш очі, але не бачиш.

Ісус Назаретянин

Я усвідомив, що не розумію, які відчуття викликає у мене смерть Шпінделя. Він був гарною людиною. Порядним, добрим до мене, навіть коли не знав, що я його чую. З ним я познайомився недавно, тож не можу назвати своїм другом, а проте… Я маю сумувати за ним і тужити.

Я маю відчувати щось більше, аніж хворобливий страх стати наступним…

Сарасті не гаяв часу. Дублер. Тільки-но ми прибули, нас зустрів щойно відталий і пропахлий нікотином дублер Шпінделя. Регідратація ще тривала — до його стегон були прикріплені мішечки з фізрозчином, хоча навряд чи це зможе пом’якшити гостроту його рис. Під час руху суглоби нового біолога потріскували.

Він поглянув крізь мене і взяв тіло.

— Сьюзан… Мішель… Я…

Банда відвернулася.

Він кашлянув і почав натягувати на труп мішок.

— Сарасті хоче бачити всіх у барабані.

— Ми світимося, — нагадала Бейтс.

Навіть у скороченому вигляді екскурсія встигла нагородити нас летальною дозою зівертів. Легка нудота вже лоскотала мені горло.

— Знезараження — потім. — Він затягнув блискавку, і Шпіндель зник, схований в олійно-сірому савані. — Ти… — він повернувся в мій бік і вказав на пропалені дірки у моєму комбінезоні. — Зі мною.

Роберт Каннінґем. Ще один типаж. Темноволосий, із запалими щоками та прямою щелепою, якою можна послуговуватися як лінійкою. Він був спокійнішим і водночас жорсткішим за чоловіка, якого замінив. Якщо Шпіндель смикався і бився у конвульсіях, неначе від електричного розряду, то обличчя Каннінґема своїм виразом нагадувало воскову маску. Частина мозку, що відповідала за мімічні м’язи, була зайнята іншими справами. Навіть судоми, що стрясали його тіло, були приглушені, пом’якшені нікотином, який він вдихав щомиті.

Зараз у нього в руках не було цигарки. Він тримав загорнуте в саван тіло свого нещасливого попередника, випромінюючи щойно відталу зневагу до корабельного синтезиста. Його пальці тремтіли.

Бейтс і Банда мовчки піднімалися хребтом. Каннінґем і я йшли слідом, тримаючи між нами саван зі Шпінделем. Бік і нога знову запекли, коли Каннінґем нагадав про них. Навряд чи він зможе багато що для них зробити. Лазерні промені пропалювали плоть, яка траплялася їм на шляху, тож якби вони пошкодили щось життєво важливе, я б уже був мертвим.

Біля люка ми вишикувалися в колосок: спершу Шпіндель, за ним — Каннінґем. Коли я потрапив у барабан, Бейтс і Банда вже спустилися на підлогу і сіли на свої звичні місця. Сарасті — з плоті й крові — дивився них з іншого кінця столу для засідань.

На його очах не було окулярів. Під таким кутом м’яке, повноспектральне світло барабана змивало з них мерехтіння. Якщо не придивлятися до них зблизька чи надто довго, можна було подумати, що це людські очі.

До мого приходу біомедичний відсік уже сповільнив обертання. Каннінґем вказав на діагностичне крісло на застиглій частині палуби, що слугувала нам лазаретом; я підлетів до неї і закріпився. За два метри від мене, за перилами, заввишки до пояса, повільно крутився барабан. Бейтс, Банда та Сарасті оберталися, наче тягарці на линві.

Я підключився до КонСенсусу, щоб їх чути. Джеймс говорила тихим безвиразним голосом:

— Я помітила новий візерунок серед постійних форм. Щось у ґратках, схоже на сигнал. Коли я вирушила до нього тунелем, він став потужнішим. Я ішла за ним, а тоді знепритомніла. Не пам’ятаю нічого до миті, коли ми вже поверталися назад. Мішель, наскільки могла, розповіла мені про те, що трапилося. Більше я нічого не знаю. Мені шкода.

За сто градусів звідси, в зоні невагомості, Каннінґем поклав свого попередника в труну, яка виконувала інші функції, ніж ті, що встановлені в передній частині корабля. Мені було цікаво, чи мав він намір розпочати розтин просто під час наших зборів. І чи чутимемо ми при цьому які-небудь звуки.

— Сашо, — обізвався Сарасті.

— Ага, — в голосі з’явилися притаманні Саші розтягнуті нотки. — Я висіла на матусі. Коли вона знепритомніла, я оглухла й осліпла на фіг. Намагалася перебрати командування на себе, але щось мені заважало. Певно, Мішель. Не думала, що вона на таке здатна. Я навіть бачити нічого не могла.

— Але ти не втратила свідомості.

— Наскільки я пригадую, я була весь час при тямі. Але в цілковитій темряві.

— Запахи? Дотики?

— Я відчула, що Мішель насцяла у скафандр. Але більше нічого не помітила.

Повернувся Каннінґем. В його зубах, як завжди, стирчала цигарка.

— Ніщо не торкається тебе, — припустив вампір. — Ніхто не хапає за ногу.

— Ні, — відказала Саша.

Вона не вірила у байки Мішель про невидимих монстрів.

Ніхто не вірив. Навіщо цим перейматися, якщо все, що ми пережили, так легко пояснити психічним розладом?

— Дробар.

— Нічого не знаю. — Я й досі не звик до чоловічого голосу, що звучав з губ Джеймс. Дробар був трудоголіком. Він рідко виходив на поверхню у змішаному товаристві.

— Ти був там, — нагадав йому Сарасті. — Ти мусиш пам’ятати якісь…

— Матуся надіслала мені зразки на аналіз. Я працював з ними. І досі з ними працюю, — вагомо додав він. — Я нічого не помітив. Це все?

Я ніколи не вмів добре його читати. Часом здавалося, що в Дробаря більше спільного з дюжиною несвідомих модулів у голові Джеймс, аніж з повноцінними розумними особистостями, як решта Банди.

— Ти нічого не відчуваєш? — тиснув на нього Сарасті.

— Тільки зразки.

— Є щось важливе?

— Стандартні феноматичні спіралі й решітки. Але я ще не завершив. Можна мені піти?

— Так. Поклич Мішель, будь ласка.

Щось бурмочучи собі під носа, Каннінґем взявся обколювати мої рани анаболіками. Між нами вився легкий блакитний димок.

— Ісаак знайшов кілька пухлин, — зауважив він.

Я кивнув і закашлявся. У мене дерло в горлі. Нудота стала настільки сильною, що почала тиснути мені на діафрагму.

— Мішель, — повторив Сарасті.

— Я бачу ще декілька, — продовжив Каннінґем. — Біля основи черепної коробки. Всього кілька десятків клітин, тож зараз немає потреби випалювати.

— Тут, — голос Мішель було ледь чути навіть крізь КонСенсус, але це, принаймні, був голос дорослої жінки. — Я тут.

— Скажи, будь ласка, що ти пам’ятаєш?

— Я… Я відчула… Я просто висіла на Матусі, а потім вона зникла — і не стало нікого, тож мені довелося… Ставати до штурвала..

— Ти бачила, як закрилася мембрана?

— Чесно кажучи, ні. Раптом потемніло, а коли я роззирнулася, то ми вже опинилися в пастці. А потім я відчула щось позаду себе — беззвучне і скрадливе. Воно просто звідкись вискочило, схопило мене… і… і… Вибачте, — сказала вона за мить. — мене трішки… нудить…

Сарасті терпляче чекав.

— Ісаак, — прошепотіла Мішель. — Він…

— Так, — пауза. — Нам дуже шкода.

— Може… його можна полагодити?

— Ні. Пошкодження мозку, — у голосі вампіра прозвучало щось схоже на співчуття — завчена гра досвідченого актора. Було в тому голосі ще дещо: ледь відчутний голод і слабенька нотка спокуси. Навряд чи хтось, крім мене, вловив її.

Ми були слабкими і ставали ще слабшими. А хижаків вабить до слабких і скалічених.

Мішель знову змовкла. Коли вона продовжила, її голос трохи тремтів:

— Я небагато чого можу розповісти. Воно схопило мене. А потім відпустило. І я розсипалася на частини, не можу пояснити чому. Хіба що те кляте місце виробляє всіляке з нами, і я була… слабкою. Мені шкода. Більше мені немає що сказати.

— Дякую, — після довгої паузи відповів Сарасті.

— Чи можна… Я б хотіла піти, якщо ви не заперечуєте.

— Так, — погодився Сарасті.

Мішель зникла з поверхні, коли зала оберталася. Я не побачив, хто зайняв її місце.

— Піхотинці нічого не бачили, — зауважила Бейтс. — Коли ми пробилися крізь мембрану, тунель уже був порожнім.

— І бабай мав досить часу, щоб втекти, — додав Каннінґем. Він опустив ноги на палубу і схопився за поручні. Відсік зрушив з місця. Втримуваний пасками, я повис навскоси.

— Важко не погодитися, — сказала Бейтс. — Але єдине, що ми достеменно знаємо про «Роршах», це те, що там не можна довіряти власним чуттям.

— Довіряйте чуттям Мішель, — відказав Сарасті.

Мені стало зовсім зле. Вампір запустив відео: кадри, зняті одним з піхотинців. За прозорою вощаною волокнистою мембраною колихалася яскрава розпливчаста пляма. То був ліхтар Джеймс, яка опинилася по той бік бар’єру. Зображення трішки хитнулося, коли робот заточився, натрапивши на магнітну перешкоду, а тоді знову все повторилося. Хитнулося — повторилося. Шестисекундна петля.

— Подивіться на те, що біля Банди.

He-вампіри нічого там не побачили. Вочевидь, зрозумівши це, Сарасті зупинив зображення.

— Дифракційні діаграми не збігаються з єдиним джерелом світла у порожньому просторі. Я бачу тьмяніші відбивальні елементи. Два темні об’єкти один біля одного, однакового розміру, які розсіюють світло тут, — курсор вказав на дві непримітні точки на зображенні, — і тут. Один — це Банда. Інший — невідомо.

— Хвилиночку, — втрутився Каннінґем. — Якщо ви можете розгледіти це через мембрану, чому ж тоді Сью… чому Мішель нічого не побачила?

— Синестезія[80], — нагадав йому Сарасті. — Ви бачите. Вона відчуває.

Біомедичний відсік легенько смикнувся, коли його оберти синхронізувалися з барабаном. Поручні сховалися назад у палубу. З дальнього кутка щось позбавлене очей стежило, як я спостерігаю за процесом.

— Лайно, — прошепотіла Бейтс. — Хтось був удома.

До речі, насправді вони ніколи не розмовляли ось так просто. Якби я передавав їхні реальні голоси, ви б почули нісенітницю — півдюжини мов і цілий Вавилон особистих говірок.

Звісно, сякі-такі особливості проникали в їхні розмови: доброзичлива задерикуватість Саші, огида Сарасті до минулих часів. Під час операції на скроневій частці трапився випадковий глюк, тому Каннінґем втратив більшу частину займенників на позначення роду. Але питання було набагато ширшим. Багато хто з них у кожному другому реченні змішував англійську, гінді та мову хадза; жоден справжній науковець не дозволить стриножити свої думки концептуальними обмеженнями єдиної мови. Часом вони самі поводилися мало не як синтезисти, обмінюючись буркотіннями та жестами, які не мають жодного сенсу для звичайних людей. Не те щоб авангарду науки бракувало соціальних навичок; просто коли ти проминаєш певну точку розвитку, формальна мова стає надто повільною.

Для всіх, окрім Сьюзан Джеймс. Ходяча суперечність, ця жінка була настільки віддана ідеї комунікації, яка об’єднує, що заради неї навіть розрізала власний мозок на окремі шматки. Вона єдина, хто, здається, зважав на того, з ким розмовляє. Інші ж говорили самі для себе, хай навіть спілкувалися між собою. І навіть більше, решта особистостей Джеймс поводилися так само, змушуючи інших перекладати себе, як їм заманеться. Та це не становило проблеми. Будь-хто на «Тезеї» міг зрозуміти іншого.

Але це не мало жодного значення для Сьюзан Джеймс. Вона пристосовувала кожне сказане слово до реципієнта, підлаштувалася.

Я провідник. Я існую, щоб будувати мости, а про які мости може йтися, якщо я просто переказую тобі, про що говорили ті люди. Тому я розповідаю, уточнюю, що вони мали на увазі, і це матиме для тебе стільки значення, скільки ти зможеш збагнути.

За винятком Сьюзан Джеймс, лінгвіста й лідера, якій я довірю говорити самій за себе.

П’ятнадцять хвилин до апогею: максимальна безпечна дистанція (на випадок, якщо «Роршах» вирішить вдарити у відповідь). Далеко внизу магнітне поле артефакту тиснуло на атмосферу Бена, як мізинець Бога. Величезні темні хмари клубочилися під ним; за ним слідом закручувалися неспокійні вихори розміром з Місяць.

П’ятнадцять хвилин до апогею, а Бейтс і досі сподівалася, що Сарасті змінить своє рішення.

У певному сенсі це була її провина. Якби вона поставилася до цієї нової роботи як до ще одного хреста, якого треба тягти, можливо, все було б десь так само, як і раніше. Лишалася б слабка надія, що Сарасті дозволив би нам зціпити зуби й продовжувати, додавши до звичної порції зивертів, магнітних хвиль та монстрів з підсвідомості ще одну біду — пружинні двері-пастки. Але Бейтс зробила з цього проблему. Це був просто ще один кавалок гівна в каналізації, однак, на думку Бейтс, саме цей кавалок забив трубу.

Ми вже й так досягли межі, ледь виживаємо в середовищі тієї штуки. А якщо вона почне вживати контрзаходів… На мою думку, нам не варто так ризикувати.

Чотирнадцять хвилин до апогею, і Аманда Бейтс досі шкодувала про сказане.

Під час попередніх експедицій ми виявили двадцять шість мембран на різних стадіях розвитку. Ми просвічували їх рентгенівськими променями, сканували ультразвуком. Ми спостерігали, як вони розповзаються посеред проходів і як повільно втягуються назад у стіни. Діафрагма, що захряснулася за Бандою Чотирьох, мала зовсім іншу природу.

Яка імовірність того, що найперша ж мембрана на спусковому гачку виявиться обладнаною протилазерним захистом? То не було звичне для процесу росту «Роршаха» явище. Ту пастку було налаштовано для нас.

Налаштовано ким?

Це було вже геть інше запитання. Тринадцять хвилин до апогею, і Бейтс хвилювалася через мешканців.

Звичайно, під час кожної експедиції ми незаконно вдиралися до чужої домівки. Це небагато що змінило. Але зламуючи замок, ми вважали, що плюндруємо порожню недобудовану дачу. Ми гадали, що власники ще довго не з’являтимуться. І, звісно, не сподівалися, що один із них вийде серед ночі відлити — і заскочить нас на гарячому. А він саме так і зробив, а тоді зник у лабіринті. Тож яка зброя ховається під його подушкою — над цим варто замислитися.

Ці мембрани можуть щомиті створити для нас проблему. Скільки їх там? Вони стаціонарні чи рухомі? Не можна просуватися вперед, не знаючи відповідей на ці запитання.

Спершу Бейтс здивувалася і зраділа, коли Сарасті з нею погодився.

Дванадцять хвилин до апогею. Звідси, з височини, куди не діставали перешкоди, «Тезей» вдивлявся у покорчені, ламані обриси «Роршаха», не відриваючи пильного погляду від крихітної ранки, яку ми пропалили в його боці. Наш причіпний намет закривав її, наче пухир; зсередини «чортик» постачав нам ще один погляд на розгортання експерименту.

— Сер, ми знаємо, що на «Роршаху» хтось живе. Чи наважимося ми й далі провокувати його мешканців? Чи наважимося вбивати їх?

Сарасті навіть не глянув на неї і тим паче нічого не відповів. Бо інакше його відповідь звучала б приблизно так: «Не розумію, як таке м’ясо дожило до дорослого віку».

Одинадцять хвилин до апогею, і Аманда Бейтс уже не вперше пошкодувала, що експедиція перебуває не у військовій юрисдикції.

Перш ніж розпочати експеримент, ми зачекали, доки опинимося на максимальній відстані. «Роршах» може сприйняти наші дії як ворожий акт, визнав Сарасті без тіні іронії в голосі. Зараз він стояв перед нами, спостерігаючи за діаграмами КонСенсуса на столі. Відблиски пробігали його не захищеними окулярами очима, не до кінця маскуючи їхнє природне мерехтіння.

Десять хвилин до апогею. Сьюзан Джеймс хотіла, щоб Каннінґем загасив ту бісову цигарку. Дим смердів, втягуючись у вентиляцію, і жодної потреби в ньому не було. Просто анахроністична примха, спосіб привернути увагу; якщо він аж так потребував нікотину, то пластир міг би пом’якшити його судоми не гірше, тільки без диму й смороду.

Але її думки були не тільки про це. Вона міркувала про те, чому на початку зміни Сарасті викликав до себе Каннінґема й чому біолог так дивно потім на неї дивився. Мене це також цікавило. Перевіривши часові відмітки в КонСенсусі, я побачив, що хтось нещодавно відкривав її історію хвороби. Ознайомившись зі статистикою, я дозволив даним посновигати між півкулями: частина мого мозку визначила, що імовірною причиною розмови був підвищений рівень окситоцину. На думку Сарасті, існує 82-відсоткова імовірність того, що Джеймс стала надто довірливою.

Гадки не маю, як я вирахував це. І ніколи не мав.

Дев’ять хвилин до апогею.

Поки що через нас «Роршах» не втратив жодної молекули своєї атмосфери. Але тепер усе зміниться. Зображення базового табору розділилося, наче бактерія: одне вікно зосередилося на наметі-молюску, а інше демонструвало покращену тактичну ширококутову панораму поверхні навколо неї.

Вісім хвилин до апогею. Сарасті витягнув корок.

Унизу, на «Роршаху», наш намет луснув, наче розчавлений чоботом жук. З рани вирвався гейзер; снігова буря вирувала по його краях, неначе химерне заряджене мереживо. Атмосфера ринула у вакуум, розсіювалася і кристалізувалася. Невдовзі простір навколо базового табору замерехтів. Це здавалося майже прекрасним.

Тільки не для Бейтс. Вона дивилася на криваву рану з таким самим застиглим обличчям, як і Каннінґем, але зі стиснутими зубами, наче від правця. Її очі металися між зображеннями — вона видивлялася в тінях істот, яким бракувало повітря.

«Роршах» забився в судомах.

Велетенські канали й артерії здригнулися. Всю структуру охопило сейсмічне тремтіння. Епіцентр почав вигинатися, величезний шмат обертався навколо своєї вісі з діркою посередині. Там, де краї рухомого шматка торкалися нерухомого, виникали зморшки. Здається, сама структура там пом’якшала і розтяглася, видовжилася, неначе повітряна кулька, яку скручували в низку сосисок.

Сарасті клацнув язиком. Схожий звук часом видають коти, коли помічають за вікном пташку.

КонСенсус застогнав від гуркоту світів, що зіштовхуються один з одним: це йшла телеметрія із сенсорів на місцях, що припали вухами до землі. Камера «чортика» знову заклякла. Зображення, яке він передавав, було перекошеним і зернистим. Камера тупо витріщалася на краї пробитої нами діри в пекло.

Стогін умовк. Остання слабка хмаринка кристалічного пилу розтанула у просторі, ледь помітна навіть з максимальним розділенням.

Жодних тіл. Принаймні, видимих.

Несподіваний рух у базовому таборі. Спершу я гадав, що це перешкоди впливають на зв’язок з «чортиком», погіршуючи контрастність, — але ні. Щось таки рухалося по краях діри, яку ми пропалили. Щось роїлося там, тисяча сірих міцеліїв, які виринали з пошкодженої поверхні й повільно повзли в темряву.

— Це… гм, — пробурмотіла Бейтс. — Гадаю, викликано падінням тиску. Ось такий спосіб залатати пробоїну.

«Роршах» почав зализувати рану через два тижні після того, як ми її завдали.

Тепер апогей позаду, звідси — тільки вниз. «Тезей» розпочав довге падіння на ворожу територію.

— Він не скористався мембраною, — зауважив Сарасті.

Підманути мозок вирішили гени:

секс велику владу мас над людьми.

Чортенята хитрі план здійснить взялися,

щоб лишить нащадків не забули ми.

Хитрувати, правда, мозок теж мастак:

кайфувати хоче, а платить — ніяк!

Тож зробив сьогодні я вазектомію —

трахніть себе в сраку, гени дорогі.

— R-Селектри, Кладоріз[81].

Секс від першої особи — справжній секс, як наполягала Челсі, — потребував звички: нерівне дихання, грубе ляскання і сморід спітнілої шкіри, вкритої порами й плямами, цілком інша людина з набором своїх запитів і преференцій. Не заперечуватиму, в цьому була певна тваринна привабливість. Зрештою, мільйони років ми саме так і робили. Але така архаїчна хіть завжди містила елементи боротьби, асинхронності і конфлікту. Тут не було гармонії. Тільки рух тіл, що зіштовхуються, борючись за панування, і кожен прагне змусити іншого підкоритися своєму ритму.

Челсі вважала секс найвищим виявом кохання. А я з часом почав сприймати його як рукопашний бій. Раніше, обираючи сексуальні об’єкти з мого власного меню чи позичаючи їх у когось іншого, я завжди зазначав контрастність, розподільчу здатність, текстуру й поведінку. Функції тіла, протидія несумісних бажань, нескінченна прелюдія, від якої у тебе болить язик аж до кореня, а обличчя стає липким і блискучим, — сьогодні просто примхи. Варіації для мазохістів.

Але з Челсі не було варіацій. Для неї це стало стандартом.

Я ставився до неї поблажливо. Гадаю, я був не набагато терплячішим до її збочень, ніж вона — до моєї незграбності в них. Мій інтерес був в іншому. Челсі ладна була сперечатися про все на світі. Суперечлива, розумна й допитлива, наче кошеня, вона нападала без попередження. Зведена до статусу надмірної більшості, вона досі просто насолоджувалася життям. Вона була імпульсивною і пристрасною. Небайдужою до людей. До Паґа. До мене. Вона хотіла пізнати мене. Проникнути всередину.

А це вже починало становити проблему.

— Ми могли б спробувати ще раз, — сказала вона якось, усе ще спітніла, огорнута феромонами. — І ти навіть не пригадаєш, що тебе так засмучувало. Якщо захочеш, то взагалі забудеш про те, що тебе щось засмучувало.

Я усміхнувся і відвів погляд. Раптом обриси її обличчя здались мені грубими й непривабливими.

— Це вже вкотре? Восьмий? Дев’ятий раз?

— Я лише хочу, щоб ти був щасливим, Лебедю. Справжнє щастя — неймовірний дар, і я зможу дати тобі його, якщо ти дозволиш.

— Ти не хочеш, щоб я був щасливим, — стиха відказав я. — Ти хочеш переналаштувати мене.

Вона щось мугикнула мені під кадик, а тоді схопилася:

— Що?

— Ти просто хочеш перетворити мене у щось комфортніше.

Челсі підвела голову.

— Поглянь на мене.

Я обернувся до неї. Вона вимкнула хроматофори на щоці, й татуювання тепер тріпотіло крильцями у неї на плечі.

— Поглянь мені у вічі, — попросила Челсі.

Я розглядав помережану дрібними зморшками шкіру навколо очей, сіточку капілярів на білках і дивувався сам собі, що такі недосконалі, приречені на старіння органи здатні час від часу мене зачаровувати.

— Так, — продовжила Челсі, — і що ти хотів цим сказати?

Я знизав плечима.

— Ти досі вдаєш, що це партнерство. Але ж ми обидва знаємо, що це конкуренція.

— Конкуренція.

— Ти намагаєшся маніпулювати мною, змусивши грати за твоїми правилами.

— Якими правилами?

— За якими ти хочеш, аби розвивалися наші стосунки. Я не дорікаю тобі, Челсі, зовсім ні. Ми намагаємося маніпулювати одне одним, відколи… Чорт, та це ж навіть у людській природі. Всі ссавці такі.

— Повірити не можу, — вона похитала головою. Пасма волосся спадали на її обличчя. — Ми живемо в середині двадцять першого століття, а ти впарюєш мені дурню про війну статей?

— Звісно ж, твої корекції — доволі радикальна ітерація. Увійдіть у свого партнера та перепрограмуйте його для максимальної покірності.

— Ти справді гадаєш, що я намагаюся хакнути тебе? Видресирувати, наче цуценя?

— Ти робиш те, що здається тобі цілком природним.

— Як ти можеш говорити такі дурниці?

— Я гадав, що ти цінуєш чесність у стосунках.

— Яких стосунках? Якщо послухати тебе, то їх не існує. Це лише… щось на кшталт взаємного зґвалтування.

— Але стосунки саме цим і є.

— Не вішай мені лапшу на вуха. — Вона сіла й звісила ноги з краю ліжка, повернувшись до мене спиною. — Я знаю, що відчуваю. Хай навіть нічого іншого я не знаю, але це знаю напевне. І я лише хотіла зробити тебе щасливим.

— Я розумію, що ти віриш у це, — м’яко сказав я. — І розумію, що це не сприймається як стратегія поведінки. Ніщо не сприймається як стратегія, коли воно вшито так глибоко. Здається правильним і природним. Це обман природи.

— Чорт, це обман когось іншого.

Я сів біля Челсі й торкнувся її своїм плечем. Вона відсунулася.

— Я знаю ці штуки, — сказав я трохи згодом. — Знаю, як працюють голови у людей. Це моя робота.

Якщо вже на те пішло, то її також. Кожен, хто порпається в мозку, аби заробити на життя, має знати основні принципи роботи обладнання в його коробці. Челсі просто вирішила ігнорувати їх, інакше весь її праведний гнів і зламаного гроша не був би вартий.

Я міг би нагадати їй про це, але ж знаю, який тиск здатна витримати система, і не хотів перевіряти її на розрив. Я не хотів її втрачати. Не хотів втрачати цього відчуття безпеки, усвідомлення того, що комусь не байдуже, живий я чи мертвий. Я лише хотів, щоб вона трохи відступилася. Трохи особистого простору.

— Часом ти нагадуєш мені рептилію, — сказала вона.

Місію виконано.

Під час нашої першої експедиції ми діяли вкрай обережно та в безпечних рамках. Цього разу ми поводилися, як ударний загін.

«Скілла» помчала до «Роршаха» зі швидкістю понад два «джі» звичною дуговою траєкторією до зруйнованого базового табору. Цілком можливо, там вона й приземлилася. Запрограмувавши шатл самостійно збирати зразки, Сарасті міг убити двох зайців одним пострілом. Якщо й так — нас на борту вже не було. «Скілла» виплюнула нас у космос за п’ятдесят кілометрів від нового плацдарму, лишивши голими падати на якійсь каркасній штукенції, у якої заледве вистачило реактивної маси, щоб м’яко приземлитися і швидко втекти. Ми навіть не могли контролювати її: успіх залежав від непередбачуваності, а як краще забезпечити її, якщо ми й самі не знали, що робимо?

Логіка Сарасті. Вампірська логіка. Частково ми могли простежити її: колосальне викривлення, що залатало пробоїну в «Роршаху», було значно повільнішим і витратнішим, ніж мембрана, що захряснулася за Бандою. Те, що не скористалися мембраною, означало, що для її розгортання потрібен час — щоб розподілити необхідну масу або налаштувати пружинні рефлекси. А це створювало нам поле для маневру. Ми й досі могли проникнути в лігво до левів у місці, де на нас не чекали й не встигли заздалегідь наставити пасток. А потім дременути, перш ніж вони спрацюють.

— Тридцять сім хвилин, — оголосив Сарасті, і ніхто не міг збагнути, як він дійшов такого висновку. Тільки Бейтс наважилася запитати про це, а він лише зиркнув на неї краєм ока:

— Ви не зрозумієте.

Вампірська логіка. Від очевидних засновків до незбагненних висновків. Але ж від них залежали наші життя. Гальмівні двигуни підкорялися закладеним наперед алгоритмам, що поєднували закони Ньютона з киданням гральної кістки. Наш вектор був геть не випадковим. Ми відкинули відвідні канали й зони росту, ділянки, на яких не проглядалося легких шляхів для відступу, глухі кути й нерозгалужені сегменти («Нудно», — сказав Сарасті, відмовляючись від них). Таким чином, для проведення операції лишилося не більше десяти відсотків артефакту. Ми падали в чагарники за вісім кілометрів від місця нашої початкової висадки. Наближаючись до поверхні, навіть ми не могли передбачити точного місця нашого приземлення.

Якщо «Роршах» міг, то він заслуговував на перемогу.

Ми падали. Куди не кинь оком, усе небо помережали зморшкуваті шпилі та покручені кінцівки. Вони розрізали далекий зоряний краєвид та супер-Юпітер на зубчасту мозаїку з чорними прожилками. Чи то за три, чи то за тридцять кілометрів від нас набрякла вершина розірвалася нечутним вибухом заряджених частинок, що обернулися на далекий туман у пошматованій, морозній атмосфері. Щойно він розвіявся, перед очима забовваніли клапті й стрічки, що спліталися у складні спіралі: магнітне поле «Роршаха» перетворювало кожен видих артефакту в радіоактивний град.

Я ніколи раніше не бачив такого неозброєним оком і почувався зараз, неначе комаха, що зоряної зимової ночі летить крізь попіл лісової пожежі.

Платформа загальмувала. Паски безпеки потягли мене назад, і я вдарився об інше закуте в броню тіло біля мене. Саша. Тільки Саша, пригадалося мені. Решті Каннінґем дав снодійне, лишивши у спільному тілі лише одну особистість. Я навіть не міг уявити, що таке можливо з множинними особистостями. Вона дивилася на мене з-під лицьового забрала. Жодна з її граней не проявлялася крізь скафандр. В її очах я не бачив нічого.

Цими днями таке траплялося досить часто.

Каннінґема з нами не було. Ніхто не запитав чому, коли Сарасті роздавав завдання. Тепер біолог став першим серед рівних — двійник, дублера якого не було. Другий за незамінністю в нашій незамінній команді.

Це збільшувало мої шанси. Тепер вони становили один до трьох.

Каркас здригнувся від безгучного удару. Я знову поглянув уперед, повз Бейтс, що влаштувалася на передньому місці, повз роботів, прикріплених по двоє обабіч неї. Наш автомат розпочав атаку: запустив заздалегідь підготований надувний модуль на пристрої вибухового буріння, що проникне крізь шкіру «Роршаха», наче вірус крізь клітинну мембрану. Цибата тонконога штукенція зменшилася і зникла з поля зору. За кілька секунд на тлі ебенового краєвиду спалахнуло і згасло крихітне натрієве сонце: заряд антиматерії, такий маленький, що можна було практично перелічити атоми, ударив просто в шкаралупу. Значно грубіше, ніж обережна прелюдія нашого першого побачення.

Ми жорстко приземлилися, доки модуль ще надимався. Піхотинці зіскочили з каркаса за мить до зіткнення, випльовуючи зі своїх сопел тоненькі струмені газу, й оточили нас захисним колом. Наступною спустилася Бейтс. Вона звільнилася з пасків безпеки й попливла просто до набряклого модуля. Ми із Сашею вивантажили котушку оптоволоконного кабелю — складаний барабан завширшки з півметра й діаметром у півтора метри — і разом покотили її. Тим часом один з піхотинців прослизнув крізь шлюзову мембрану модуля.

— Народ, рухаємося, — Бейтс вчепилася в поручні намету. — Тридцять хвилин до…

Вона замовкла. А я не запитував чому: передовий піхотинець розташувався над щойно пробитим входом і вже надіслав нам першу листівку.

Світло з глибини.

Можна подумати, що нам стало легше. Наш вид завжди боявся темряви; мільйони років ми тулилися в печерах і норах, доки невидимі почвари гарчали й сопіли — або ж просто чекали вночі, що панувала надворі, мовчазні й непомітні. Можна подумати, що будь-яке світло, байдуже, наскільки слабке, може прогнати хоч трохи тіней, лишивши менше дірок у свідомості, крізь які заповзатимуть уявні жахіття.

Можна подумати.

Ми рушили за піхотинцем до тьмяного нуртуючого світла, схожого на кисляк з кров’ю. Спершу здавалося, що світиться сама атмосфера — мерехтливий туман, в якому тонуло все на відстані десяти метрів. Однак з’ясувалося, що це ілюзія. Тунель, в який ми пірнули, сягав завширшки близько трьох метрів і був освітлений рядами осяйних рисок, що розмірами й формою скидалися на відрізані людські пальці. Вони звивалися на стінах потрійними спіралями. Ми зауважили схожі виступи й на місці першої висадки, хоча вони не мерехтіли і проміжки між ними здавалися не такими помітними.

— Їх чіткіше видно у близькому до інфрачервоного світлі, — повідомила Бейтс, перемкнувши спектри на наших панелях індикаторів. Гримучі змії вважали б атмосферу прозорою, саме такою вона була і для сонара: перший піхотинець розвіяв туман низкою клацань і з’ясував, що за сімнадцять метрів тунель розширювався до чогось на кшталт порожнини. Примружившись, я подивився в тому напрямку, але крізь туман зміг розгледіти лише обриси печери. І, здається, помітив потвор з великими щелепами, які вже зникли з поля зору.

— Ходімо, — сказала Бейтс.

Ми підключили піхотинців. Одного лишили охороняти вхід, а інших розібрали собі як янголів-охоронців. Роботи спілкувалися з нашими шоломними дисплеями через лазерну лінію зв’язку. Між собою вони розмовляли, послуговуючись негнучким захищеним кабелем з оптоволокна, що розкручувався з котушки позаду нас. У середовищі, де не існувало оптимальних рішень, це був найприйнятніший з усіх можливих компромісів. Наші охоронці на повідках допомагали нам підтримувати зв’язок під час самотніх екскурсій закутками й тупиками.

Ага. Самотні екскурсії. Ми постали перед вибором: або розділитися, або дослідити меншу площу, тож довелося розділитися. Ми були швидкісними картографами, що намивали золото. Усе, що ми робили, було актом віри: віри в те, що загальні принципи внутрішньої організації «Роршаха» можна вичленувати із замірів, зроблених на бігу. Попередні покоління молилися підступним і примхливим духам. Наше прославилося вірою у впорядкований всесвіт. Але тут, у диявольській пахлаві, мимохіть замислишся, а чи не були наші предки ближчими до істини.

Ми рухалися вздовж тунелю. Мету нашої подорожі можна було розгледіти неозброєним людським оком: то була не стільки зала, скільки перехрестя, осердя дюжини тунелів, що перетиналися під різними кутами й розходилися в різних напрямках. На блискучих поверхнях відсвічували рвані клапті сітки ртутних крапель. Крізь субстрат стін виднілися яскраві блискучі виступи, наче вдавлені у вологу глину дрібні свинцеві кулі.

Я поглянув на Бейтс і Сашу.

— Панель керування?

Бейтс знизала плечима. Її роботи досліджували тунелі навколо нас, посилаючи в кожен сонарні імпульси. На моєму шоломному дисплеї з’явилася уривчаста тривимірна модель, побудована з відлунь: кольорові плями на якихось невидимих стінах. Ми були цятками всередині нервового вузла, крихітним роєм паразитів, що нишпорить велетенським порожнистим організмом. Тунелі м’якими спіралями звивалися в різних напрямках. Сонар міг зазирнути всередину кожного з них лише на кілька метрів далі, ніж ми самі. Ні очі, ні ультразвук не помічали нічого, що відрізняло б один тунель від іншого.

Бейтс вказала на один з проходів:

— Кітоне!

…і на інший:

— Сашо!

А тоді рушила власною невторованою стежиною.

Я стривожено зиркнув на свій тунель.

— Якісь особливі…

— Двадцять п’ять хвилин, — сказала вона.

Я повернувся й повільно посунув призначеним мені коридором. Прохід закручувався за годинниковою стрілкою пологою, ледь помітною спіраллю. За двадцять метрів вигин повністю закрив би вхід, навіть якби раніше цього не зробила туманна атмосфера. Мій робот рухався тунелем попереду, його сонар потріскував, наче клацала тисяча крихітних зубів. Повідець тягнувся до далекого барабана на перехресті.

Він заспокоював, цей повідець. Щоправда, був закоротким. Піхотинці могли відійти на дев’яносто метрів, але не далі. Нам було суворо наказано весь час перебувати під їхнім захистом. Ця похмура божевільна нора може вести до самого пекла, але від мене не чекають, що я аж так далеко залізу. У мене є офіційний дозвіл на боягузтво.

Потрібно здолати ще п’ятдесят метрів. П’ятдесят метрів — і я, підібгавши хвоста, зможу розвернутися й кинутися навтьоки. А поки що я мусив лише стиснути зуби, зосередитися й записувати все, що бачу. Так наказав Сарасті. І що не бачу — наскільки це можливо. А ще лишалося сподіватися, що наш часовий ліміт вичерпається раніше, ніж «Роршах» відправить нас у слинявий маразм.

Стіни навколо мене посмикувалися й тремтіли, наче плоть щойно вбитої тварини. Щось зринало в полі зору і з тихим потріскуванням сміху зникало з нього.

Зосередитися. Записати. Якщо піхотинець цього не бачить, отже, воно не справжнє.

Коли я просунувся на шістдесят п’ять метрів, один з привидів вдерся мені під шолом.

Я намагався його ігнорувати. Намагався відвести погляд. Однак ця примара не просто мерехтіла на межі видимості; вона висіла посеред мого забрала, плаваючи, наче рухомий клубок нудоти, між мною і панеллю індикаторів. Я стиснув зуби і спробував відвести від неї погляд, втупившись у тьмяний кривавий серпанок, що вкрив усе навколо, і розглядаючи у маленьких віконцях тремтячі лінії з підписами «Бейтс» і «Джеймс». Там не було нічого. А тут, плаваючи у мене перед очима, чергова «Роршахова» химера залишила свій розмитий відбиток просто на екрані сонара.

— Новий симптом, — повідомив я. — Непериферійна галюцинація, стабільна, але безформна. Жодного піку, який би я міг…

Екран з Бейтс різко смикнувся:

— Кіт…

Зображення й голос зникли водночас.

І не лише зображення Бейтс. Екран Саші та краєвид, бачений роботом, замерехтіли і також зникли, залишивши мій шоломний дисплей порожнім, якщо не брати до уваги внутрішньої телеметрії скафандра й блимання червоного індикатора «Зв’язок втрачено». Я озирнувся, але робот був на місці, за три метри від…. мого правого плеча. Я чітко бачив його оптичний порт — рубіновий ніготь, вставлений у пластрон.

А ще я побачив цівки його зброї. Спрямовані на мене.

Я закляк. Піхотинець тремтів у електромагнітному потоці, неначе злякався. Мене або…

Чогось позаду мене…

Я почав повертатися. Мій шолом наповнився статичним шумом, в якому слабко вчувалося щось схоже на голос:

— Чорт, не рухайся, Кі… не…

— Бейтс? Бейтс? — на місці повідомлення про перерваний зв’язок замиготіла інша іконка. З якоїсь причини піхотинець використовував радіохвилі, і хоча ми перебували на відстані дотику один від одного, я ледве міг вловити сигнал.

Мішанина бурмотіння Бейтс:

— …від тебе… просто перед тобою…

і трішки чіткіших слів Саші:

— …невже він його не бачить?

— Не бачу чого? Сашо! Хто-небудь, скажіть мені, що я маю бачити?

— …прийом! Кітоне, ти чуєш мене?

Бейтс якимось чином вдалося посилити сигнал; статичні перешкоди ревіли, наче океан, але на їхньому тлі я міг розчути слова.

— Так! Що?..

— Стій абсолютно нерухомо, зрозумів? Абсолютно нерухомо. Підтвердь.

— Підтверджую. — Робот невпевнено тримав мене на лінії прицілу. Темні зіниці стереокамери раз по раз широко розплющувалися, потім звужуючись до вістря голки. — Що…

— Кітоне, просто перед тобою щось є. Між тобою і піхотинцем. Ти не бачиш його?

— Н-ні. Мій шоломний дисплей накрився…

Саша втрутилася:

— Ну як же він не бачить, якщо воно просто…

Бейтс перекричала її:

— Воно людського зросту, радіально симетричне. Має вісім чи дев’ять рук. Схожих на шипасті мацаки, але сегментованих.

— Я нічого не бачу, — відказав я, але це було не зовсім правдою. Я ж бачив, як щось тягнулося до мене, коли я лежав у капсулі на «Тезеї». Я бачив, як щось нерухомо лежало, скрутившись клубком, біля хребта корабля, спостерігаючи, як ви вибудовуємо свої плани.

Я бачив, як згорнулася ембріоном синестезист Мішель: «Ти не можеш його вгледіти… воно невидиме…»

— Що воно робить? — гукнув я.

Чому я його не бачу? Чому я його не бачу?

— Просто… зависло там. Трохи ворушиться. Ох, гів… Кіт…

Піхотинець відлетів убік, неначе його ляснули величезною долонею. Він гепнувся об стіну, і раптом відновився лазерний зв’язок, виповнюючи дисплей даними: те, що бачили Саша і Бейтс, які мчали іншопланетними тунелями; картинка, доступна піхотинцю — скафандр з написом «Кітон» на пластроні і просто біля нього якась істота, схожа на лускату морську зірку, в якої забагато кінцівок…

Банда вискочила з-за повороту, і тепер я майже розгледів ту потвору власними очима. Воно тремтіло, неначе марево. Створіння було великим і рухалося, але щойно я намагався зосередитися на ньому, як воно щезало. «Це не насправді, — подумав я, захмелівши від істеричного полегшення. — Просто ще одна галюцинація». Але раптом в поле мого зору потрапила Бейтс, а видиво нікуди не зникло — не було ні тремтіння, ні невловності. Нічого такого, тільки колапс хвилевої функції і тверда, неспростовна маса. Опинившись під нашими перехресними поглядами, воно кинулося до найближчої стіни й пронеслося у нас над головами. Сегментовані кінцівки звивалися, як батоги. Різкий тріск позаду мене — і обвуглене створіння безсило повисло у повітрі.

Уривчасте клацання. Ревіння механізмів, що сповільнюються. Посеред проходу троє піхотинців вишикувалися в летючу шеренгу. Один із них розвернувся до прибульця. Краєм ока я помітив, як кінчик смертоносного хобота втягується назад, у піхви. Бейтс вимкнула піхотинця ще до того, як він встиг закрити рота.

Через оптичний зв’язок я почув, як три пари легенів наповнюють мій шолом звуком важкого дихання.

Вимкнений піхотинець дрейфував у каламутному повітрі. Труп прибульця, ледь посмикуючись, м’яко відпав від стіни: гідра з хребців, обвуглена й кістлява. Не дуже схожа на мої видіння з корабля.

З незбагненної для мене самого причини це мене заспокоїло.

Два активні піхотинці сканували туман, доки Бейтс не віддала їм нового наказу. Тоді один узявся за труп, а інший підтримав знерухомленого товариша. Бейтс схопила мертвого піхотинця й висмикнула з гнізда фал.

— Відступаємо. Повільно. Я йтиму за вами.

Я запустив свої двигуни. Саша завагалася. Навколо нас, як пуповина, плавав закручений петлями екранований кабель.

— Пішли, — скомандувала Бейтс, підключаючи вимкненого робота просто до свого скафандра.

Саша рушила за мною. Бейтс замикала процесію. Я вдивлявся у панель індикаторів: будь-якої миті міг вискочити рій багаторуких почвар.

Вони не з’явилися. Але почорнілий монстр на животі одного з роботів Бейтс був цілком реальним. Не галюцинація. Навіть не якийсь незбагненний витвір страху й синестезії. «Роршах» виявився населеним. А його мешканці були невидимі.

Часом. Щось на кшталт того.

А, ну звісно. Ми щойно вбили одного.

Щойно ми опинилися у вакуумі, як Бейтс швиргонула зламаного піхотинця в небо. Доки ми пристібалися, його товариші використали його як мішень, щоб повправлятися у стрільбі. Вони стріляли й стріляли, аж доки від робота не лишилося нічого, крім вистиглої пари. «Роршах» філігранно впіймав навіть таку розріджену плазму ще до того, як вона зникла.

На півдорозі до «Тезея» Саша повернулася до майора:

— Ти…

— Ні.

— Але… вони здатні діяти самостійно, так? Автономно?

— Не тоді, коли перебувають на ручному керуванні.

— Збій? Пік?

Бейтс не відповіла.

Вона зв’язалася з «Тезеєм». До того часу, як ми повернулися, Каннінґем виростив ще одну маленьку пухлину на хребті корабля — дистанційно керовану операційну, обладнану передавачами й сенсорами. Один із вцілілих піхотинців підхопив труп іншопланетянина й бігцем поніс його туди, поки ми ще тільки сходили на борт.

Воскреснувши, ми негайно ознайомилися з результатами попереднього розтину. Голографічний привид розчленованого іншопланетянина постав з КонСенсусу, наче жахливий оббілований труп. Його розкидані навсібіч мацаки скидалися на людські хребці. Ми сиділи навколо столу й чекали, доки хтось інший візьме перший шматочок.

— А обов’язково було стріляти в нього мікрохвилями? — гаркнув Каннінґем, ляснувши долонею по столу. — Ви повністю засмажили цю тварюку. Кожна клітинка вигоріла зсередини.

Бейтс похитала головою.

— Це був збій.

Біолог кисло зиркнув на неї.

— Збій, який увімкнув прицільну стрілянину по рухомому об’єкту. Як на мене, все це дуже дивно.

Бейтс кинула на нього злий погляд.

— Щось запустило автономну стрільбу. Спонтанно. Випадково.

— Випадково — це коли…

— Дай спокій, Каннінґеме. Мені зараз зовсім не хочеться вислуховувати від тебе все це гівно.

Очі на гладенькому, застиглому, як у мерця, обличчі вченого раптом закотилися і зосередилися на чомусь вгорі. Старасті дивився на нас, повільно дрейфуючи в коріолісовому бризі, наче сова на сірих польових мишей.

І знову без окулярів. Я ж знаю, що він їх не загубив.

Вампір уп’явся поглядом у Каннінґема.

— Ваші результати.

Каннінґем сковтнув. Коли біолог пробігся пальцями по столу, шматки тіла іншопланетянина засяяли різними барвами.

— Ну що ж. Боюся, на клітинному рівні я мало що можу розповісти. Всередині мембран лишилося небагато. Та й самих мембран не густо. Послуговуючись термінами загальної морфології, зазначу, що він, як ви й самі бачите, радіально симетричний і сплющений по дорсовентральній вісі. Вапняковий екзоскелет, кератинізований пластиковий епідерміс. Нічого особливого.

Бейтс скептично подивилася на нього.

— Пластикова шкіра — це «нічого особливого»?

— Зважаючи на середовище, я вже ладен був чекати на плазмоїдів Сандуловічіу. А пластмаса — це просто очищена нафта. Органічний вуглець. Функціонування цієї істоти спирається на вуглець. Навіть на білки, хоча вони набагато міцніші за наші. Помітні численні сірчані поперечні зв’язки, наскільки я можу сказати з того, що не зруйнували ваші піхотинці. — Очі Каннінґема дивилися повз нас: думками, вочевидь, він витав десь далеко-далеко, наздоганяючи дистанційні сенсори. — Тканини цієї істоти просякнуті магнетитом. На Землі цю речовину можна знайти в мозку дельфінів, перелітних птахів, навіть певних бактерій — в усіх, хто рухається, орієнтуючись на магнітні поля. На рівні макроструктур було виявлено пневматичний внутрішній скелет, який, наскільки можна здогадатися, виконує роль м’язів. Придатна до скорочення тканина витискає газ через систему міхурів, що напружують або розслабляють кожен сегмент мацаків.

Погляд Каннінґема знову став осмисленим — саме настільки, щоб зосередитися на цигарці. Біолог підніс її до рота, глибока вдихнув, а тоді знову опустив.

— Зверніть увагу на набряки навколо основи кожної кінцівки. — На віртуальному трупі обвислі кульки засяяли помаранчевим. — Їх можна було б назвати клоаками. Туди відкриваються всі системи: вони їдять, дихають і випорожнюються через ці маленькі камери. Жодних інших природних отворів не знайдено.

Банда скривилася, щоб висловити Сашину огиду.

— А вони не закупорюються? Якось неефективно.

— Якщо закупориться один, є ще вісім отворів у таку саму систему. Ти тільки мріятимеш про таку неефективність, коли одного разу вдавишся курячою кісточкою.

— А чим воно харчується? — запитала Бейтс.

— Не можу сказати. Навколо клоак я виявив щось схоже на тканини мускульного шлунка, що свідчить про те, що вони жують або жували на певному етапі своєї історії. А крім того… — він розвів руками, й цигарка лишила позад себе слабкий струмінь диму. — Якщо надути ці тканини, то утвориться герметична перегородка. У поєднанні з епідермісом це дозволить організму якийсь час виживати у вакуумі. Ми вже знаємо, що воно може витримувати навколишню радіацію, тільки не запитуйте в мене як. Хоч би чим би воно послуговувалося, а його гени значно міцніші за наші.

— Отже, воно здатне виживати в космосі, — замислилася Бейтс.

— Так само, як дельфін під водою. Лише обмежений період часу.

— А довго?

— Точно не знаю.

— Центральна нервова система, — сказав Сарасті.

Бейтс і Банда враз невловимо заклякли. Відтіснивши Сашу, тіло зайняла Джеймс.

Навколо ніздрів та рота Каннінґема клубочився сигаретний дим.

— Як виявилося, в ній немає нічого центрального: ні цефалізації, ні навіть відокремлених органів чуття. Усе тіло вкрите чимось на кшталт очок чи хроматофорів[82]. Або і тим, й іншим. Усюди щетинка. Наскільки я можу сказати — за умови, що всі ці тоненькі підсмажені ниточки, які я склав докупи після вашого збою, справді нерви, а не щось кардинально інше, — кожна із цих структур перебуває під незалежним контролем.

Бейтс випросталася в кріслі.

— Серйозно?

Каннінґем кивнув.

— Це те саме, що контролювати рух кожної окремої волосинки на голові, а ця істота цілком вкрита щетинками. Те саме стосується очей. Сотні тисяч очок по всьому епідермісу. Кожне — не більше за камеру-обскуру[83], але воно здатне фокусуватися незалежно, і, підозрюю, різні дані складаються у щось інтегроване. Усе тіло діє, як єдина сітківка. Теоретично це забезпечує надзвичайну гостроту зору.

— Розподілений масив телескопів, — пробурмотіла Бейтс.

— Хроматофор підкреслює кожне око. Пігмент скидається на криптохром, тож він, можливо, також бере участь у здійсненні зорової функції. Крім того, він здатен розширюватися чи стискатися у найближчих тканинах. Це передбачає динамічні пігментні візерунки, як у каракатиці чи хамелеона.

— Візерунок імітує тло? — запитала Бейтс. — Чи можна цим пояснити те, що Сірі його не бачив?

Каннінґем відкрив нове вікно і вивів на екран зернисте збільшене зображення Сірі Кітона та його невидимого візаві. Істота, якої я не помітив, була зловісно матеріальною для камер: рухоме дископодібне створіння, вдвічі ширше за мій тулуб, з країв якого звисають мацаки, як товсті вузлуваті канати. Його шкірою хвилями перекочувалися візерунки. Неначе світло та тінь, що виграють на мілководді.

— Як бачиш, візерунок не збігається з тлом, — сказав Каннінґем. — Навіть приблизно.

— Можеш пояснити, чому Сірі його не бачив? — запитав Сарасті.

— Ні, — визнав Каннінґем. — Це набагато ефектніше, ніж звичайне маскування. Але водночас «Роршах» змушує вас бачити те, чого там насправді немає. Можливо, з тієї самої причини ви й не бачите того, що там є.

— Ще одна галюцинація? — запитав я.

Втягуючи дим, Каннінґем знизав плечима.

— Існує багато способів надурити зорову систему людини. Цікаво, що ілюзія зникла, коли навколо стало багато свідків, але якщо ти хочеш дізнатися про конкретний механізм, мусиш дати мені щось більше, ніж ось це. — Він тицьнув рукою з цигаркою на підсмажені рештки.

— Але… — Джеймс глибоко вдихнула, намагаючись опанувати себе. — Ми говоримо про щось… принаймні, високорозвинене. Щось дуже складне. З величезною обчислювальною потужністю.

Каннінґем знову кивнув.

— Я б сказав, що нервова тканина становить близько тридцяти відсотків маси тіла.

— Отже, воно розумне, — прошепотіла вона.

— Нітрохи.

— Але ж… тридцять відсотків…

— Тридцять відсотків моторних і сенсорних дротів. — Ще одна затяжка. — Наче у восьминога; неймовірна кількість нейронів, але половина з них використовується, щоб керувати присосками.

— Наскільки мені відомо, восьминоги доволі розумні, — сказала Джеймс.

— За стандартами молюсків — звісно. Але ти хоч розумієш, скільки додаткових дротів знадобилося б тобі, якби фоторецептори твоїх очей вкривали все тіло? Для початку тобі потрібно було б триста мільйонів подовжувачів від півміліметра до двох метрів завдовжки. А це означає, що всі сигнали твого тіла розсинхронізуються, і знадобляться мільярди додаткових логічних схем, щоб узгодити вхідні дані. І все це дасть тобі єдине статичне зображення — без фільтрування, інтерпретації чи хронологічно послідовної інтеграції. — Він здригнувся і зробив чергову затяжку. — А тепер помнож це на всі додаткові дротики, необхідні для того, щоб сфокусувати ці очки на предметі чи щоб передати всі дані окремим хроматофорам, а тоді ще додай обчислювальну потужність, потрібну для запускання всіх цих хроматофорів водночас. Тридцять відсотків здатні на таке, але я дуже сумніваюся, що тоді тобі щось би лишилося на філософію та науку. — Він махнув рукою в напрямку трюму. — Цей… цей…

— Шифратор, — запропонувала Джеймс.

Каннінґем розсмакував слово.

— Дуже добре. Цей шифратор — абсолютне диво еволюційної інженерії. А ще він тупий, як пень.

На мить запала тиша.

— Тоді що ж це? — нарешті запитала Джеймс. — Чиясь домашня тваринка?

— Канарка у вугільній шахті, — припустила Бейтс.

— Можливо, навіть не це, — відповів Каннінґем. — Можливо, це лише лейкоцит з маніпуляторами. Або робот-ремонтник. Керований дистанційно чи діючий інстинктивно. Але, люди, зараз ми забуваємо про набагато важливіші питання. Як узагалі може анаероб розвинути настільки складну багатоклітинну структуру, та ще й рухатися так швидко, як ця тварюка? Такий рівень активності спалює купу АТФ.

— Може, вони не використовують АТФ, — сказала Бейтс, доки я зазирав у підказку: аденозинтрифосфат. Джерело клітинної енергії.

— Він накачаний АТФ по вінця, — заперечив Каннінґем. — Це можна стверджувати, судячи навіть з решток. Питання в тому, як цій істоті вдається так швидко його синтезувати, щоб встигати за попитом. Суто анаеробних джерел не вистачило б.

Ніхто не висунув жодних припущень.

— У будь-якому разі, — підсумував біолог, — на цьому урок завершено. Якщо вам потрібні криваві подробиці, звертайтеся до КонСенсуса. — Він ворухнув пальцями вільної руки: спектральна модель зникла. — Я працюватиму й далі, але якщо вам потрібні ґрунтовні відповіді, принесіть мені живий екземпляр. — Він загасив цигарку об переділку і з викликом подивився на людей у барабані.

Решта ніяк не зреагували. Їхні грані досі виблискували від одкровень, що зійшли на них кілька хвилин тому. Можливо, для загальної картини заморочки Каннінґема були важливішими; або ж у редукціоністському всесвіті біохімічні основи завжди мають пріоритет над тоншими нюансами позаземного розуму чи міжвидового етикету. Але, перетравлюючи попередні відкриття, Банда та Бейтс відстали від часу. Не просто перетравлюючи, а загрузнувши в них. Вони вчепилися за Каннінґемові знахідки, наче смертники, що дізналися про можливість помилування через допущену судову помилку.

Сумніву не було: у нас на руках мертвий шифратор. Але він не іншопланетянин, зовсім ні. Він не розумний. Просто лейкоцит з маніпуляторами. І тупий як пень.

А з думкою про зіпсуте чуже майно значно легше жити, ніж звинувачуючи себе у вбивстві.

Проблеми неможливо вирішити на тому самому рівні компетентності, на якому вони виникли.

Ейнштейн

Це Роберт Паґліно познайомив мене з Челсі. Тож він, певно, відчув свою відповідальність, коли наші стосунки скотилися з рейок. Чи, може, його попросила втрутитися Челсі, міс «я все полагоджу», якою вона завжди була. Хай там як, але щойно ми сіли за свій столик в «КуБіті», мені стало зрозуміло, що він запросив мене не просто так.

Роберт замовив собі нейротропний коктейль на льоду. Я зупинив свій вибір на «Рікарді».

— Досі старомодний, — сказав Паґ.

— Досі обожнюєш прелюдії, — зазначив я.

— Невже все так очевидно? — він пригубив коктейль. — Що ж, це відучить мене від спроб намагатися знайти делікатний підхід до професійного жаргонавта.

— Жаргонавти тут ні до чого. Ти й бордер-коллі не надуриш.

Правду кажучи, топологія Паґа ніколи не розповідала мені більше від того, що я і так знав. Те, що я розумів його, не давало мені жодних переваг. Можливо, ми просто надто добре знали один одного.

— Колися.

— Та нема про що розповідати. Просто вона познайомилася зі мною справжнім.

— Погано.

— Що вона тобі сказала?

— Мені? По суті, нічого.

Я глянув на Паґа поверх склянки.

Той зітхнув.

— Вона знає, що ти їй зраджуєш.

— Я — що?

— Зраджуєш. З моделлю.

— Яка базується на ній!

— Але не є нею.

— Ні, не є. Вона не пукає, не свариться і не скандалить щоразу, коли я не хочу плентатися на зустріч з її родиною. Я її ніжно кохаю, але досить про це. Краще скажи, коли ти востаннє трахався вживу?

— У сімдесят четвертому.

— Жартуєш? Я думав, що ніколи.

— У перервах між контрактами працював у медичній місії в країнах третього світу. У Техасі досі люблять перетрах, — Паґ сьорбнув свій троп. — Насправді мені навіть сподобалося.

— Усе нове з часом набридає.

— Так і є.

— До того ж, Паґу, я не роблю нічого незвичайного. Це у неї вибрики. І річ не лише в сексі. Вона продовжує мене розпитувати. Повсякчас хоче щось вивідати.

— Наприклад?

— Усілякі неважливі речі. Про те, яким я був у дитинстві. Про родину. Про те, що нікого, бляха, не стосується.

— Вона просто цікавиться тобою. Знаєш, не всі вважають дитячі спогади забороненою темою.

— Спасибі, що просвітив.

Таке враження, що раніше люди мною не цікавилися. Наче Гелен не цікавилася мною, коли порпалася у моїх речах, фільтрувала мою пошту та ходила за мною по п’ятах з кімнати в кімнату, розпитуючи фіранки і меблі, чому я такий відлюдькуватий і похмурий. Вона виявляла таку цікавість, що не випускала мене з дому без сповіді. Коли мені було дванадцять, я мав дурість здатися на її ласку. Мамо, це особисте. Я просто не хочу про це говорити. Потім я став надовго зачинятися у ванній, а вона все хотіла знати, чи є у мене проблеми у мережі, у школі, з дівчиною, а може, з хлопцем. З чим у мене неприємності та чому я не хочу довіритися власній матері. Хіба я не знаю, що можу на неї у всьому покластися? Я перечікував її наполегливий стукіт у двері, вимогливий, стурбований голос, запалу неприємну тишу. Я чекав, аж доки не був повністю певен, що вона пішла. Я чекав п’ять довбаних годин, перш ніж вийти, а вона все ще стояла у коридорі зі схрещеними на грудях руками та очима, повними докору і розчарування. Того вечора вона зняла замки з дверей ванної кімнати, бо члени родини не повинні замикатися одне від одного. Їй було дуже цікаво.

— Сірі, — тихо промовив Паґ.

Я перевів подих і спробував ще раз:

— Вона не просто хоче говорити про мою родину. Вона хоче познайомитися з нею. Вона не полишає спроб витягнути мене на зустріч зі своїми. Я вважав, що всього лише зустрічаюся з Челсі. Знаєш, ніхто не попереджав мене, що доведеться ділити простір з…

— І що — витягла?

— Тільки раз. Усі вертяться довкола тебе, хапають за руки — удавана щирість, удавана приязнь. Просто чудово, якщо тобі до вподоби ритуальне обмацування натовпу незнайомих лицедіїв, яких верне від твоєї пики, але немає сміливості в цьому зізнатися.

Паґ байдуже знизав плечима.

— Нагадує типове старомодне сімейство. Ти синтезист, чувак. Тобі доводилося мати справу і зі значно хиткішими динаміками, ніж ця.

— Але це була інформація про чужих людей. Я не виставляю на загальний огляд своє особисте життя. Хоч би з якими гібридами і конструктами я працював, вони мене не…

— …обходять…

— …допитують, — зачінчив я.

— Ти від початку знав, що Челсі — дівчинка старомодна.

— Коли це її влаштовує, — відсьорбнув я пива, — але щойно вона бере до рук свої монтажні ножиці, то відразу стає ультрасучасною. Це не скасовує того, що їй варто попрацювати над своїми поведінковими стратегіями.

— «Поведінковими стратегіями»…

«Це не стратегії, заради Бога! Ти що, не бачиш, як я страждаю? Я, блядь, корчуся на підлозі від нестерпного болю, а все, на що ти здатен, — це критикувати мою стратегію? Що мені зробити? Порізати собі кляті вени?»

Я знизував плечима і відвертався. Вибрики природи.

— Вона ридма ридає, — сказав я. — Їй легко плакати через високий рівень лактату в крові. Звичайна хімія, а вона тримається за це, наче за якусь боргову розписку.

Паґ стиснув губи.

— Це не означає, що вона прикидається.

— Усе це вдаване. Вся її поведінка. Сам знаєш, — я пирхнув. — І вона ще обурюється, що я зробив її модель?

— Припускаю, проблема не в самій моделі, а в тому, що ти їй нічого не сказав. Ти ж знаєш, як вона цінує чесність у стосунках.

— Звісно. Вона й чути про це не хоче.

Паґ зиркнув на мене.

— Ти маєш віддати мені належне. Ти й справді вважаєш, що я маю сказати Челсі, як мене часом трусить від її вигляду?

Система під назвою Роберт Паґліно мовчки сиділа, посьорбувала свій наркотик і подумки упорядковувала те, що хотіла сказати.

— Повірити не можу, що ти такий тупий віслюк.

— Невже? Просвіти мене.

— Звісно, вона хоче почути, що ти не можеш відірвати від неї очей, що любиш пори її шкіри і ранковий подих. І взагалі, навіщо одна корекція мозку? Краще дозволити зробити їй відразу десять. Але це не означає, що Челсі хоче, аби ти їй брехав, ідіот. Вона мріє, щоб усі ці слова були правдою. І зрештою, чому це неможливо?

— Бо все — обман.

— Господи, Сірі, люди не раціональні. Ти не раціональний. Ми не мислячі машини, ми машини, що відчувають і — так сталося — вміють думати. — Паґ перевів подих і зробив іще один ковток. — І ти це сам знаєш, бо інакше не зміг би працювати. Чи, принаймні, — він ошкірився, — система знає.

— Система.

Я та мої протоколи, мав він на увазі. Моя «китайська кімната».

Я зітхнув.

— До твого відома, це не з усіма спрацьовує.

— Я це знаю. Неможливо читати систему, до якої прикипів, так? Ефект спостерігача.

Я стенув плечима.

— От і добре, — підсумував Паґ. — Не думаю, що мені сподобалося б спілкуватися з тобою в тій кімнаті.

Слова вирвалися раніше, ніж я встиг стриматися:

— Челсі каже, що справжня її б влаштувала більше.

Паґ підняв брови.

— Справжня — що?

— «Китайська кімната». Каже, вона краще б її зрозуміла.

Кілька секунд навколо нас бурмотів і гуркотів «КуБіт».

— Я розумію, чому вона так сказала, — зрештою вимовив Паґ. — Але ти… ти добре впорався, Паличнику.

— Не впевнений.

Паґ уперто кивнув.

— Знаєш, є такий вираз — «шлях невторований»? Так от, ти сам собі торуєш дорогу. Не знаю тільки навіщо. Але це як вчитися каліграфії, користуючись пальцями ніг, розумієш? Чи жити з пропріоцептивною поліневропатією. Вражає, що тобі взагалі це вдається. І вже за межами розуміння те, що у тебе воно добре виходить.

Я подивився на Паґа.

— Пропріо…

— Бувають люди без відчуття власного фізичного тіла. Ось так. Вони не здатні відчути свого положення у просторі, гадки не мають, у якій позі перебувають їхні кінцівки і чи взагалі вони у них є. Дехто з них стверджує, що почувається розм’яклим. Безтілесним. Вони посилають моторний сигнал руці і можуть лише припускати, чи отримала вона його. Натомість вони користуються зором. Вони не відчувають, де зараз їхня рука, тож дивляться на неї під час руху. Зором вони замінюють звичайний зворотний зв’язок, до якого вдаємося ми. Вони можуть ходити, якщо тільки не відводитимуть погляду від своїх ніг і зосереджуватимуться на кожному кроці. Тоді у них все непогано виходить. Однак навіть після років тренувань варто відволікти їх посеред кроку — і вони падають, наче орбітальний ліфт без противаги.

— Хочеш сказати, що я такий самий?

— Ти користуєшся своєю «китайською кімнатою» так само, як вони зором. Ти наново, майже з нуля, винаходиш емпатію. І з певного погляду, не загалом, звісно, інакше б я тобі зараз про це не говорив, твої методи кращі за оригінал. Ось чому ти такий талановитий синтезист.

Я похитав головою.

— Я просто спостерігаю. Дивлюся, що роблять люди, і намагаюся уявити, що спонукає їх до того.

— Про мене, це і є співчуття.

— Ні. Коли ти співчуваєш, то уявляєш не те, що відчуває людина. Ти радше уявляєш те, як би сам почувався на місці тієї людини, так?

Паґ насупився.

— І що?

— А якби ти не знав, як сам почувався б?

Він поглянув на мене. Його грані були серйозними і цілком чистими.

— Ти не такий, друже. Ти кращий. Ти не завжди поводився так, але я тебе знаю. Я знаю, яким ти був раніше.

— Ти знав когось іншого. А я Паличник, пригадуєш?

— Так, то був хтось інший. І, можливо, я пам’ятаю його краще, ніж ти. Але ось що я тобі скажу, — він нахилився вперед. — Ви б обидва допомогли мені того дня. Він, можливо, впорався б зі старим добрим співчуттям, тоді як тобі довелось би нашвидкуруч склепати блок-схему із додаткових елементів, але це робить твої досягнення ще більшими. Ось чому я тримаюся за тебе, друже. Навіть якщо у тебе в сраці палка розміром зі шпиль у Ріо.

Паґ підняв свою склянку. Я слухняно підніс свою. Ми випили.

— Я не пам’ятаю його, — сказав я зрештою.

— Кого? Іншого Сірі? Допаличникового Сірі?

Я кивнув.

— Взагалі?

Я напружив пам’ять.

— Його повсякчас скручували судоми, адже так? Йому постійно було боляче. А я болю не пригадую, — моя склянка майже спорожніла. Я зробив останній маленький ковточок. — Часом я бачу про нього сни. Про те, як я був ним.

— І на що це схоже?

— Усе там таке… кольорове. Розумієш, таке насичене — звуки, запахи. Яскравіше, ніж у житті.

— А тепер?

Я поглянув на Паґа.

— Ти сказав, все було кольоровим. Що змінилося?

— Не знаю. Може, й нічого. Я тільки… Насправді я більше не пам’ятаю снів, коли прокидаюся.

— То звідки ти знаєш, що досі бачиш їх? — запитав Паґ.

«До біса», — подумав я і одним ковтком вихилив рештки своєї пінти.

— Просто знаю.

— Але звідки?

Я запнувся вражений. Мені довелося кілька секунд подумати, перш ніж вдалося пригадати.

— Я прокидаюся з усмішкою.

Рядові дивляться ворогові у вічі. Рядові знають, що на кону. Їм відома ціна паскудної стратегії. А що знають генерали? Графічні схеми й тактичні діаграми. Уся командна вертикаль стоїть догори дриґом.

Кеннет Лабін, «Нульовий результат»

Усе пішло шкереберть з миті, коли ми пробили діру. Згідно з планом, ми мали влаштувати локалізований хаос на плацдармі, щоб приманити й упіймати кількох лейкоцитів з маніпуляторами, що прибудуть залатати пробоїну. Нашою справою було встановити пастку й відступити, повіривши запевненням Сарасті, що чекати доведеться недовго.

Та чекати взагалі не довелося. Щойно ми пробили діру, як у клубах пилу щось заворушилося і зміїсто шугонуло вниз. Цей рух миттєво запустив славнозвісну польову ініціативу Бейтс, надавши їй гіпершвидкості. Її піхотинці пірнули в отвір і негайно взяли на приціл шифратора, що прилип до стіни коридору. Вочевидь, його оглушив вибух. Класичний випадок: опинився не в той час і не в тому місці. Бейтс знадобилася лише частка секунди, щоб оцінити ситуацію, а тоді план навернувся.

Один із піхотинців проколов шифратора голкою для біопсії ще до того, як я встиг кліпнути. Ми б запакували всю істоту одразу, якби магнітосфера «Роршаха» не вибрала саме цю мить, щоб засипати нам очі піском. Доки піхотинці відновлювали свої зорові функції, їхня здобич уже зникла за рогом. Бейтс була прив’язана до своїх військових. Щойно вона дала піхотинцям волю, як вони потягли її в кролячу нору («Встановлюй пастку!» — встигла крикнути вона Саші).

А я був прив’язаний до Бейтс. Я ледь встиг обмінятися переляканим поглядом із Сашею, перш ніж мене також потягло. Несподівано я знову опинився всередині «Роршаха»; сита голка для біопсії відскочила від мого заборола і пролетіла повз, досі причеплена до кількаметрового обривка моноволокна. Лишається сподіватися, що Саша підбере її, доки ми з Бейтс на полюванні. Принаймні, місію не буде остаточно провалено, якщо ми так і не повернемося.

Піхотинці волочили нас, наче наживку на гачку. Бейтс пливла поперед мене, як дельфін. Вона без зусиль утримувалася посередині тунелю, інколи коригуючи реактивні імпульси. Я висів ближче до стіни й намагався стабілізувати своє положення, вдаючи, ніби я також чимось керую. То була важлива справа: головне завдання фальшивки — вдавати оригінал. Мені навіть видали власну зброю — для перестороги, звісно, але вона радше заспокоювала мене, аніж захищала. Пістолет теліпався у мене на передпліччі та стріляв пластиковими кулями, непідвладними індукційним полями.

Тільки Бейтс і я. Солдат-пацифіст і жереб імовірності.

Як завжди, під шкірою сипнуло морозом. У мій мозок заповзали знайомі привиди і дряпали його зсередини. Та цього разу жах видавався якимсь приглушеним. Віддаленим. Можливо, вся справа в таймінгу. Ми так швидко мчали магнітним краєвидом, що жодна примара не встигала прилипнути. Або річ у чомусь геть іншому. Може, привиди більше не лякали мене, бо цього разу ми летіли навздогін за справжнім монстром.

Здається, шифратор остаточно оговтався після нашого вибуху; тепер він мчав уздовж стін з викинутими уперед мацаками, схожими на бойових змій. Він так швидко летів уперед, що роботам ледь вдавалося тримати його в полі зору — звивистий силует в імлі. Раптом він кинувся вбік, перетнув коридор і пірнув у бічний тунель. Піхотинці заклали віраж, врізаючись у стіни, перевертаючись, зіштовхуючись…

зупиняючись…

…і зненацька Бейтс різко загальмувала, а я за інерцією обійшов її, поки возився з пістолетом. Наступної миті я пролетів повз роботів. Мій повідок натягнувся і смикнув мене назад, залишивши дрейфувати. На секунду чи дві я опинився в авангарді. На секунду чи дві я і був авангардом — Сірі Кітон, стенографіст, таємний агент, спеціаліст з нерозуміння. Я просто колихався у просторі, і власне дихання ревіло в моєму шоломі, а за кілька метрів переді мною стіни…

корчилися…

«Перистальтика», — спершу подумав я. Але рух зовсім не був схожим на повільні, бугристі хвилі, що зазвичай прокочувалися тунелями «Роршаха». «Отже, галюцинація», — вирішив я. Тієї самої миті ворушкі стіни простягнули до нас тисячі схожих на батоги звивистих язиків, що зусібіч накинулися на нашу здобич і розірвали її на шмаття…

Раптом мене щось схопило і розвернуло. Я виявився притиснутим до грудей одного з піхотинців, який вів вогонь із тилових гармат, доки ми на повній швидкості відступали тунелем. Бейтс висіла в руках у іншого. Зміїсте метушіння залишилося позаду нас, але галюциногенно яскраве й чітке видиво неначе прикипіло до моєї сітківки:

Шифратори. Всюди. Виповнюючи простір тунелю, повзуча зараза звивалася вздовж стін, тягнучись до чужинця, щоб дати відсіч.

Але не нам. Вони накинулися на одного зі своїх. Я побачив, як вони відірвали три його кінцівки, перш ніж він зник у клубку сплетених тіл посеред проходу.

Ми тікали. Я озирнувся до Бейтс: «Ти бачила…» — але притримав язика, розгледівши на її обличчі вбивчу зосередженість, яку не могли приховати два лицьові забрала і три метри метану. Згідно з даними шоломного дисплея вона зробила лоботомію обом піхотинцям, обійшовши всі чудові механізми автономного прийняття рішень. Майор особисто керувала обома машинами, як звичайними маріонетками.

На дисплеї заднього сонара виринули зернисті, збаламучені зображення. Шифратори покінчили зі своєю жертвою. Тепер вони почали нас переслідувати. Мій піхотинець похитнувся, вдарившись об стіну тунелю. Уламки іншопланетного декору лишили паралельні подряпини на моєму забралі і крізь екрановану тканину скафандра забили мені стегно. Я стримав крик. Принаймні, спробував. Натомість якийсь вмонтований у скафандр недолугий зумер обурено запищав за мить до того, як у мій шолом просочився сморід дюжини протухлих яєць. Я закашлявся. Очі заболіли й почали сльозитися. Я ледь міг розгледіти рівень зівертів на дисплеї, що враз загорівся червоним.

Не промовивши ні слова, Бейтс вела нас далі.

Мій шолом затягнувся достатньо, щоб вимкнути сигнал тривоги. Повітря почало очищатися. Шифратори наздоганяли; до того часу, коли я знову зміг чітко бачити, між нами лишалося тільки кілька метрів. Попереду з-за рогу вигулькнула Саша. Підтримки в неї не було — інших її особистостей за наказом Сарасті ввели у штучний сон. Сьюзан спершу протестувала…

— Якщо буде хоча б якась нагода поспілкуватися…

— Не буде, — відрізав вампір.

Тож тепер Саша, яка з невідомих для мене причин була стійкішою до впливу «Роршаха», скрутилася ембріоном, стиснувши рукавицями шолом. Я лише міг молитися усім запилюженим божкам, щоб вона встигла налаштувати пастку до того, як за неї по-справжньому візьметься магнітне поле. Шифратори наздоганяли. Бейтс волала:

— Саша! Блядь, забирайся з дороги! — і різко й надто рано загальмувала. Орда шифраторів наступала нам на п’яти, мчала бурхливим потоком, і Бейтс знову крикнула: — Саша!

Нарешті Саша ворухнулася, опанувала себе, притислася до найближчої стіни, а тоді зникла у дірі, яку ми пробили. Бейтс перемкнула в голові якийсь тумблер — і наші бойові скакуни розвернулися, сипнули кулями й іскрами, а тоді вилетіли слідом за лінгвістом.

Саша встановила пастку на самому виході з пробоїни. Бейтс мимохідь увімкнула її, ляснувши вдягненою в рукавицю долонею. Решту належало зробити сенсорам руху — от тільки ворог уже був дуже близько, не лишаючи нам місця для маневру.

Пастка спрацювала, коли я влетів у тамбур. Ловецька сітка вистрелила позаду мене, розкрившись широкою лійкою, щось упіймала, втягнулася в кролячу нору й ударила ззаду мого піхотинця. Відбій швиргонув нас об стелю з такою силою, що я вже було подумав, що порветься тканина. Але вона витримала й відкинула нас назад, до істот, що звивалися в пастці.

Всюди корчилися хребти. Суглобисті кінцівки хлистали, мов кістляві канчуки. Одна з них обплелася довкола моєї ноги і стиснула її, наче кам’яний пітон. Божевільний танок рук Бейтс — і мацак чужинця розпався на окремі шматки, що розлетілися навколо.

Усе було неправильно. Потрапивши в сітку, вони мали заспокоїтися…

— Саша! Запускай! — гарикнула Бейтс.

Ще один мацак відділився від почвари та вдарився об стіну, сплітаючись і розплітаючись.

Щойно ми витягли сітку, як діру закоркувала аерозольна суміш. Один із шифраторів спізнився на частку секунди і тепер відчайдушно борсався, наполовину замурований у піні. Його центральна частина стирчала, наче велика кругла пухлина, з якої випиналися жахні хробаки.

— САША!

Залп. Діафрагма в підлозі тамбура захряснулася, наче капкан, і торохнула по всіх нас — піхотинцях, людях, шифраторах (цілих і розчленованих). Я не міг дихати. Кожен шматочок плоті важив з центнер. Щось вдарило нас збоку — неначе велетенська долоня ляснула по комасі. Може, це зміна курсу. Може, зіткнення.

Але десять секунд по тому ми знову плавали в невагомості, й нам нічого не загрожувало.

Ми теліпалися, наче мухи у м’ячику для пінг-понга, в переплетенні механізмів і кінцівок, що дригалися. Чогось схожого на кров було мало. Ця речовина плавала навколо прозорими тріпотливими кульками. Посередині кружляла сітка, схожа на обгорнутий поліетиленовою плівкою астероїд. Істоти, що були всередині, обгорнулися між собою щупальцями й скрутилися в тремтливу нерухому кулю. Навколо них шипіла метаново-аміачна суміш, щоб зберегти їх свіжими довгою дорогою додому.

— От лайно, — видихнула Саша, спостерігаючи за бранцями. — Кровопивця все передбачив.

Не все. Він не передбачив, що натовп багаторуких іншопланетян просто у нас на очах розірве на шмаття одного із собі подібних. Цього він точно не передбачив.

Або принаймні не сказав про це.

Мене вже починало нудити. Бейтс обережно з’єднала зап’ястя. На якусь мить я навіть зміг роздивитися між ними туго натягнуту темну нитку моноволокна — примарну, як дим. Її обережність була цілком виправдана: ця штука могла відітнути людську кінцівку так само легко, як і іншопланетну. Один з піхотинців біля її плеча ворушив щелепою, зчищаючи кров.

Моноволокно зникло з мого поля зору. В очах у мене потемніло. Потьмяніли нутрощі свинцевої кулі. Ми йшли по балістичній траєкторії. Лишалося вірити, що «Скілла» опуститься й підхопить нас, щойно ми опинимося на безпечній відстані від місця злочину. Доводилося довіряти Сарасті.

З кожною годиною це ставало все складніше. Але поки що вампір в усьому мав рацію. Здебільшого.

— Звідки ви знаєте? — запитала Бейтс, коли він вперше виклав нам свій план.

Сарасті не відповів. Можливо, він просто не міг цього зробити, як звичайна людина не могла б пояснити теорію бран мешканцям Флетландії. Але ж Бейтс насправді запитувала не про тактику, зовсім ні. Вочевидь, її цікавила причина. Щось, що могло б виправдати порушення кордонів чужих земель, а також полон і вбивство їхніх мешканців.

Звісно, на якомусь рівні вона знала причину. Ми всі знали. Ми більше не могли собі дозволити просто реагувати. Ризик був надто великим. Мусили діяти на випередження. Сарасті, мудріший за всіх нас, бачив ситуацію значно чіткіше. І Аманда Бейтс знала, що він має рацію, однак її єство не хотіло приймати цього знання. Коли мій зір згас, я подумав, що майор просила Сарасті переконати її.

Але не лише це.

Уяви, що ти Аманда Бейтс.

Від влади, яку ти маєш над своїми військами, генерали минулого страждали б від нічних жахіть і полюцій. Ти миттєво можеш вдертися у сенсоріум кожного підлеглого, осягнути поле битви з незліченної кількості перспектив. Кожен солдат вірний тобі до смерті, не ставить жодних запитань і виконує накази з такими ревністю й самовіддачею, яких годі й сподіватися від простих смертних. Ти не схиляєшся перед ієрархію командування: ти сама її втілюєш.

Ти навіть трохи побоюєшся власної влади. Побоюєшся того, що зробила, користуючись нею.

Виконувати накази для тебе так само природно, як і віддавати їх. О, всі знають, що час від часу ти ставила під сумнів тактику або ж прагнула побачити ширшу картину, ніж потрібно для виконання поставленого перед тобою завдання. Твоя бойова ініціатива вже стала легендою. Але ти ніколи не порушувала прямого наказу. Якщо твоєю думкою цікавилися, ти висловлювала її чітко й відверто — доки не прийнято рішення і не віддано накази. А потім виконувала свою роботу, не ставлячи зайвих запитань. І навіть якщо виникали якісь питання, ти не гаяла часу, щоб їх поставити, — хіба що сподівалася, що відповідь стане тобі у пригоді.

Навіщо ж тоді випитувати аналітичні дані у вампіра?

Точно не заради інформації. З таким самим успіхом можна просити зрячого пояснити побачене сліпому від народження. І не для уточнення: у висновках Сарасті не було двозначності. І навіть не для бідного тупенького Сірі Кітона, який міг не второпати якогось важливого моменту, але посоромився сам піднести руку.

Ні, є лише одна-єдина причина, чому ти наважуєшся просити розповісти про деталі: щоб кинути виклик. Повстати, наскільки це взагалі можливо, після того, як віддано наказ.

Ти сперечалася й відстоювала свою думку так запекло, як тільки могла, але коли Сарасті цікавила чужа думка? Він проігнорував твої слова і облишив будь-які спроби порозумітися, превентивно вдершись на чужу територію. Вампір знав, що на «Роршаху» можуть бути живі істоти, і все одно, не зважаючи на цих істот, продірявив його панцир. Він міг убити багатьох беззахисних і невинних створінь, міг розбудити злого велетня. Ніхто не знає напевно.

Ти знаєш лише те, що допомагала йому в цьому.

Ти вже раніше бачила таку пихатість, у представників твого власного виду. І сподівалася, що розумніші істоти виявляться ще й мудрішими. Прикро бачити, як від такої самовпевненої тупості страждають безневинні, але піддаватися їй, коли ставки настільки високі, — зовсім кепська справа. Убивство невинних — найменше із зол, які ти чиниш. Ми жонглюємо долями світів, провокуючи конфлікт з істотами, здатними долати міжзоряні простори. А їхнім єдиним негарним вчинком було те, що вони нас без дозволу сфотографували.

Твоя незгода нічого не змінила, тож ти опановуєш себе. Тепер зринають лише марні питання без надії отримати на них відповідь. Непокора настільки глибоко похована у тобі, що ти сама вже її не помічаєш. А якби й помітила, то авжеж тримала б рот на замку: адже останнє, чого б тобі хотілося, це нагадати Сарасті, що, на твою думку, він помиляється. Ти не хочеш, аби він замислювався. Не хочеш, аби вважав, що ти щось задумала.

Бо ти таки задумала. Навіть якщо й не готова сама собі у цьому зізнатися.

Аманда Бейтс починає думати про зміну командування.

Пробоїна у моєму скафандрі завдала чималої шкоди. «Тезею» знадобилося три довгих дні, щоб повернути мене до життя. Але смерть — не привід відставати від графіка, тож я воскрес з купою нових даних, що наповнювали мої імплантати.

Спускаючись у барабан, я проглядав інформацію. Банда Чотирьох сиділа піді мною на камбузі та із сумнівом розглядала у себе на тарілці непочату порцію поживного слизу. Перебуваючи у своїх спадкових володіннях, Каннінґем буркнув щось на мою з'яву, а тоді повернувся до роботи, постукуючи пальцями по столу.

За час моєї відсутності орбіта «Тезея» розширилася, втративши значну частину свого ексцентриситету. Тепер ми спостерігали за своєю ціллю з більш-менш постійної відстані в три тисячі кілометрів. Наш орбітальний період перевищував «Роршахів» на годину. Іншопланетяни неухильно випереджали нас, рухаючись по нижчій траєкторії. Проте щоб тримати їх у полі зору, було достатньо додаткового імпульсу раз на кілька тижнів. Тепер у нас були зразки. Ми могли їх досліджувати у створених нами самими умовах; не було сенсу ризикувати новими зближеннями, доки ми не витиснули всіх корисних даних з того, що мали у своєму розпорядженні.

Поки я відлежувався у саркофазі, Каннінґем встиг розширити свою лабораторію. Він побудував камери — по одній для кожного шифратора — модулі, розділені спільною стіною і встановлені у новому приміщенні. Підсмажений мікрохвилями труп відкинули вбік, наче зіпсовану іграшку з минулого дня народження, хоча, згідно з журналом доступу, Каннінґем інколи навідувався до нього.

Звісно, фізично він не заходив в жодну частину нової лабораторії. Та він і не зміг би цього зробити, не одягнувши скафандра і не пройшовши через вантажний відсік. Ця лабораторія була відділена від хребта корабля й підвішена на анкерах між віссю і корпусом: так вчинили за наказом Сарасті, щоб мінімізувати ризик зараження. Каннінґему це було до лампочки. Йому більше подобалося лишати тіло в псевдогравітації, доки свідомість ширяла між маніпуляторами, сенсорами та іншими дрібничками, що оточували його нових улюбленців.

«Тезей» зауважив, що я іду, й вичавив з кухонного автомата бульку солодких електролітів. Банда й оком не повела на мене. Неуважно постукуючи вказівним пальцем по скроні, вона характерно ворушила губами й стискала їх, що свідчило: триває внутрішній діалог. Коли Банда так поводилася, я ніколи не міг визначити, хто там головний.

Я присмоктався до кульки й зазирнув у вольєри. Два куби, залиті блідо-червоним світлом. В одному з них шифратор плавав посередині, помахуючи сегментованими мацаками, немов водорість на легких хвилях. Мешканець іншої клітки забився в куток, припавши чотирма мацаками до суміжних стін. Інші чотири вільно погойдувалися. Тіла обох шифраторів були сферичними, а не дископодібними, як у нашого першого зразка, лише трохи стиснутими, і їхні кінцівки росли не з екваторіального пояса, а з усіх боків.

Діаметр шифратора з вільно розправленими кінцівками сягав понад два метри. Розмір іншого, здавалося, був таким самим. Ніхто з них не рухався, якщо не зважати на ворушіння мацаків. Їхньою шкірою пробігали блакитні візерунки, немов вітер колихав трави у степу, а в довгохвильовому світлі вони здавалися майже чорними. На них накладалися графіки, які свідчили, що рівень метану й гідрогену відповідає нормам «Роршаха». Те саме стосувалося температури й освітлення. Індикатор електромагнітних характеристик залишався темним.

Я занурився в архіви, щоб побачити картину прибуття іншопланетян два дні тому. Кожного безцеремонно кинули в його клітку. Гості скрутилися клубками, обгорнувшись мацаками, й байдуже дрейфували, відштовхуючись від стін. «Поза ембріона», — подумалося мені. Та за кілька хвилин мацаки розплелися, й тепер істоти скидалися на розквітлі вапнякові квіти.

— Роберт каже, що «Роршах» їх вирощує, — сказала Сьюзан Джеймс позаду мене.

Я озирнувся. Безумовно, говорила сама Джеймс, але якась пригнічена. Вона так і не торкнулася їжі, а її грані здавалися тьмяними.

Окрім очей. Вони були глибокими і трохи запалими.

— Вирощує? — повторив я.

— Штабелями. У кожного з них по два пупки. — Вичавивши із себе слабку посмішку, вона однією рукою торкнулася живота, а іншою — поперека. — Один попереду, інший позаду. Він вважає, що вони ростуть колонами, один на іншому. Коли верхній розвивається до певного рівня, він відділяється від решти і починає жити самостійно.

Шифратори на архівному записі тепер досліджували нове середовище, обережно повзаючи вздовж стін. Вони обмацували кути в тих місцях, де перетиналися панелі. Набряклі тулуби знову привернули мою увагу.

— Отже, той найперший, плаский…

— Підліток, — погодилася вона. — Щойно відділився від колони. А ці старші. Вони товстішають, коли стають дорослішими. Так каже Роберт, — додала вона за мить.

Я висмоктав гущу з бульбашки.

— Корабель вирощує власну команду.

— Якщо це корабель, — знизала плечима Джеймс. — І якщо вони команда.

Я спостерігав, як рухаються бранці. Їм небагато чого було вивчати: стіни — практично голі, оснащені тільки кількома сенсорними голівками й газовими соплами. Вольєри також мали власні мацаки й маніпулятори для інвазивного дослідження, однак на початковому його етапі вони були надійно заховані. І все ж ці створіння ретельно обстежували стіни, рухаючись вперед і назад невидимими стежинами. Неначе робили поперечні зрізи. Джеймс також звернула на це увагу.

— Це видається надзвичайно методичним, правда?

— А що з цього приводу каже Роберт?

— Він каже, що поведінка бджіл та сфексів нітрохи не простіша, але керується механічним алгоритмом. Жодного інтелекту.

— Але ж бджоли спілкуються, правда? Вони витанцьовують, щоб повідомити вулику, де саме ростуть квіти.

Жінка знизала плечима, визнаючи мою слушність.

— Є шанс, що з ними можна домовитися.

— Хтозна. Важко сказати. — Сьюзан потерла чоло великим і вказівним пальцями. — Поки що ми тупцюємо на місці, не просунулися ні на крок. Ми програвали їм їхні пігментні візерунки, з варіаціями. Здається, звуків вони не видають. Роберт синтезував набір шумів, які вони, якби захотіли, могли б створювати своїми клоаками, але це також нам нічого не дало. Мелодійне пердіння, не більше.

— Тож поки що ми притримуємося версії про лейкоцитів з мацаками.

— Головним чином. Але знаєш, вони не ввійшли у петлю. Тварини з інстинктивними алгоритмами схильні до самоповторення. Навіть найрозумніші з них тиняються кліткою чи вилизують свою шерсть. Стереотипна поведінка. Але ці двоє, вони просто ретельно оглянули свої вольєри — і вимкнулися.

На записі в КонСенсусі вони і досі рухалися, повзаючи по одній стіні, по другій, по третій… Намотуючи витки, вони дослідили всю поверхню стін, не пропустивши ні сантиметра.

— Вони щось робили після цього? — запитав я.

Вона знову знизала плечима.

— Нічого особливого. Ворушаться, якщо до них торкнутися. Гойдають своїми мацаками туди-сюди — практично постійно, але, здається, жодної інформації не передають. Невидимими не ставали, жодних вибриків. На певний час ми висвітлили стіну між ними, щоб вони могли бачити один одного, навіть відкривали звукові та повітряні канали — Роберт подумав, що вони могли б спілкуватися через феромони, — але марно. Вони навіть не зреагували один на одного.

— А ви намагалися, скажімо, мотивувати їх?

— Як, Сірі? Здається, компанія їх не надто цікавить. Їжею ми їх теж підкупити не можемо, бо не знаємо, чим вони харчуються. Роберт каже, що вони в будь-якому разі не повмирають від голоду. Може, вдасться домовитися з ними, коли зголодніють.

Я вимкнув архівні записи і повернувся до перегляду в реальному часі.

— А може, вони їдять… ну, не знаю, радіацію? Чи магнітну енергію. Клітка здатна генерувати магнітне поле?

— Уже намагалися, — вона перевела подих і випростала плечі. — Але думаю, на це потрібен час. У Роберта було лише кілька днів, а я сама лише день тому вилізла із саркофагу. Ми спробуємо ще.

— А як щодо негативної стимуляції? — запитав я.

Вона кліпнула.

— Тобто піддати їх тортурам?

— Не обов’язково настільки грубо. У будь-якому разі, якщо вони не розумні…

Тієї миті Сьюзан зникла.

— Кітон, невже ти висловив таку пропозицію? Зрікаєшся усієї тієї дурні з невтручанням?

— Привіт, Саша. Ні, звісно ж, ні. Просто складаю перелік того, що вже спробували.

— Добре, — сухо відказала вона. — Не хочеться думати, що ти здаєш позиції. Ми зараз трохи відпочинемо, тож можеш піти побазікати з Каннінґемом. Ага, іди. І не забудь розповісти йому свою теорію про іншопланетян, що харчуються радіацією. Нехай і він посміється.

Біолог стояв на своєму посту в біомедичному відсіку, хоча всього за метр від нього було порожнє крісло. Між пальцями лівої руки димить незмінна цигарка. Права рука награвала сама для себе, по черзі постукуючи великим пальцем по інших — від мізинця до вказівного і назад. Вікна з даними пропливали перед біологом, але він на них не зважав.

Я підійшов до нього ззаду, спостерігаючи, як колихаються його грані. З його горла долинали м'які склади:

— Ісборейх ве-іштабах ве-іспорар ве-ісроймам[84]…

Не схоже на його звичну літанію. І на ту мову, якою він зазвичай спілкується, теж не схоже. Іврит, підказав КонСенсус.

Це звучало майже як молитва…

Вочевидь, він почув мене. Його грані стали пласкими й практично непридатними до розшифрування. Останнім часом ставало надзвичайно складно розгадати хоча б когось, але попри ці топологічними катаракти саме Каннінґема було найскладніше прочитати.

— Кітон, — сказав він, не озираючись.

— Ти ж не єврей, — зауважив я.

— Він було, — за мить я збагнув, що йдеться про Шпінделя. Каннінґем плутався в особових займенниках. Але Ісаак Шпіндель був атеїстом. Як і всі ми. Принаймні, так було під час відльоту.

— Я не знав, що ви знайомі, — сказав я. Це було проти звичних правил.

Не дивлячись на мене, Каннінґем впав у крісло. У його голові — і моїй також — відкрилося нове вікно з підписом «Електрофорез».

Я спробував знову.

— Вибач. Я не хотів втру…

— Сірі, я можу тобі чимось допомогти?

— Я сподівався, що ти зможеш швиденько просвітити мене щодо результатів своїх досліджень.

Через канал проходила періодична таблиця іншопланетних елементів. Каннінґем відіслав її у лог-файл і взявся за інший зразок.

— Я все вніс у КонСенсус.

Я спробував натиснути на його его.

— Але мені дуже допомогло б саме твоє резюме. Те, що ти вважаєш важливим, потрібно не менш, ніж самі дані.

Якусь мить він роздивлявся мене. Пробурмотів щось багатослівне й недоречне.

— Важливо те, чого бракує, — сказав він за хвилину. — Звісно, тепер у мене є чудові зразки, але я й досі не можу виявити у них генів. Синтез білків практично пріонний[85] — реконформаційний шлях замість звичної транскрипції. От тільки я ніяк не можу збагнути, як вимуровують стіну ці вже готові цеглинки.

— А чи є якийсь прогрес на енергетичному фронті? — запитав я.

— Енергетичному?

— Аеробний метаболізм на анаеробному бюджеті, пам’ятаєш? Ти казав, у них надто багато АТФ.

— Із цим я розібрався. — Він видихнув дим; далеко на кормі шматочок іншопланетної тканини перетворювався на рідину й розкладався на хімічні шари. — Вони спринтери.

Збагни, якщо зможеш. Я не зміг.

— Що ти маєш на увазі?

Біолог зітхнув:

— Метаболізм — це компроміс. Що швидше ти синтезуєш АТФ, то дорожчою стає кожна молекула. Виявляється, шифратори в її виготовленні набагато ефективніші, ніж ми. Тільки відбувається це в них надзвичайно повільно, що не має бути серйозним недоліком для істот, які проводять значну частину свого часу в сплячці. «Роршах» — хай би з чого він постав — міг дрейфувати тисячоліттями, перш ніж тут з’явитися. Цілком вистачить часу, щоб запастися енергією для періодів високої активності. А щойно закладено фундамент, гліколіз проходитиме блискавично. Двотисячократна віддача й жодної потреби у кисні.

— Шифратори — спринтери. До самого кінця.

— Можливо, вони від народження завантажені АТФ і спалюють його протягом життя.

— А чи довго воно триває?

— Гарне питання, — визнав він. — Живи швидко, помри молодим. Якщо вони дозують витрати й залишаються здебільшого у сплячому стані, то хто знає?

— Гм.

Шифратора з розкинутими навсібіч щупальцями віднесло з центру в’язниці. Один витягнутий мацак торкнувся стіни, інші продовжували гіпнотично погойдуватися.

Я пригадав інші мацаки, не такі ніжні.

— Ми з Амандою загнали одного в натовп. Він…

Каннінґем повернувся до своїх зразків.

— Я бачив запис.

— Вони розірвали його на шмаття.

— Угу.

— Маєш здогади, чому?

Він знизав плечима.

— Бейтс вважає, що там може бути щось на кшталт громадянської війни. А яка твоя думка?

— Я не знаю. Може, майор має рацію, а може, шифратори — ритуальні канібали чи… вони прибульці, Кітоне. Чого ти від мене хочеш?

— Але ж вони не зовсім прибульці. Принаймні, не розумні. А війна передбачає інтелект.

— Мурахи постійно ведуть війну. Це не доводить нічого, крім того, що вони живі.

— А шифратори живі? — запитав я.

— Що за дивне запитання?

— Ти вважаєш, що «Роршах» вирощує їх на чомусь типу конвеєра. Ти не можеш знайти жодних генів. Може, вони просто біомеханічні машини?

— Це і є життя, Кітоне. Ти сам такий, — ще одна доза нікотину, новий шквал чисел, інший зразок. — Життя — це не або/або. Питання в ступені.

— Я запитую, чи природні вони? Чи штучні?

— Чи є штучним термітник? Боброва загата? Космічний корабель? Звісно. Чи збудовані вони організмами, що природно еволюціонували і діяли природно? Саме так. Тож поясни мені, як що-небудь у всьому величезному мультивсесвіті може бути не природним?

Я спробував стримати роздратування.

— Ти знаєш, про що я.

— Твоє запитання позбавлене сенсу. Витягни вже голову з двадцятого століття.

Я здався. Здається, за кілька секунд Каннінґем зауважив тишу. Він витягнув свою свідомість з механізмів і поглянув на мене живим поглядом, неначе шукав комара, який несподівано перестав дзижчати.

— Чим я тобі не вгодив? — запитав я. Безглузде запитання, цілком очевидне. Не варто жодному синтезисту бути таким… таким прямим.

На мертвому обличчі засяяли очі.

— Обробка інформації без її розуміння. Саме цим ти займаєшся, так?

— Це страшенне спрощення.

— Гм, — кивнув Каннінґем. — Тоді чому ти не можеш збагнути, наскільки марно зазирати нам через плече й слати додому листи нашим господарям?

— Хтось має підтримувати зв’язок із Землею.

— Сім місяців в один бік. Довго чекати на відповідь.

— І все ж таки.

— Ми тут зовсім самі, Кітоне. Ти тут зовсім сам. Гра закінчиться задовго до того, як наші господарі дізнаються, що вона почалася. — Він втягнув дим. — Або ні. Може, ти спілкуєшся з кимось ближчим, га? Я вгадав? Це Четверта Хвиля розказує тобі, що робити?

— Четвертої Хвилі немає. Принаймні мені про неї ніхто не розповідав.

— Може й ні. Вони б не ризикували тут своїми життями, правда? Надто небезпечно, навіть щоб триматися віддалік і лише спостерігати. Саме тому вони побудували нас.

— Ми самі себе побудували. Ніхто не змушував тебе здійснювати корекцію.

— Ні, ніхто не змушував мене здійснювати корекцію. Я міг просто дозволити їм вирізати мій мозок і відправити його в Рай, правда? Такий у нас вибір. Ми можемо стати зовсім непотрібними, а можемо спробувати позмагатися з вампірами, конструктами й штучними інтелектами. І може, ти мені розкажеш, як це зробити, не перетворившись на абсолютну потвору.

Стільки всього в голосі! Й нічого на обличчі. Я промовчав.

— Розумієш, про що я? Авжеж ні, — він силувано всміхнувся. — Тож я відповідатиму на твої запитання. Відкладу свою роботу й водитиму тебе за руку, бо так наказав Сарасті. Гадаю, вищий вампірський розум бачить якусь вмотивовану причину потурати твоєму дзявканню. А оскільки він головний, я мушу підкоритися. Та я далеко не такий розумний, тож вибач, але все це видається мені дурнуватим.

— Я лише…

— Ти лише виконуєш свою роботу. Знаю. Але я не люблю, коли мною маніпулюють, Кітоне. А саме в цьому й полягає твоя робота.

Ще на Землі Роберт Каннінґем не приховував своєї думки щодо присутності на борту комісара. Вона була очевидною навіть для топологічно сліпих.

Мені завжди було складно уявляти себе ним. І річ не лише в його позбавленому емоцій обличчі. Часом навіть тонші його особливості не відображалися на гранях. Можливо, він навмисно гамував їх, обурений присутністю в команді так званого «крота».

Я не вперше спостерігав таку реакцію. Кожен, до певної міри, зневажав мене. О, вони добре ставилися до мене — або гадали, що добре. Вони терпіли моє втручання, співпрацювали зі мною та виказували значно більше, ніж самі здогадувалися.

Але під грубуватою Шпінделевою товариськістю, під терплячими поясненнями Джеймс не було справжньої поваги. Та і як би вона могла з’явитися? Ці люди — авангард науки, що своїми досягненнями підкорили її осяйну вершину. Їм довірили долю світу. А я був стукачем для дрібних мізків, що лишилися вдома. І навіть це не мало значення, коли ми настільки віддалилися від дому. Просто баласт. І з цим нічого не вдієш. Не було чого й перейматися.

І все ж Шпіндель називав мене комісаром напівжартома. Каннінґем повірив ярликові без усяких застережень. І хоча за роки роботи я натрапляв на багатьох схожих на нього, але всі вони лише намагалися сховатися від мого погляду. Каннінґем — перший, кому це вдалося.

Під час підготовки я старанно намагався вибудувати з ним стосунки, знайти шматочки мозаїки, яких бракувало. Якось я спостерігав, як він працює на хірургічному симуляторі й випробовує нові — аж сяючі — інтерфейси, які проводили його крізь стіни й кабелі. Він тренував хірургічні навички на гіпотетичній моделі прибульця, яку для цього вибудував комп’ютер. Сенсори й суглобисті маніпулятори скидалися на лапи здоровенного павука, що тяглися з пристрою вгорі. Немов одержимі духами, вони кружляли й виплітали тенета навколо напівімовірної голографічної істоти. Тіло самого Каннінґема лише трішки тремтіло, а з кутика його губ звисала цигарка.

Я чекав, коли він зробить перерву. Нарешті його плечі розслабилися, штучні кінцівки обвисли.

— То що, — я постукав себе по скроні. — Навіщо ти це зробив?

Він не озирнувся. Сенсори над розітнутим тілом повернулися і втупились у нас, наче очі на стеблинках у краба. Саме там перебувала зараз свідомість Каннінґема, а не в накачаному нікотином тілі переді мною. Ось це було його очима, його язиком чи ще якимись незбагненними штучними органами чуттів, які він застосовував, аби аналізувати надіслані машиною дані. Ці сенсори були спрямовані на мене, на нас — і якщо в Роберта Каннінґема досі лишилося щось схоже на зір, він зараз дивився на себе очима, що були на віддалі двох метрів від його черепа.

— Що саме зробив? — нарешті відгукнувся він. — Удосконалення?

Удосконалення. Неначе він просто оновив свій гардероб, а не вирвав усі органи чуття і вставив у рани нові.

Я кивнув.

— Необхідно лишатися актуальним, — пояснив він. — Якщо ти не змінюєшся, то не встигатимеш за прогресом. Якщо не оновлюватимешся, застарієш за місяць, і тоді не лишиться нічого ліпшого, як піти у Рай чи в стенографісти.

Я проігнорував насмішку.

— Доволі радикальна трансформація.

— Як для нашого часу — ні.

— А це не змінило тебе?

Його тіло затяглося цигаркою. Прицільна вентиляція всмоктала дим ще до того, як він дістався до мене.

— У цьому ж і вся суть.

— Але ж зміни мали зачепити й твою особистість. Звісно…

— А, — він кивнув. На дальньому кінці рухових нервів маніпулятори також хитнулися. — Подивися на світ чужими очима і сам змінишся?

— Щось типу того.

Тепер він дивився на мене своїми справжніми очима. По той бік мембрани змії й стеблові сенсори повернулися до роботи над віртуальним трупом, ніби вирішили, що гають час на марні балачки. Мені було цікаво, в якому тілі Роберт тепер.

— Дивно, що ти запитуєш про це, — відказав біолог з плоті й крові. — Хіба мова мого тіла тобі не все розповідає? Хіба жаргонавти не повинні читати думок?

Звісно, він мав рацію. Мене не цікавили Каннінґемові слова; вони були лише хвилею-носієм. Він не міг чути справжньої бесіди, що відбувалася між нами. Всі його кути й грані гучно розмовляли, і хоча їхні голоси трохи розмивалися фідбеком і викривленнями, я знав, що з часом зможу їх зрозуміти. Потрібно лише, щоб він і далі говорив.

Але Юкка Сарасті обрав саме цю мить, щоб пройти повз і хірургічно точним рухом знищити мої найкращі плани.

— Сірі найкращий у своїй галузі, — зауважив він. — Але не тоді, коли це стосується його особисто.

Чому людина очікує на милосердя від того, хто над нею, якщо вона не виявляє милосердя до тих, хто під нею?

П'єр Трубецькой

— Штука в тому, — сказала Челсі, — що особисті стосунки вимагають зусиль. Ти мусиш намагатися, розумієш? Я рву задницю заради цих стосунків, тяжко працюю, але тобі, схоже, байдуже…

Вона гадала, що зробила для мене велике відкриття. Здавалося, наче я не розумію, до чого воно все йде, бо мовчу. А насправді я збагнув це раніше за Челсі. Нічого не говорив, бо боявся дати їй привід для розмови.

Мені стало тоскно.

— Ти мені не байдужа, — відповів я.

— Так само, як тобі не байдуже будь-що інше, — зауважила вона. — Але ти… я маю на увазі, що ти, Лебедю, часом просто чудовий, але варто нашим стосункам стати бодай трохи глибшими, ти просто зникаєш, віддаючи своє тіло на поталу бойовому комп’ютеру. І я більше не можу давати цьому раду…

Я дивився на метелика на її зап’ястку. Його веселкові крильця ліниво тріпотіли та складалися. Мені стало цікаво: скільки у неї таких татуювань? Я бачив п’ять на різних частинах тіла, але одночасно більше одного ніколи не з’являлося. Я хотів запитати у Челсі, але вирішив, що зараз не найкращий час для цього.

— Часом ти буваєш таким грубим, — сказала вона. — Я розумію, що це не зі зла, але… не знаю. Може, я для тебе просто запобіжний клапан чи щось на кшталт того. Може, ти так глибоко занурюєшся в роботу, що все навалюється на тебе, і тобі просто потрібна боксерська груша. Може, саме тому ти й кажеш образливі речі.

Вона чекала, що я щось відповім.

— Я просто був щирим.

— Ага. Паталогічно. Чи була в тебе хоч одна недобра думка, яку ти не висловив на загал? — Її голос тремтів, але очі лишалися сухими. — Може, моя провина не менша, ніж твоя. Чи навіть більша. З дня нашої зустрічі я усвідомлювала, що ти… відчужений. Гадаю, в глибині душі я завжди знала, що все скінчиться саме так.

— Навіщо тоді намагалася? Якщо знала, що наші стосунки приречені?

— Ох, Лебедю. Хіба не ти казав, що все колись розвалюється? Хіба не ти стверджував, що ніщо не триває вічно?

Мама й тато протрималися довше, ніж ми.

Я насупився, вражений, що це взагалі спало мені на думку.

Челсі вважала моє мовчання образливим.

— Я думала… Я гадала, що зможу допомогти тобі, розумієш? Допомогти виправити те, що зробило тебе таким озлобленим.

Метелик почав згасати. Я ніколи не бачив, щоб таке траплялося раніше.

— Ти розумієш, про що я? — запитала вона.

— Звісно. Що я псих, якого треба полагодити.

— Сірі, ти навіть від корекції відмовився, коли я пропонувала. Ти так боявся, що тобою маніпулюватимуть, що не спробував навіть базового каскаду. Ти єдина людина з усіх, кого я знаю, кого, певно, по-справжньому неможливо полагодити. Не знаю. Може, ти цим навіть маєш пишатися.

Я розкрив рота, але одразу ж його стулив.

Вона сумно усміхнулася.

— Нічого, Сірі? Взагалі нічого? Були часи, коли ти завжди точно знав, що сказати. — Вона пригадала одну з попередніх версій мене. — Тепер я запитую себе, чи ти бодай колись казав те, що маєш на увазі.

— Це нечесно.

— Справді, — вона стиснула губи. — Нечесно. Але я не це намагаюся сказати. Мабуть… річ не в тому, що твої слова були неправдивими. Радше, ти взагалі не знав, що вони означають.

Крильця втратили барви. Метелик перетворився на майже нерухомий тендітний чорно-білий ескіз.

— Я зроблю її, — сказав я. — Корекцію. Якщо це так важливо для тебе. Просто зараз.

— Надто пізно, Сірі. З мене годі.

Може, вона хотіла, щоб я спробував її повернути. Усі ці речення зі знаками питання, багатозначне мовчання. Може, вона давала мені нагоду виблагати ще один шанс. Може, просто хотіла, щоб я дав їй привід передумати.

Я міг би спробувати. «Будь ласка, не йди, — міг би сказати я. — Благаю тебе. Я ніколи не хотів проганяти тебе назовсім, лише трішечки, на безпечну відстань. Прошу. За тридцять довгих років я не почувався нікчемою, тільки коли ми були разом».

Та коли я знову підвів погляд, метелик зник, і Челсі теж. Вона пішла і забрала із собою тягар сумнівів і провини за те, що довела мене. Вона пішла, вважаючи, що ніхто не винен у нашій несумісності, що вона старалася як могла. Що навіть я старався, пригноблений власними проблемами. Вона пішла, можливо, навіть і не звинувачуючи мене. А я так і не зрозумів, хто з нас насправді прийняв остаточне рішення.

Я мав хист до своєї справи. Такий клятий хист, що продовжував працювати, навіть коли я цього не хотів.

— Господи! Ви це чули?

Сьюзан Джеймс гасала в барабані, як оскаженіла антилопа гну. Під кутом у дев’яносто градусів я бачив білки її очей. — Підключай канал зв’язку! Хутко підключай канал зв’язку! Вольєри!

Я підключив. Один шифратор колихався у повітрі, інший — досі тулився в кутку.

Джеймс приземлилася біля мене, гупнувши у підлогу обома ногами й похитуючись, щоб не втратити рівноваги.

— Зроби гучніше!

Шипіння кондиціонерів. Брязкання далеких механізмів, що відлунюється вздовж хребта. Звичне бурчання нутрощів «Тезея». Більше нічого.

— Ну гаразд, просто зараз вони цього не роблять, — Джеймс відкрила подвійний екран і запустила повтор. — Ось, — мовила вона, вмикаючи очищений, відфільтрований аудіозапис.

З правого боку вікна плавав шифратор. Кінчик одного з його мацаків витягнувся вперед і торкнувся стіни іншого контейнера. Шифратор, що скрутився ліворуч, не ворухнувся.

Мені здалося, буцімто я щось почув. Лише на мить: щось наче дзижчання комахи, от тільки найближча комаха перебувала на відстані п’яти трильйонів кілометрів від нас.

— Повтори. Сповільни.

Точно, дзижчання. Вібрація.

— Ще повільніше.

Низка клацань, що виривається з дихала дельфінів. Зневажливе пирхання.

— Ні, дай мені.

Джеймс увірвалася в особистий простір Каннінґема й пересунула бігунок ліворуч.

Тік-тік… тік… тік-тік-тік… тік… тік-тік-тік…

Через зменшення допплерівської частоти майже до нуля сигнал розтягнувся майже на хвилину. У реальному ж часі він тривав не довше ніж півсекунди.

Каннінґем збільшив зображення. Згорнутий у клубок шифратор не рухався. Тільки йшла брижами шкіра й ворушилися вільні мацаки. Але раніше я бачив тільки вісім кінцівок, а тепер угледів кістлявий відросток дев’ятої, що витикався позаду центрального вузла. Дев’яте, приховане від наших поглядів щупальце вибивало ритм — тік-тік-тік, доки інше створіння байдуже притулилося до стіни зі свого боку…

А тепер — нічого. Плавучий шифратор безцільно рухався у центрі вольєра.

Очі Джеймс сяяли.

— Ми маємо перевірити решту…

Але «Тезей» також спостерігав за усім і випередив нас. Він уже понишпорив у архівах і видав нам результати: три схожі сигнали за останні два дні тривалістю від однієї десятої до двох секунд.

— Вони розмовляють, — сказала Джеймс.

Каннінґем знизав плечима. Між його пальцями догорала забута цигарка.

— Як і багато інших істот. Навряд чи в такому темпі вони займаються якимись розрахунками. Стільки ж інформації можна отримати й від танцю бджоли.

— Дурниці, і ти сам про це знаєш, Роберте.

— Я точно знаю, що…

— Бджоли не приховують того, що кажуть. Бджоли не розробляють абсолютно нових способів комунікації, щоб збити з пантелику спостерігачів. Це не інстинкт, Роберте. Це розум.

— Ну, а якщо й так? Забудьмо на мить про той незручний факт, що ці істоти не мають навіть мізків. Здається, ти не дуже ретельно обміркувала свою концепцію.

— Звісно ж, обміркувала.

— Справді? Що ж тоді тебе так тішить? Ти не розумієш, що це означає?

Несподіване поколювання в потилиці. Я роззирнувся, поглянув угору. Посеред барабана виринув Юкка Сарасті. Блискаючи очима і немов вишкіряючись, він дивився на нас.

Каннінґем простежив за моїм поглядом і кивнув.

— Б’юся об заклад, воно розуміє…

Не було способу дізнатися, про що шифратори перешіптувалися крізь стіну. Ми могли легко програвати звуки, ділити на частини кожен «тік», якими вони обмінювалися, але неможливо дешифрувати код, не маючи гадки про зміст повідомлення. У нас були зразки звуків, що могли означати будь-що. У нас були створіння, чиї граматика і синтаксис — якщо їхній спосіб існування взагалі передбачав такі поняття — були непізнаними й, можливо, непізнанними. У нас були створіння, яким вистачало розуму розмовляти й приховувати сам факт спілкування. Байдуже, як сильно нам би хотілося навчитися: вони, вочевидь, не мали жодного наміру вчити нас.

Без — як я там казав? — негативної мотивації.

Рішення прийняв Юкка Сарасті. Ми діяли за його наказом, як і завжди. Але коли слово зірвалося з вуст Сарасті — після того, як вампір зник у ночі, Бейтс відступила вниз уздовж хребта, а Роберт Каннінґем повернувся до своїх досліджень за барабаном, — Сьюзан Джеймс лишилася зі мною. Це я, офіційний свідок для майбуття, першим висловив жахливу думку вголос. Вона поглянула на мене й відвела погляд. Її грані — напружені й уперті.

А потім вона почала.

* * *

Ось так ламаються стіни.

Беремо двох істот. Вони можуть бути людьми, якщо вам так простіше уявляти, але це зовсім не обов’язково. Важливо тільки, щоб вони були здатні спілкуватися між собою.

Розділяємо їх. Дозволяємо бачити одне одного й розмовляти. Залишаємо вікно між їхніми камерами. Навіть канал аудіозв’язку. Даємо їм змогу практикувати мистецтво спілкування як вони того самі забажають.

А тепер завдаємо їм болю.

Може знадобитися трохи часу, щоб збагнути як. Хтось корчиться від вогню, хтось — від токсичних газів чи рідин. Одні істоти можуть бути невразливими до пальників і гранат, але кричати від жаху, почувши ультразвук. Доводиться експериментувати. Та коли ви визначите найкращий стимул, знайдете баланс між болем та ушкодженнями, то маєте застосовувати його без докорів сумління.

Звісно, лишаємо для них вихід. У цьому й полягає суть вправи: дати одному із суб’єктів засіб, здатний покласти край болю, а іншому — знання про те, як його застосувати. Котромусь із них запропонуйте лише одну геометричну фігуру, а іншому — цілий набір. Біль припиниться, коли істота з набору вибере предмет, який бачив його колега. Тож нехай починається гра. Дивіться, як корчаться ваші піддослідні. Якщо — коли — вони натиснуть на вимикач, ви дізнаєтеся принаймні частину тієї інформації, якою вони обмінялися. А якщо запишете все, що відбувалося між ними, то почнете розуміти, як саме відбувається обмін.

Коли вони розгадають одну загадку, запропонуйте їм іншу. Заплутайте. Поміняйте їх ролями. Погляньте, як вони відрізняють кола від квадратів. Спробуйте факторіали й числа Фібоначчі. Продовжуйте, доки не відшукаєте Розеттський камінь.

Ось так потрібно розмовляти з іншим типом інтелекту: ви завдаєте йому болю і не припиняєте це робити, доки не вичлените з криків слова.

Сьюзан Джеймс — природжений оптиміст, верховна жриця Церкви Цілющого Слова — могла найкраще розробити та реалізувати протоколи. Тепер, за її наказом, шифратори корчилися. Вони вимальовували довгі петлі посеред кліток, намагаючись знайти бодай найменший куточок, вільний від подразника. Джеймс підключила канал до КонСенсусу, хоча не було жодної критично важливої причини, чому вся команда мала спостерігати за допитом.

— Нехай блокують на своїх кінцях, — спокійно сказала вона. — Якщо захочуть.

Попри небажання визнавати, що перед ним — розумні і свідомі створіння, Каннінґем дав в’язням імена. П’ятірня плавав посеред вольєра, випроставши всі мацаки. Кулак тулився в кутку, згорнувши свої кінцівки. Сьюзан, граючи власну роль у цій збоченій грі, називала їх просто: Перший і Другий. Не те щоб їй були не до вподоби Каннінґемові варіанти чи вона мала щось проти того, аби жертвам давати імена. Сьюзан вдалася до найдавнішого виверту з настільної книги ката, що дозволяє мучителю після роботи спокійно йти додому, повертатися до родини і гратися з дітьми: ніколи не олюднюй своїх жертв.

Це мало бути не настільки вже й складно, адже вона мала справу з медузами, що дихають метаном. І тут все могло піти в хід, будь-що могло стати у пригоді.

У віртуальному просторі біля кожного з прибульців танцювали дані біометрії, світлові написи кружляли у розрідженому повітрі. Я гадки не мав, які показники мали б становити для цих істот норму, але не думаю, що різкі піки на графіках означали щось, окрім страждання. Шкіра обох вкривалася сіро-блакитною мозаїкою, коливалася спазматичними візерунками. Можливо, це була рефлективна реакція на мікрохвилі чи взагалі шлюбний танок.

Але, найімовірніше, вони кричали.

Джеймс вимкнула мікрохвилі. У лівому вольєрі згас жовтий квадрат. У правому така сама фігура так і не засвітилася.

По закінченні нападу пігмент почав змінюватися швидше. Рухи мацаків сповільнилися, але не спинилися. Вони хиталися туди-сюди, наче апатичні кістляві вугрі.

— Базове опромінення. П’ять секунд, двісті п’ятдесят ватів, — сказала вона для протоколу.

Ще одне лицемірство. «Тезей» і так записував кожен подих на борту, кожен імпульс струму до п’яти знаків після коми.

— Повторити.

Значок знову загорівся. Знову шкірою чужих прокочуються мозаїчні візерунки. Жоден із шифраторів не зрушив з місця. Їхні мацаки й далі слабко звивалися, ледь-ледь посмикуючись, неначе вони перебували у стані спокою. Телеметрія була болючою, як ніколи.

«А вони швидко навчилися безпорадності», — подумав я.

Я зиркнув на Сьюзан.

— Ти збираєшся провести весь дослід самостійно?

Коли вона вимкнула струм, її очі волого блищали. Іконка у клітці Кулака погасла. У П’ятірні вона залишалася тьмяною.

Я прочистив горло.

— Тобто…

— А хто ще це робитиме, Сірі? Юкка? Ти?

— Решта Банди. Саша могла б…

— Саша? — вона витріщалася на мене. — Сірі, я їх створила. Невже ти думаєш, що я зробила це, аби ховатися за ними і змушувати їх робити такі речі? — Вона похитала головою. — Я їх не виведу. Для цього — ні. Я б такого і з найлютішим ворогом не зробила.

Вона відвернулася від мене. Сьюзан могла прийняти ліки, нейроінгібітори, які б змили почуття провини, розщепили його до молекул. Сарасті запропонував їх, неначе спокушуючи самотнього месію в пустелі. Джеймс відмовилася, не пояснивши причини.

— Повторити, — сказала вона.

Струм увімкнувся і вимкнувся.

— Повторити, — наказала Джеймс знову.

Жодного руху.

Я показав.

— Бачу, — відповіла Сьюзан.

Кінчиком мацака Кулак торкнувся сенсорної панелі. Іконка загорілася, як свічка.

За шість з половиною хвилин бранці перейшли від жовтих квадратів до чотиривимірних поліедрів, що миттєво згасали. Їм потрібно було не більше часу, щоб визначити відмінність між двома рухомими двадцятишестигранними фігурами, які відрізнялися лише однією гранню в єдиному кадрі, ніж на те, щоб відрізнити жовтий квадрат від червоного трикутника. Складні візерунки постійно пробігали тілами шифраторів: рухома бісерна мозаїка, яка змінювалася так швидко, що було майже неможливо помітити цю трансформацію.

— Блядь, — прошепотіла Джеймс.

— Може, фрагментарні здібності, — Каннінґем приєднався до нас у КонСенсусі, хоча його тіло лишалося в біомедичному відсіку.

— Фрагментарні здібності, — тупо повторила вона.

— Савантизм. Видатні здібності в якійсь одній царині розумової діяльності, що аж ніяк не передбачають високого інтелекту.

— Я знаю, що таке фрагментарні здібності, Роберте. Просто вважаю, що ти помиляєшся.

— Доведи.

Вона облишила геометрію й повідомила шифраторам, що один плюс один дорівнює два. Вочевидь, вони й самі про це знали: десять хвилин по тому істоти вже вираховували десятизначні прості числа.

Джеймс показала їм ряд двовимірних фігур; вони вибирали наступну в низці з практично однакових варіантів. Лінгвіст прибрала множинний вибір, показала шифраторам початок нового ряду й навчила малювати кінцями мацаків на сенсорній поверхні. Вони закінчили ряд точними малюнками, відтворюючи ланцюжок логічної послідовності, що неминуче завершувався початковою фігурою.

— Вони не роботи, — голос Джеймс застрягав у горлі.

— Це ж просто ребуси, — заперечив Каннінґем. — Мільйони комп’ютерних програм виконують їх навіть не запускаючись.

— Вони розумні, Роберте. Розумніші за нас. Можливо, навіть розумніші за Юкку. А ми… Чому ми не можемо просто визнати цього факту?

Я мало не читав її думки: а Ісаак би визнав.

— Тому що в них немає мозку, — наполягав Каннінґем. — Як можуть…

— Я не знаю як! — закричала вона. — Це твоя робота! Знаю лише, що піддаю тортурам істот, які значно перевершують нас за інтелектом…

— Сподіваюся, ти невдовзі закінчиш. Щойно ти розшифруєш їхню мову…

Вона похитала головою.

— Роберте, я нічого не знаю про їхню мову. Ми займаємося цим уже… кілька годин, правда? Зі мною вся Банда, лінгвістичні бази, що сягають глибини кількох тисячоліть, і всі найновіші лінгвістичні алгоритми. Ми точно знаємо, що вони говорять, відстежуємо кожен можливий спосіб спілкування. До ангстрема.

— Власне. А отже…

— У мене нічого немає. Знаю, що вони розмовляють через пігментну мозаїку. Можливо, є ще щось у русі щетинок. Але я не можу зрозуміти принципу, відстежити, як вони рахують, чи навіть повідомити їм… як мені… прикро.

Якийсь час усі мовчали. Бейтс спостерігала за нами з камбуза вгорі, але не намагалася долучитися до розмови. У КонСенсусі помилувані шифратори колихалися у своїх клітках, наче багаторукі страждальці.

— Ну, — нарешті сказав Каннінґем, — якщо у нас сьогодні день поганих новин, оголошу і свою. Вони помирають.

Джеймс затулила обличчя руками.

— Не через твій допит, хай би чого він їм вартував, — продовжував біолог. — На мою думку, їм просто бракує певних метаболічних шляхів.

— Мабуть, вони ще їх не знайшли, — зауважила Бейтс через барабан.

— Ні, — повільно й чітко заперечив Каннінґем. — Очевидно, вони недоступні для їхніх організмів. Вони розкладаються, як розкладалися б ми, якби в наших клітинах з цитоплазми просто зникли веретена поділу[86]. Наскільки я можу визначити, вони почали розкладатися, відколи ми забрали їх з «Роршаха».

Сьюзан підвела голову.

— Хочеш сказати, вони там лишили частину своєї біохімії?

— Якісь важливі поживні речовини? — запитала Бейтс. — Вони ж не їдять…

— «Так» лінгвісту, «ні» майору. — Каннінґем замовк. Я кинув погляд через барабан і побачив, як він затягується цигаркою. — Мені здається, що значна частина їхніх клітинних процесів регулюється ззовні. Гадаю, мені не вдається знайти жодних генів у зразках тканин тому, що в шифраторів просто немає генів.

— Що ж у них є натомість? — запитала Бейтс.

— Морфогени Тьюрінґа[87].

Порожні погляди — ніхто нічого не зрозумів, тож звернулися до КонСенсусу за тлумаченням. Але Каннінґем все одно почав пояснювати:

— Не вся біологія заснована на генах. Соняшники мають саме такий вигляд через суто фізичну напругу при вигині. Всюди у природі трапляються числа Фібоначчі й золоті перетини, що не програмуються генетичним кодом, а залежать від механічних впливів. Розгляньмо ембріон, що розвивається: гени наказують почати чи припинити рости, але кількість пальців і хребців визначається механічним зіштовхуванням одних клітин з іншими. А як щодо вже згаданих веретен поділу? Вони критично необхідні для відтворення кожної еукаріотичної клітини, а вони ж ростуть, як кристали, без участі генів. Ви здивуєтеся, скільки всього в природі функціонує саме таким чином.

— Але ж гени все одно потрібні, — запротестувала Бейтс, підійшовши до нас.

— Гени лише встановлюють початкові умови для запуску процесів. А структура, що виникає опісля, не потребує особливих інструкцій. Класичний зразок складної адаптивної системи, відомий нам уже понад сотню років, — знову затяжка, — або й довше: Дарвін наводив приклад медових стільників ще у 1880-х роках.

— Медові стільники, — повторила Бейтс.

— Бездоганні шестикутники. Щільно припасовані один до одного. Бджоли запрограмовані, щоб їх створювати, але звідки комаха знає геометрію, щоб витворити точний шестикутник? Не знає. Вона запрограмована пережовувати віск і випльовувати його, обертаючись навколо своєї вісі. Виходить коло. Посади багато бджіл на одну поверхню, нехай жують разом, і вже кола стикатимуться між собою, перетворюючись на шестикутники, які — так уже склалося — формують ефективнішу упаковку.

Бейтс пирхнула:

— Але ж бджоли запрограмовані. Генетично.

— Ти неправильно зрозуміла. Шифратори — це стільники.

— А «Роршах» — бджоли, — пробурмотіла Джеймс.

Каннінґем кивнув.

— «Роршах» — це бджоли. Я взагалі вважаю, що магнітні поля «Роршаха» — це не механізми захисту. Думаю, вони є частиною системи підтримки життєдіяльності. Вірогідно, саме вони регулюють і визначають значну частину метаболізму шифраторів. У трюмі ми маємо двох істот, яких висмикнули з їхнього природного середовища. Вони просто затамували подих, але ж не можуть тамувати його вічно.

— Скільки ще? — запитала Джеймс.

— Звідки мені знати? Якщо не помиляюся, то я маю справу навіть не з цілими організмами.

— А якщо припустити? — поцікавилася Бейтс.

Він знизав плечима.

— Кілька днів. Можливо.

Усе, що нас не вбивас, робить нас дивнішими.

Тревор Ґудчайльд

— Голосування не буде, — заявив Сарасті.

Бранців ми не відпускатимемо. Надто ризиковано. Тут, у безмежній пустці Оорти, немає місця принципу «живи й дай жити іншим». І байдуже, що той Інший зробив чи не зробив: подумай, що б він накоїв, якби був хоч трішки сильнішим. Подумай, як би він з нами вчинив, якби ми прибули пізніше, як він і планував. Ти дивишся на «Роршах» і бачиш ембріон чи дитину, хай понад усяку міру чужинну, але ні в чому не винну за замовчуванням. Але що, як твоє враження хибне? Що, коли перед тобою всемогутній кровожерливий бог, вбивця планет, просто ще не до кінця сформований? Вразливий тільки зараз і ще зовсім трохи часу?

У логіці Сарасті не було вампірської таємничості і багатовимірних чорних ящиків, від яких люди тільки знизують плечима і розводять руками. У міркуваннях Сарасті не було недоліків, тож ми не могли знайти собі виправдань. А від цього мені ставало ще гірше. Я знаю, що й іншим хотілося просто покластися на його слова.

Але Сарасті запропонував альтернативу звільненню бранців, і цей варіант він вважав набагато безпечнішим. Його міркування доводилося приймати на віру, адже за мірками здорового глузду він межував із самогубством.

Тепер «Тезей» народжував через кесарів розтин. Нове потомство було надто численним, щоб вийти крізь канал наприкінці хребта. Корабель скидав його, наче при закрепі, одразу в трюм: величезні потвори, що шкірилися цівками зброї й антенами. Кожна була в три або й у чотири рази вищою за мене; пара масивних кубів кольору іржі, грані яких заражено топологією. Звісно ж, до висадки значну їх частину приховає броня. Стрічки труб і провідників, боєприпаси й схожі на акулячі зуби ряди радіаторних пластин — усе зникне під гладенькою дзеркальною поверхнею покриття. Тільки кілька позначок-острівців здійматимуться над поверхнею: комунікаційні порти, реактивні сопла й приціли. Ну і, певна річ, бійниці. Кожне з цих чудовиськ має півдюжини пащ, що вивергають вогонь і сірку.

Але поки що вони були лише велетенськими недоношеними механічними ембріонами. У сліпучо-білому світлі трюмних прожекторів їхні грані й кути складались у висококонтрастну мозаїку світла й тіні.

Я відвернувся від ілюмінатора.

— Це суттєво зменшить наші запаси субстрату.

— На захисний щит корпусу пішло більше, — Бейтс спостерігала за будівництвом через плаский екран, вмонтований у переділку фабрики. Можливо, тренувалася: імплантати відмовлять, коли ми змінимо орбіту. — Але ти правий, запаси справді тануть. Можливо, доведеться згризти якусь місцеву каменюку.

— Гм, — я знову поглянув у трюм. — Думаєш, виникне така необхідність?

— Неважливо, що я думаю. Ти ж розумний хлопчик, Сірі. Невже не можеш доперти сам?

— Це важливо для мене. А отже, важливо і для Землі.

Це мало б значення, якби Земля керувала нами. Деякі підтексти легко зчитувалися, і байдуже, як глибоко ти вплутався у систему.

Я змінив тему:

— А як тоді щодо Сарасті й Капітана? Маєш ідеї?

— Зазвичай ти дієш делікатніше.

І то правда.

— Річ у тому, що Сьюзан перехопила перестукування П’ятірні й Кулака, так?

Бейтс скривилася, почувши імена.

— І?

— Тобі не здається дивним, що «Тезей» не зауважив його першим? Квантові комп’ютери ж мають бути дуже вправними у розпізнаванні образів.

— Сарасті вимкнув квантові модулі. Відколи ми вийшли на орбіту, борт працює у класичному режимі.

— Чому?

— Засмічене середовище. Високий ризик декогерентності[88]. Квантові комп’ютери — вимогливі штуки.

— Але ж бортовий комп’ютер екранований. Та й сам «Тезей» екранований.

Бейтс кивнула.

— Наскільки це можливо, так. Але ідеальний захист — це абсолютна сліпота, а в нас не такі сусіди, поруч яких варто зав’язувати собі очі.

Насправді, саме такі. Та її позицію можна зрозуміти.

Зауважив я й іншу думку, якої майор не висловила: «А ти проґавив це. Воно висіло у КонСенсусі, і його було видно як на долоні. Ось тобі й першокласний синтезист».

— Мабуть, Сарасті знає, що робить, — визнав я, чудово знаючи, що вампір може підслуховувати. — Наскільки нам відомо, він ще не помилявся.

— Наскільки нам відомо, — підкреслила Бейтс.

— Якщо ти можеш зрозуміти вампіра, то тобі не потрібен вампір, — пригадав я.

Вона ледь усміхнулася.

— Ісаак був хорошою людиною. Та не варто завжди довіряти піару.

— Ти не купилася на це? — запитав я, але вона вже подумала про те, що бовкнула зайвого.

Я закинув гачок з правильною наживкою зі скептицизму та поваги:

— Сарасті знав, де будуть шифратори. Вирахував у всьому тому лабіринті з точністю до метра.

— Гадаю, для цього справді потрібна якась надлюдська логіка, — визнала вона, подумавши, що повірити не може, наскільки я тупий.

— Що? — перепитав я.

Бейтс знизала плечима.

— Або він просто збагнув, що оскільки «Роршах» вирощує собі команду, ми щоразу натраплятимемо на все більшу кількість її членів. Незалежно від того, де ми висадилися.

КонСенсус урвав моє мовчання.

— За п’ять хвилин починаємо орбітальний маневр, — оголосив Сарасті. — Імплантати й безпровідні протези вимикаються за дев’яносто секунд. Це все.

Бейтс відключила дисплей.

— Хочу перечекати це на містку. Ілюзія контролю і все таке. А ти?

— Мабуть, у своєму наметі.

Вона кивнула, приготувалася стрибнути, але завагалася.

— До речі, — сказала вона. — Так.

— Що?

— Ти запитував, чи необхідне, на мою думку, посилення озброєння. Просто зараз я вважаю, що нам знадобиться будь-який можливий захист.

— Так ти думаєш, що «Роршах» може…

— Егей, він уже раз мене вбивав.

Вона казала не про радіацію.

Я обережно кивнув.

— Мабуть, це було…

— Ні на що не схоже. Ти навіть уявити собі не можеш. — Бейтс глибоко вдихнула і видихнула. — Хоча тобі це й не потрібно, — додала вона й ковзнула вгору по хребту.

* * *

Каннінґем і Банда у біомедичному відсіку. Їх розділяла тридцятиградусна дуга. Кожен по-своєму смикав бранців. Сьюзан Джеймс байдуже тицяла пальцями у виведену на її столі клавіатуру. У вікнах обабіч плавали П’ятірня і Кулак.

Джеймс друкувала, а на столі тим часом виникали відповідні шаблонні фігури: кола, трискеліони[89], чотири паралельні лінії. Деякі з них пульсували, як геометричні маленькі сердечка.

У дальньому вольєрі П’ятірня простягнув ослаблого мацака й надрукував щось у відповідь.

— Є успіхи?

Вона зітхнула й похитала головою.

— Я облишила спроби зрозуміти їхню мову. Лишається задовольнятися гібридною мовою. — Вона натиснула на значок. З вікна зник Кулак; на його місці виринула сітка ієрогліфів. Половина символів звивалися чи пульсували, невпинно повторюючи рухи: шал рухливих закарлючок. Інші залишалися нерухомими.

— Символьний принцип, — Джеймс мляво махнула рукою на дисплей. — Суб’єктно-предикативні фрази передаються анімованими варіантами іменникових знаків. Шифратори радіально симетричні, то ж я впорядковую знаки в круговий візерунок навколо центрального підмета. Можливо, це видасться їм природнішим.

Під повідомленням Джеймс з’явилося нове коло знаків — вочевидь, відповідь П’ятірні. Але системі чимось не сподобалося побачене. В окремому вікні загорівся напис «500 Вт», який уперто продовжував світитися. П’ятірня на екрані забився у судомах і скорчився. Він простягнув тремтливу кістляву кінцівку й кілька разів натиснув на панель.

Джеймс відвела погляд.

З’явилися нові знаки. П’ятсот ватів упали до нуля. П’ятірня повернувся до звичної пози. Піки й западини його телеметрії вирівнялися.

Джеймс видихнула.

— Що сталося? — запитав я.

— Неправильна відповідь, — вона натиснула на запис П’ятірні й показала на екрані, де саме помилився бранець. На екрані кружляли піраміда і зірка — спрощені репрезентації шифратора й «Роршаха».

— Це якось по-дурному, це ж просто… вправа для розігріву. Я попросила назвати предмети на екрані. — Вона засміялася — тихо й невесело. — З функціональними мовами завжди так. Якщо ти не можеш назвати предмет, то й говорити про нього не можеш.

— І що ж він сказав?

Вона вказала на першу спіраль П’ятірні:

— Він обрав багатогранник, зірку й «Роршах».

— Але пропустив шифратора.

— З другого разу виправився. І все одно, дурна помилка як на істоту, здатну надурити вампіра, правда? — сковтнула Сьюзан. — Певно, навіть шифратори здають позиції, коли помирають.

Я не знав, що сказати. Позаду мене Каннінґем у нескінченному повторі ледь чутно бурмотів сам до себе якусь двоскладову мантру.

— Юкка каже… — Сьюзан примовкла, а тоді знову почала: — Пам’ятаєте сліпобачення, яке охоплювало нас на «Роршаху»?

Я кивнув, замислившись про те, що ж сказав Юкка.

— Вочевидь, те саме може трапитися й з іншими органами чуття, — сказала вона. — Сліподотик, сліпозапах, сліпослух…

— Тобто глухота.

Вона похитала головою.

— Але це не насправді, так? Сліпобачення — це ж не справжня сліпота. Щось у твоєму мозку продовжує сприймати інформацію. Щось у твоєму мозку досі бачить і чує, навіть якщо ти сам… не осягаєш цього розумом. Поки щось не змусить тебе усвідомити, чи поки не з’явиться загроза. У тебе просто виникає невтримне відчуття, що ти мусиш зійти з дороги — і вже за п’ять секунд там, де ти стояв, мчить автобус. А ти якимось незбагненним чином знав, що він наближається. Тільки не усвідомлював цього.

— Якась дикість, — погодився я.

— Наші шифратори, вони ж знають відповіді, Сірі. Вони розумні, ми з’ясували, що це так. Але складається враження, що вони не усвідомлюють цього, доки не піддати їх тортурам. Неначе сліпобачення в них поширилося на всі органи чуттів.

Я спробував уявити це: життя без відчуттів, без будь-якого активного розуміння того, що відбувається навколо. Спробував уявити, як можна так існувати — і не збожеволіти.

— Думаєш, таке взагалі можливо?

— Я не знаю. Це просто… метафора, певно. — Вона сама не вірила в це. Чи не знала. Чи не хотіла, щоб я знав.

Мені потрібно знати напевно. Прояснити для себе її слова.

— Спершу я думала, що вони просто чинять опір, — сказала вона, — але навіщо? — Сьюзан глянула на мене повними благання очима, чекаючи від мене відповіді.

От тільки у мене не було відповіді. Я відвернувся від Сьюзан Джеймс і опинився обличчям до обличчя з Робертом Каннінґемом. Той бурмотів, стукаючи пальцями по настільному інтерфейсу. Його внутрішній зір не функціонував, тепер він міг сприймати лише зображення, які малював у повітрі КонСенсус і виводив на пласкі поверхні, доступні для загального огляду. Його обличчя, як і раніше, не виражало жодних почуттів; тіло посмикувалося, нагадуючи жука в павутині.

Цілком можливо, саме таким жуком він і був. Як і ми всі. «Роршах» бовванів на відстані дев’яти кілометрів. Він міг би навіть заступити Бена, якби я наважився визирнути. Ми підійшли неймовірно близько — і завмерли. «Роршах» розростався перед нами, як живий. А в ньому росли інші живі істоти, що, наче поліпи, відбруньковувалися від демонічного механічного субстрату. Смертоносні порожні коридори, якими, нажахані втиснутими в наші мізки тінями, ми лазили, тепер, мабуть, кишать шифраторами. Усі ті сотні кілометрів вигнутих тунелів, проходів і зал наповнюються армією.

У цьому й полягала безпечніша альтернатива Сарасті. Ми пішли таким шляхом, адже відпускати бранців надто небезпечно. Ми настільки глибоко занурилися в ударну хвилю, що були змушені вимкнути наші внутрішні імплантати; тут магнітосфера «Роршаха» була набагато слабшою, ніж усередині. Хто знає, чи не здамося ми на такій відстані прибульцеві надто привабливою ціллю — чи надто небезпечною загрозою? Хто знає, коли він надумає вгородити невидимого ножа у серце «Тезея»?

Будь-який імпульс, що здатен пробити захисний щит корабля, підсмажить не лише нервову систему «Тезея», а й дроти у наших головах. Припускаю, що п’ятеро людей на мертвому кораблі теоретично мають більше шансів вижити, якщо їхні мізки не згорять. Однак сумніваюся, що різниця буде великою. Вочевидь, Сарасті вважав інакше. Він навіть вимкнув помпу, що подавала антиевклідики до його мозку, і перейшов на ручні ін’єкції, щоб уникнути замикання.

П’ятірня і Кулак опинилися ще ближче до «Роршаха», ніж ми. Каннінґемову лабораторію викинули за борт; тепер вона плавала за кілька кілометрів від найвищих шпилів артефакту, глибоко занурившись у його магнітне поле. Якщо шифратори для нормального функціонування потребували радіоактивного магнетиту, більшого вони не отримають: смак променів, але не свободи. Екранування лабораторії динамічно налаштовувалося, щоб збалансувати медичні потреби й тактичний ризик, наскільки це дозволяли дані. Модуль плавав під пильною охороною наших новонароджених вогневих точок, стратегічно розташованих обабіч. Ці установки могли за мить знищити лабораторію. Так само вони могли знищити будь-що, що до неї наближається.

Звісно, «Роршах» вони знищити не могли. Мабуть, цього не міг ніхто.

З непомітного у нездоланний — наскільки ми могли зрозуміти, перетворення ще не завершилось. Імовірно, «Тезей» досі міг зробити щось з артефактом, який висить у нас під носом, — якщо ми, звісно, вирішимо, що саме робити. Сарасті мовчав. Насправді, я не пригадую, коли востаннє хтось із нас бачив вампіра у плоті. Ось уже протягом кількох змін він не виходить зі свого намету і спілкується лише через КонСенсус.

Усі були на межі нервового зриву, а мігрант принишк.

Каннінґем бурмотів щось про себе, тицяючи в незнайомі кнопки незвиклими до цього пальцями і кленучи власну незграбність. Лазерний промінь переносив наказ і відповідь на нього через шість кілометрів іонізованого вакууму. Незмінна нікотинова паличка висіла в кутку його рота, бо руки були зайняті. Інколи з неї зривалися пластівці попелу і летіли навпростець у систему вентиляції.

Він заговорив раніше за мене:

— Усе є в КонСенсусі. — Коли я не відступився, він змилостивився, але так і не глянув на мене. — Частки магнетиту зорієнтувалися, щойно здолали ударну хвилю. Мембрани почали відновлюватися. Тепер шифратори помирають не так швидко. Але оптимальним для їхнього метаболізму є середовище «Роршаха». Найбільше, що ми можемо тут зробити, це сповільнити їхнє вмирання.

— Це уже щось.

Каннінґем гмукнув.

— Деякі частки з’єднуються. Інші, їхні нерви, так і лишаються пошарпаними без жодної на те причини. Буквально. З аксонів витікають імпульси.

— Через розпад клітин? — висунув я ідею.

— І я ніяк не можу дати раду рівнянню Арреніуса: при низьких температурах спостерігаються нелінійні ефекти. Фактор частоти не вписується в систему. Так, неначе температура не має значення, і… от лайно…

На одному з дисплеїв якийсь показник перейшов критичну межу. Він поглянув угору, на барабан, і гукнув:

— Сьюзан, потрібна ще одна біопсія. Десь із центру.

— Що… ох. Секунду. — Вона, так само апатична, як і підвладні їй бранці, похитала головою і набрала коротку спіраль символів. На одному з Каннінґемових вікон П’ятірня побачив її повідомлення своєю дивовижно видющою шкірою. Якусь мить він не реагував. А тоді відкинувся назад і вперся мацаками в стіну, звільняючи шлях Каннінґемовим маніпуляторам.

Біолог дав команду, і з нір виповзли два пристрої, схожі на змій в атаці. Перший керував медичним відбірником, а інший погрожував насиллям у разі безглуздого опору. Навряд чи в цьому була потреба. Вражені сліпобаченням чи ні, а шифратори вчилися швидко. П’ятірня підставив живота, наче жертва, яка змирилася з неминучим зґвалтуванням. Каннінґем промазав. Його маніпулятори вдарилися один об одного й на мить переплуталися. Він вилаявся і спробував ще раз, і кожен його рух свідчив про розгубленість. Його розширений фенотип був ампутований. Раніше він був привидом у машинах, а тепер став просто ще одним типом, що натискає на кнопки, і…

…і враз щось клацнуло. Грані Каннінґема просвітліли в мене на очах. Тепер я зміг уявити, як воно — бути ним.

З другого разу йому все вдалося. Наче змія, кінчик пристрою вжалив бранця і миттєво порхнув назад. Барвисті хвилі розходилися від ранки на шкірі П’ятірні, неначе хвильки від кинутого у водну гладінь каменя.

Каннінґему, мабуть, здалося, наче він щось побачив на моєму обличчі.

— Допомагає, якщо не думати про них як про людей, — сказав він. І вперше я зміг прочитати підтекст, чіткий і гострий, як бите скло:

«Звісно, ти сам ні про кого так не думаєш…»

Каннінґему не подобалося, коли ним маніпулюють.

Таке нікому не подобається. Але більшість людей не вважають, що я займаюся саме маніпуляціями. Вони й гадки не мають, наскільки їх видають тіла, коли вони закривають роти. Якщо вони говорять вголос, то роблять це, щоб звіритися тобі. Якщо ж вони мовчать, то гадають, що лишають свою думку при собі. Я уважно спостерігаю за ними, добираю кожне слово так, щоб жодна із систем не відчула, що її використовують, — і все ж з якоїсь причини це не спрацювало з Робертом Каннінґемом.

Мабуть, я моделював неправильну систему.

Уяви, що ти — синтезист. Маєш справу з поведінкою систем, яку відчитуєш з їхніх граней. Визначаєш властивості внутрішніх механізмів з відображень, які бачиш на них. У цьому секрет твого успіху: ти розумієш систему, збагнувши межі, що окреслюють її.

А тепер уяви когось, хто наробив дірок у цій межі й витік через них назовні.

Плоть Роберта Каннінґема не могла його вмістити. Обов’язки витягли його за межі м’язового мішка. Тут, в Оорті, його топологія вешталася всім кораблем. До певної міри це справедливо щодо всіх нас. Бейтс та її бойові роботи, Сарасті та його лімбічний зв’язок — навіть імплантати КонСенсуса в наших мізках трохи витягували нас за межі власних тіл. Але Бейтс лише керувала своїми роботами, вона не вселялася в них. Банда Чотирьох запускала численні системи на єдиній материнській платі, але кожна з них мала власну топологію, та й виринали вони винятково по черзі. І Сарасті…

Як з'ясувалося, із Сарасті геть інша історія.

Каннінґем же не просто керував своїми віддаленими вузлами. Він тікав у них, вбирався в них, наче у таємну личину, щоб сховати всередині звичайну слабку людину. Він пожертвував половиною свого неокортекса, щоб мати змогу бачити в рентгенівських променях і смакувати конформації клітинних мембран. Він розітнув власне тіло, щоб стати непостійним мешканцем у багатьох інших. Його шматочки ховалися в сенсорах і маніпуляторах, якими були втикані стіни вольєрів з шифраторами. Я міг би зчитати критично важливі підказки з кожної деталі обладнання у медичному відсіку, якби, звісно, додумався там шукати. Каннінґем, як і всі решта, був топологічною головоломкою, але частина його ховалася в механізмах. Моя модель була неповною.

Не думаю, що він коли-небудь прагнув до такого стану. Озираючись назад, я бачу, як кожна його грань випромінювала ненависть до себе. Але в сутінках двадцять першого століття єдиною альтернативою було існування паразита. Каннінґем просто обрав менше зло.

А тепер йому відмовлено навіть у цьому. Накази Сарасті відірвали його від власного сенсоріуму. Він більше не міг відчути дані своїм нутром; мусив крок за кроком інтерпретувати їх через екрани й графіки, що зводили сприйняття до пласкої й порожньої стенографії. Він був системою, пошкодженою численними ампутаціями. Системою, в якої вирвали очі, відрізали вуха і язик; змушеною спотикатися і навпомацки відшукувати дорогу до речей, в яких вона колись жила. Раптом йому не стало де ховатися, і всі ці розрізнені шматочки Роберта Каннінґема зібралися докупи в його плоті, і я їх нарешті побачив.

Саме у цьому віддавна полягала моя помилка. Я так зосередився на моделюванні інших систем, що забув дещо важливе про принцип моделювання. Єдиний ворог ясного зору — слабкі очі; помилкові припущення — це те саме, що й сліпота. Недостатньо було уявляти себе Робертом Каннінґемом.

Потрібно було водночас уявити, що я ще й Сірі Кітон.

Звісно, таке відкриття породжує інше запитання. Якщо здогад щодо Каннінґема правильний, чому ж тоді мої хитрощі спрацьовували з Ісааком Шпінделем? Він же був так само дискретний, складений з окремих частин, як і його дублер.

Тоді я не замислювався над цим. Шпіндель загинув, але те, що його вбило, досі було зовсім поруч, висіло біля носа корабля. Велика набрякла загадка, що будь-якої миті може нас розчавити. Тож я був трохи заклопотаним.

Але тепер — коли розуміння прийшло так пізно, що від нього жодної користі, — я, здається, знаю відповідь.

Можливо, насправді мої виверти ніколи не працювали і з Ісааком. Можливо, він міг розгледіти мої маніпуляції так само легко, як і Каннінґем. Але просто не зважав на них. Певно, я міг читати його, бо він це сам дозволяв. А це може означати лише одне, і кращого пояснення у мене немає: попри все, я йому подобався.

Здається, він був моїм другом.

Якби я міг словами пробудить чуття.

Ян Андерсон, «Підводься»

Нічна зміна. Не ворухнеться жодна істота.

Принаймні на «Тезеї». Банда ховалася у своєму наметі. Мігрант причаївся у невагомості і тиші глибин. Бейтс була на містку — тепер вона фактично туди переселилася. Уважна й сумлінна, вона звила там собі кубельце, щоб пильнувати зображення з камер і тактичні схеми. Хоч би куди вона тепер повернулася, всюди бачила котрийсь з аспектів зашифрованої таємниці по правому борту. Вона робила все, що могла, якщо від того взагалі була якась користь.

Барабан повільно обертався. Світло потьмяніло з поваги до добового циклу, який століття вдосконалень та корекцій так і не змогли вичавити з людських генів. Я самотньо сидів на камбузі й визирав із середини системи, контури якої ставали все розмитішими, намагаючись скласти чергового… як там казав Ісаак?.. листа у вічність. Каннінґем працював, звісившись головою вниз, на іншому кінці барабана.

От тільки насправді Каннінґем не працював. Щонайменше чотири хвилини він взагалі не ворушився. Я подумав, що він читає кадиш за Шпінделем — КонСенсус підказував, що молитися слід двічі на день протягом наступного року, якщо ми, звісно, проживемо так довго, — але тепер, визирнувши з-за корабельного хребта, я побачив грані біолога так чітко, наче сидів поряд з ним. Він не був знудженим, неуважливим чи навіть глибоко зануреним у свої думки.

Роберт Каннінґем закам’янів.

Я підвівся й рушив барабаном. Стеля перейшла у стіну, стіна в підлогу. Я перебував достатньо близько, щоб почути, як він тихо й невпинно бубонить той самий склад; потім підійшов іще ближче й добрав, що він бурмоче…

…блядь блядь блядь блядь…

І все одно Каннінґем навіть не поворухнувся, хоч я і не намагався приховати свого приходу.

Тільки коли я зазирнув йому через плече, він замовк.

— Ти сліпий, — сказав він, не озираючись. — Ти знав про це?

— Ні.

— Ти. Я. Всі. — Він переплів пальці й стиснув їх, наче в молитві, так сильно, що побіліли кісточки. І тільки тоді я помітив: цигарки не було.

— Наш зір — здебільшого брехня за замовчуванням, — вів далі біолог. — Насправді ми не бачимо нічого, крім як у секторі завширшки кілька градусів з максимальною роздільною здатністю. Усе решта — тільки периферійний зір, плями, лише світло та рух. Рух фокусує погляд. Ти знаєш, що твої очі постійно смикаються, Кітоне? Це називається сакадами. Зображення затуманюється, очі рухаються надто швидко, й мозок не встигає інтегрувати побачене, тож твоє око… просто вимикається між паузами. Воно ловить лише ізольовані стоп-кадри, а мозок сам редагує пропуски й заповнює їх ілюзією безперевності у твоїй голові.

Він повернувся до мене.

— І знаєш, що найбільше вражає? Якщо щось рухатиметься лише в цих проміжках, твій мозок просто ігноруватиме його. Воно стане невидимим.

Я глянув на його робочий стіл. З одного боку блимав звичний поліекран — зображення шифраторів у їхніх клітках в реальному часі, але центр займала гістологія, збільшена в десять тисяч разів. У головному вікні миготіла парадоксальна нейронна мережа П’ятірні й Кулака — викристалізувана, розмічена, вкрита десятками шарів діаграм. Густий, прокоментований ліс інопланетних стовбурів і чагарників, трохи схожий на самого «Роршаха».

Я нічого не міг у ній збагнути.

— Ти слухаєш мене, Кітоне? Розумієш, що я кажу?

— Ти з’ясував, чому я не міг… ти хочеш сказати, що ці істоти здатні якимось чином відчути, коли наші очі вимикаються, і…

Я не закінчив. Це здавалося просто неможливим.

Каннінґем похитав головою. З його губ зірвалося щось віддалено схоже на гигикання.

— Я хочу сказати, що ці істоти бачать з іншого кінця кімнати, як працюють твої нерви, й інтегрують побачене в маскувальну стратегію. А тоді віддають команди руховій системі, спираючись на цю стратегію, і посилають інші сигнали, які наказують припинити рух до того, як твої очі знову увімкнуться. І все це за час, поки нервовий імпульс пробігає півшляху від плеча до ліктя. Ці істоти спритні, Кітоне. Набагато спритніші, ніж ми могли уявити, навіть беручи до уваги їхній високошвидкісний шепіт. Вони, чорт забирай, якісь надпровідники.

Я доклав зусилля, щоб не насупитися.

— Таке взагалі можливо?

— Кожен нервовий імпульс генерує електромагнітне поле. Так його і можна відстежити.

— Але ж електромагнітне поле «Роршаха» настільки… Тобто виловити сигнал єдиного оптичного нерва в цьому шумі…

— Це не шум. Поля — частина біології шифраторів, пам’ятаєш? Мабуть, саме так вони це і роблять.

— Отже, тут вони цього робити не можуть.

— Ти не слухаєш. Поставлена вами пастка нікого не змогла б упіймати, якби ті істоти самі не захотіли бути спійманими. Ми притягли сюди не зразки для досліджень, а шпигунів.

Розкинувши мацаки, перед нами на екрані, наче покручені хребти, гойдалися П’ятірня й Кулак. Їхньою шкірою повільно проходили таємничі візерунки.

— А якщо припустити, що це просто… інстинкт, — висунув я ідею. — Камбала чудово зливається з тлом, але ж не задумується про це.

— Звідки в них мав взятися такий інстинкт, Кітоне? Як би він розвинувся? Сакади — випадковий глюк у зоровій системі ссавців. Де б шифратори раніше на них натрапляли? — Каннінґем похитав головою. — Те створіння, яке підсмажив робот Аманди, самостійно і мимохідь розвинуло маскувальну стратегію. Воно імпровізувало.

Слово «розумний» навряд чи охоплювало такий рівень імпровізації. Але було щось іще на Каннінґемовому обличчі, якась глибша тривога, що ховалася під уже сказаним ним.

— Що? — запитав я.

— Це було по-дурному, — сказав він. — Зважаючи на те, що можуть зробити ці істоти, це було по-дурному.

— Що ти маєш на увазі?

— Це не спрацювало, розумієш? Шифратор не зміг замаскуватися у присутності кількох людей.

Тому що сакади в очах людей не синхронні, збагнув я. Зайві свідки зірвали маскування.

— Він же міг зробити багато чого іншого, — сказав Каннінґем. — Міг би викликати у нас синдром Бабінського чи агнозію; тоді б ми пройшли повз ціле стадо шифраторів — і не сприйняли б їх свідомістю. Заради бога, агнозії ж трапляються і випадково. Якщо твої чуття й рефлекси дозволяють сховатися між сакадами чужинців, навіщо тоді на цьому зупинятися? Чому б не вдатися до чогось справді ефективного?

— А ти як думаєш? — запитав я, рефлективно уникаючи відповіді.

— Думаю, перший був… Ти ж знаєш, що перший був підлітком, правда? Може, він просто виявився недосвідченим. Дурненький, він вибрав неправильний шлях. Вірогідно, ми маємо справу з видом, який настільки перевершує наш, що їхні навіть найвідсталіші дітлахи здатні легко запудрити нам мізки. І я навіть передати не можу, наскільки нам мало б бути від цього страшно.

Я бачив страх у його топології. Чув у голосі. І тільки обличчя лишалося мертвотно-спокійним.

— Варто було б убити їх просто зараз, — сказав він.

— Ну, якщо вони й шпигуни, то не могли дізнатися надто багато. Вони весь час перебувають у тих клітках, окрім… окрім польоту на корабель. І всю дорогу назад вони були поряд з нами.

— Ці створіння живуть і дихають в електромагнітному полі. Навіть якщо вони скалічені й ізольовані, хто знає, скільки нашої технічної інформації вони змогли прочитати крізь стіни?

— Ти маєш розповісти це Сарасті, — сказав я.

— О, Сарасті знає. Чому ж іще, по-твоєму, він не дозволив їх відпустити?

— Він ніколи не казав нічого про…

— Було б божевіллям, якби він це зробив. Він же продовжує посилати вас униз, адже так? Невже ти думаєш, що він розкаже вам усе, що йому відомо, а тоді відрядить вас у лабіринт, який кишить мінотаврами, здатними читати думки? Він знає і вже прорахував усе тисячу разів, — очі Каннінґема яскравими маніакальними цятками палахкотіли на позбавленій будь-якого виразу масці. Він звів їх до центру барабана і, ні на децибел не підвищивши голосу, запитав: — Правда ж, Юкко?

Я перевірив активні канали в КонСенсусі.

— Не думаю, що він слухає, Роберте.

Вуста Каннінґема розтягнулися у щось, що було б жалісливою посмішкою, якби решта м’язів обличчя могли до них приєднатися.

— Йому й не потрібно слухати, Кітоне. І шпигувати за нами не потрібно. Він просто знає.

Дихання вентиляторів. Майже непомітне гудіння рухомих частин. А тоді у барабані пролунав безтілесний голос Сарасті.

— Усі до конференц-зали. Роберт хоче поділитися новинами.

Каннінґем сидів праворуч від мене. Стіл для засідань підсвічував знизу його пластмасове обличчя. Біолог втупився в освітлену поверхню і злегка погойдувався. Його губи безгучно повторювали якесь заклинання. Навпроти нас сиділа Банда. Ліворуч від мене Бейтс одним оком стежила за тим, що відбувається, а іншим — за розвідувальними даними з передової.

Сарасті був з нами лише астрально. Його місце на чолі столу лишалося порожнім.

— Розповідайте, — наказав він.

— Нам потрібно забиратися звід…

— Із самого початку.

Каннінґем сковтнув і знову почав.

— Їхні пошарпані рухові нерви, дію яких мені ніяк не вдавалося зрозуміти, незрозумілі перехресні зв’язки є насправді логічними елементами. Шифратори працюють з розподілом часу. Їхні сенсорні та рухові сплетіння в період відпочинку виконують функцію асоціативних нейронів. Тож кожна частина системи може використовуватися для когнітивних процесів, якщо вона не виконує іншої функції. На Землі не виникло нічого навіть приблизно схожого. А це означає, що вони можуть виконувати неймовірні обчислення без спеціальної асоціативної нервової тканини.

— Отже, їхні периферійні нерви здатні думати? — насупилася Бейтс. — І вони можуть пам’ятати?

— Звісно. У всякому разі, я не бачу для цього жодних перешкод. — Каннінґем витягнув з кишені цигарку.

— Тож коли вони пошматували одного з шифраторів…

— Це була не громадянська війна. Вони ділилися даними. Найімовірніше, передавали інформацію про нас.

— Доволі радикальний спосіб вести бесіду, — зауважила Бейтс.

— Це не найкращий варіант для них. Думаю, кожен шифратор виконує роль вузла в розгалуженій мережі, принаймні, коли вони на «Роршаху». Але ці поля мають узгоджуватися до ангстрема, а коли ми своєю технікою й екранами пробиваємо дірки в їхніх провідниках, то псуємо мережу. Глушимо місцевий сигнал. Тому вони і вдалися до розвідки.

Він так і не запалив цигарки — лише крутив її у пальцях. Його язик ворушився між губами, наче хробак за маскою.

І далі залишаючись у наметі, слово взяв Сарасті:

— Шифратори також використовують електромагнітне поле «Роршаха» для метаболічних процесів. Деякі системи досягають передачі протонів через тунелювання важких атомів. Можливо, радіаційне тло слугує каталізатором.

— Тунелювання? — перепитала Сьюзан. — Квантове?

Каннінґем кивнув.

— Що також пояснює наші проблеми із захистом. Принаймні частково.

— А хіба таке взагалі можливо? Тобто я думала, що квантові ефекти з’являються тільки при низьких…

— Забудь про це, — буркнув Каннінґем. — Про біохімію можемо посперечатися пізніше, якщо виживемо.

— А про що ми поговоримо натомість? — м’яко запитав Сарасті.

— Для початку, найтупіше із цих створінь здатне зазирнути вам у голови й побачити, які частини візуальної кори працюють цієї миті. І якщо між цим і читанням думок існує різниця, то вона геть невелика.

— Доки ми не на «Роршаху»…

— Потяг пішов. Ви там уже побували. І не раз. Хто знає, що ви там виробляли за наказами «Роршаха»?

— Секунду, — запротестувала Бейтс. — Ніхто з нас не перетворювався там на маріонетку. Ми бачили галюцинації, сліпли й навіть божеволіли, але ніколи не ставали одержимими.

Каннінґем скоса глянув на неї і пирхнув.

— Думаєш, ти могла б поборотися з цими ниточками? Чи хоча б відчути їх? Я просто зараз можу прикласти тобі до голови транскраніальний магніт — і ти покажеш середній палець, чи ворушитимеш пальцями ніг, чи вдариш Сірі в пах, а потім присягатимешся могилою матінки, що зробила це виключно з власного бажання. Ти танцюватимеш, як маріонетка, й весь час божитимешся, що робиш усе з власної волі, а це ж просто я, межовий ананкаст з кількома магнітами й МРТ-шоломом. — Він махнув рукою на незвідану безодню за переділкою. Перед ним гойдалися шматочки пожмаканої цигарки. — Хочете повгадувати, на що вони здатні? А може, ви вже видали їм технічні характеристики «Тезея», попередили про установку «Ікар», а тоді з власної волі вирішили про все це забути?

— Ми також можемо викликати подібні ефекти, — спокійно сказав Сарасті. — Такі, як ти й сказав. Їх можуть спричинити інсульти. Пухлини. Випадкові аварії.

— Випадкові? Народ, це були експерименти! Вівісекція! Вони впустили вас, щоб розібрати на частини, з’ясувати, що і як на вас впливає, а ви навіть не помітили цього.

— І що? — зірвався на крик невидимий вампір. Щось холодне й голодне забриніло в його голосі. Люди за столом налякано принишкли.

— У центрі вашого поля зору є сліпа пляма, — зауважив Сарасті. — Ви її не бачите, як і сакад в потоці зорових даних. Це тільки дві витівки мозку, про які вам відомо. А є ж іще багато інших.

Каннінґем кивнув.

— У цьому ж і річ. «Роршах» може…

— Йдеться не про конкретний випадок. Мізки — це механізм для виживання, а не детектор брехні. Мозок бреше там, де самообман сприяє пристосуванню. Перестає помічати неважливі речі. Правда не має значення. Лише пристосованість. Ви ж насправді ніколи не сприймаєте світ таким, яким він є насправді. Ви переживаєте ситуацію на основі припущень. Короткий шлях. Обман. Увесь вид від початку страждає на агнозію. «Роршах» не робить з вами нічого такого, чого ви не робите самі.

Усі мовчали. Знадобилося кілька секунд тиші, щоб я збагнув, що саме трапилося.

Юкка Сарасті щойно підбадьорював нас.

Він міг перервати Каннінґемову тираду, міг би, напевно, придушити й повномасштабний заколот, просто запливши до нас і вишкіривши зуби. Поглянувши на нас. Але він не намагався нас залякати і змусити підкоритися, ми й так були достатньо знервовані. Не намагався і просвітити нас чи боротися зі страхом фактами. Що більше інформації людина тверезого розуму отримувала про «Роршах», то страшніше їй ставало. Просто перед лицем жахаючої загадки, здатної щомиті з будь-якої причини нас знищити, Сарасті намагався нас, загублених у космосі на межі буття, втримати у робочому стані. Вампір намагався заспокоїти нас: хороше м’ясо, розумне м’ясо. Він намагався втримати нас від нервового зриву. Ну ось, уже ліпше…

Сарасті практикував психологію.

Я роззирнувся. Зблідлі Бейтс, Каннінґем і Банда сиділи непорушно.

З вампіра вийшов фіговий психолог.

— Нам потрібно забиратися звідси, — сказав Каннінґем. — Ті почвари у своєму розвитку набагато нас випередили.

— Поки що ми виявили більше агресії, ніж вони, — сказала Джеймс, але певності в її голосі не було.

— «Роршах» грається метеоритами, наче більярдними кулями. А ми сидимо посеред тиру. Щойно йому захочеться…

— Він досі росте. Процес ще не завершений.

— Це має мене втішити?

— Я маю на увазі, що ми не знаємо напевне, — відказала Джеймс. — У нас в запасі можуть бути роки. Століття.

— У нас п’ятнадцять днів, — оголосив Сарасті.

— От лайно, — промовив хтось. Певно, Каннінґем. Або Саша.

Чомусь усі подивилися на мене.

П’ятнадцять днів. Хто знає, звідки він узяв це число? Ніхто з нас не запитав уголос. Може, Сарасті вигадав його, знову ж таки намагаючись практикувати психологію, аби підняти наш бойовий дух. Або він вирахував його ще до того, як ми вийшли на орбіту. І тримав при собі на випадок — уже неможливий, — якщо знову доведеться відрядити нас у лабіринт. Упродовж половини місії я був сліпим. Я нічого не знав.

Але так чи інакше, а скоро у нас випускний.

Труни лежали біля задньої переділки у саркофазі — на тому, що можна було вважати підлогою в ті хвилини, коли поняття гори й низу мали якесь значення. Ми спали в них довгі роки дорогою сюди. Ми не усвідомлювали плину часу — метаболізм у стані заціпеніння надто повільний, навіть щоб підтримувати сни, — але тіло знало, коли необхідні були зміни. Після прибуття ніхто з нас не спав у цих капсулах. Ми лягали в них, тільки щоб уникнути смерті.

Та після загибелі Шпінделя Банда час від часу навідувалася сюди.

Його тіло спочивало у капсулі поблизу моєї. Я вплив до відсіку і, не замислюючись, повернув ліворуч. П’ять трун: чотири відкриті й порожні, одна запечатана. Дзеркальний перестінок подвоював їхню кількість та глибину саркофагу.

Але Банди тут не було.

Я повернув праворуч. Тіло Сьюзан Джеймс спиною практично торкалося її віддзеркалення. Вона споглядала протилежну картину: три запечатані капсули, одна відкрита. Ебенова пластинка, вмонтована у підняту кришку, була темною. Інші виблискували ідентичною мозаїкою блакитних і зелених зірочок. Нічого не змінилося. Не було ні візерунків електрокардіограм, ні блимання кардіограм, що позначали б роботу серця чи ЦНС. Ми могли б чекати годинами, але жоден з цих діодів не блимнув би. Якщо ти перебуваєш у стані, який можна назвати «живий труп», наголос ставиться на слові «труп».

Коли я прийшов, топологія Банди свідчила, що головує зараз Мішель, але заговорила, не озираючись, вже Сьюзан.

— Я ніколи не зустрічалася з нею.

Я простежив за її поглядом і прочитав ім’я на одній із запечатаних трун: Такамацу. Другий лінгвіст із множинними особистостями.

— Всіх решту я бачила, — продовжувала Сьюзан. — Тренувалася з ними. Але ніколи не зустрічалася з власним дублером.

Такого не схвалювали. Та й навіщо?

— Якщо хочеш… — почав було я.

Вона похитала головою:

— У будь-якому разі, дякую.

— Чи хтось інший. Я можу тільки уявити, як Мішель…

Сьюзан усміхнулася, але якось холодно:

— Мішель зараз не дуже хоче розмовляти з тобою, Сірі.

— Так, — я на мить завагався, щоб дати нагоду висловитися комусь іншому. Коли ніхто не заговорив, я відштовхнувся й поплив до люка. — Ну, якщо передумаєте…

— Ні. Ніхто з нас. Ніколи.

Дробар.

— Ти брешеш, — продовжив він. — Я бачу це. Ми всі бачимо.

Я кліпнув.

— Брешу? Ні, я…

— Ти не говориш. Ти слухаєш. Тобі байдуже до Мішель. Тобі до всіх байдуже. Тобі лише потрібні наші знання. Для твоїх звітів.

— Це не зовсім правда, Дробар. Мені не байдуже. Я знаю, що Мішель, мабуть…

— Нічогісінько ти не знаєш. Забирайся геть.

— Вибач, що засмутив тебе, — я перекотився вздовж вісі та вперся ногами у дзеркало.

— Ти не знаєш Міш, — гаркнув він, коли я відштовхнувся. — Ти ніколи нікого не втрачав. У тебе ніколи нікого не було. Облиш її.

Він помилився щодо обох пунктів. Шпіндель принаймні помер, знаючи, що він не байдужий Мішель.

Челсі померла, вважаючи, що мені начхати.

Минуло два роки чи навіть більше, і хоча час від часу ми спілкувалися, але ніколи не зустрічалися вживу, відколи вона пішла. А потім вона звернулася до мене з глибин Оорти, надіслала термінове голосове повідомлення в імплантати:

«Лебедю. Будь ласка, зателефонуй ЗАРАЗ. Це важливо».

Уперше за весь час нашого знайомства вона не увімкнула відео.

Я розумів, що це важливо. Знав, що все погано, навіть без зображення. Я здогадувався про це, бо не було картинки, а обертони її голосу волали, що все навіть гірше. Смертельно.

Пізніше я дізнався, що Челсі потрапила під перехресний вогонь. Реалісти засіяли бостонські катакомби різновидом фібродисплазії; легка корекція, одноточковий ретровірус, результатами якого стали терористичний акт і водночас іронічний коментар щодо мертвотного паралічу, в якому перебувають мешканці Раю. Вірус переписував регуляторний ген, що контролював остеогенез у четвертій хромосомі, й вибудовував метаболічний обхід з трьох локусів у сімнадцятій.

У Челсі почав виростати новий скелет. Її суглоби закам’яніли за п’ятнадцять годин після ураження, сухожилля і зв’язки — за двадцять. На той час лікарі перевели її на клітинне голодування, намагаючись сповільнити дію вірусу, позбавивши його метаболітів, але медикам вдалося виторгувати у неминучого тільки трохи часу. За двадцять три години її поперечно-смугові м’язи обернулися на камінь.

Я не одразу про це дізнався, бо так і не зателефонував їй. Мені не потрібно було знати подробиць: я по голосу зрозумів, що вона помирає. Вочевидь, Челсі хотіла попрощатися.

А я не міг заговорити з нею, бо спершу хотів з’ясувати, як це правильно робиться.

Я годинами нишпорив ноосферою, вишукуючи прецеденти. Способів померти не бракувало; я знайшов мільйони записів, що стосувалися етикету. Останні слова, останні обітниці, інструкції для тих, хто скоро полишить цей світ. Паліативна нейрофармакологія. Розлогі і детальні сцени смерті з художньої літератури. Я проглянув усе це, просіявши крізь десятки фільтрів, щоб відділити зерно від полови.

До часу, коли вона знову зателефонувала, новини вже поширилися: спалах голем-вірусу прошив, наче розпеченою голкою, серце Бостона. Вжито заходів з його стримування. Рай у безпеці. Очікуються незначні жертви. Імена постраждалих не розголошуються до повідомлення родичам.

А я й досі не знав ні принципів, ні правил: знаходив тільки приклади. Останні бажання й заповіти; розмови самогубців з їхніми можливими рятівниками; щоденники, які дістали з підводних човнів, що зазнали аварії, або з місць місячних катастроф. Записи мемуарів, сповіді на смертному ложі, що тонули в писку кардіограм. Розшифровані «чорні скриньки» з приречених на загибель зорельотів і зруйнованих космічних ліфтів, що закінчуються вибухами та статичним шумом. Все доречно, але все марно. Бо не про неї.

Вона знову зателефонувала, знову з вимкнутим відео, і я знову не відповів.

Коли вона зателефонувала востаннє, то більше не переймалася тим, як я відреагую на жахіття побаченого.

Лікарі поклали її настільки зручно, наскільки це взагалі було можливо. Гелевий матрац підлаштовувався під кожну вигнуту кінцівку, кожну шпору, що проростала з кісток. Це дозволяло не корчитися від болю.

Шия Челсі, геть закам’яніла, вигнулася вниз і вбік, змушуючи її дивитися на скоцюрблену клешню, яка колись була правою рукою. Кісточки пальців набрякли до розмірів волоського горіха. Шкіру на руках і плечах розтягували пластини й смуги ектопічних кісток. Її ребра були поховані під волокнистим шаром загіпсованої плоті.

Рух став найгіршим ворогом. Голем-вірус карав за найменший спазм, викликаючи ріст кісток з будь-яких суглобів чи поверхонь, що наважилися ворухнутися. Кожен шарнір і суглобова ямка мали власний невідновлюваний запас гнучкості, вкарбований у камінь, і кожен рух наближав рахунок до нуля. Тіло поступово заклякало. Коли Челсі дозволила мені поглянути на себе, то практично вичерпала свій ресурс свободи.

— Лебедю, — спромоглася вимовити вона. — Я ж знаю, що ти там.

Її щелепа заклякла в наполовину відкритому стані. Язик німів з кожним словом. В камеру вона не дивилася. Фізично не могла.

— Здається, я знаю, чом’ ти н’відповідаєш. Спр’бую… Спр’бую не приймати бли’ко до серця.

Навколо мене кружляли десятки тисяч прощальних слів, ще мільйон були на відстані витягнутої руки. Що я мусив робити? Обрати щось навмання? Зліпити з них свого монстра Франкенштейна? Всі вони призначалися іншим людям. Підсунути таке Челсі означало б звести прощання до штампів і затертих банальностей. До образ.

— Х’чу сказати, не засмучу’ся. Я знаю, що ти пр’сто… ‘е не твоя пр’вина. Ти б в’дповів, якби міг.

А що я міг сказати? Що взагалі можна сказати людині, яка так швидко помирає в тебе на очах?

— Пр’сто нам’гаюся достукатися, знаєш. Не м’жу змусити себе припинити.

Хоча описи прощань доволі точні, деталі кількох смертей було об’єднано з метою драматизації.

— Прошу… Пр’сто… п’говори зі мною, Лебедю…

Мені хотілося цього понад усе на світі.

— Сірі, я… пр’сто….

Я витратив увесь цей час, намагаючись збагнути — як.

— Забудь, — сказала вона і від’єдналася.

Я щось прошепотів у порожнечу. Уже не пам’ятаю що.

Мені справді хотілося поговорити з нею.

Просто не вдалося знайти відповідного алгоритму.

Ти дізнаєшся правду і збожеволієш від неї.

Олдос Гакслі

Людство сподівалося, що дотепер зможе навіки позбутися сну.

Це ж абсолютно жахливе марнотратство: третину життя кожна людина проводить у несвідомому стані, без думок і відчуттів. Тіло просто спалює енергію, нічого не виробляючи. Тільки подумайте, чого б ми могли досягти, якби кожні п’ятнадцять годин не впадали в безтяму, якби наш мозок лишався притомним і бадьорим із самого дитинства й до останньої межі сто двадцять років потому. Тільки подумайте про вісім мільярдів душ без вимикача і потреби в перепочинку — аж доки не зноситься двигун.

Ми могли б досягти зірок.

Але не вийшло. Хоч нам і вдалося подолати потребу ховатися і чаїтися в темний час доби — єдиними хижаками були ті, яких ми самі оживили, — мозок і досі потребував відпочинку від зовнішнього світу. Пережите потрібно каталогізувати й зберегти, короткочасні спогади перенести до довготривалої пам’яті, вільні радикали витягнути зі схованок серед дендритів. Ми тільки зменшили нашу потребу в сні, але не усунули її — і нерозчинний осад перестою ледь міг вмістити у себе всі сни й примари минулого. Вони корчилися у моїй голові, наче риби, яких викинуло на берег припливом.

Я прокинувся.

Самотньо гойдався у невагомості посеред намету. Міг би заприсягтися: щось поплескало мене по спині. «Залишкова галюцинація, — подумалося мені. — Спецефект будинку з привидами, останній подих морозцю, яким сипнуло шкірою перед пробудженням».

Але це трапилося знову. Я вдарився об виступ бульбашки, стукнувся ще раз, притискаючись до тканини головою та плечима. Зрештою все моє тіло повільно, але неухильно почало сповзати вниз…

«Тезей» прискорювався.

Ні. Напрямок не той. «Тезей» перекочувався, наче загарпунений кит на морських хвилях. Повертався пузом до зірок.

Я викликав КонСенсус і розгорнув на стіні навігаційно-тактичний звіт. Від обрисів корабля відділилася блискуча цятка, що поповзла геть від Великого Бена, залишивши за собою мерехтливу нитку. Я витріщався на неї, доки індикатор не зафіксував 15 «джі».

— Сірі. До мене в каюту, будь-ласка.

Я аж підскочив. Це прозвучало так, наче вампір стояв у мене за спиною.

— Іду.

Релейна станція повільно рухалася навперейми потоку антиматерії з «Ікара». Обов’язок обов’язком, але моє серце стислося від страху.

Попри прагнення Роберта Каннінґема, ми не втікали. «Тезей» накопичував резерви.

Відчинений люк зяяв, наче печера в скелі. Слабке блакитне світло з хребта не проникало всередину. Сарасті був лише силуетом — чорний на сірому тлі — і тільки яскраво-криваві очі, немов котячі, сяяли в навколишньому мороці.

— Заходьте.

З поваги до людського зору вампір посилив короткі хвилі. У приміщенні розвиднілося, однак світло зберігало злегка червонясте забарвлення. Як на «Роршаху», тільки стеля вища.

Я вплив до апартаментів Сарасті. Його обличчя, зазвичай бліде як смерть, зараз так палахкотіло, що здавалося обпеченим сонцем. «Він обжерся, — думалося мені. — Забагато випив». Але вся та кров була його власною. Зазвичай вампіри зберігають її всю глибоко в тілі, використовуючи для життєво важливих органів. У таких питаннях хижаки дуже ефективні. Периферійні тканини вони омивали вряди-годи, коли рівень лактату ставав надто високим.

Або коли вони полювали.

Він приставив голку до свого горла й у мене на очах впорснув собі три кубічні сантиметри прозорої рідини. Його антиевклідики. Мені стало цікаво, як часто йому доводиться вдаватися до них тепер, коли він втратив віру в імплантати. Вампір витягнув голку і сховав шприц до футляра, що геконом розпластався на зручній стійці. Барви його обличчя потьмяніли, відступаючи в глибину. Шкіра знову стала вощаною і мертвотною.

— Ви тут як офіційний спостерігач, — сказав Сарасті.

Я й спостерігав. Його каюта була облаштована ще скромніше, ніж моя. Жодних особистих речей. Навіть звичної труни, вистеленої загорнутим у поліетилен дерном. Нічого, окрім двох комбінезонів, торби з предметами гігієни і від’єднаної оптоволоконної пуповини завтовшки з мій мізинець, що гойдалася, наче хробак у формаліні. Лінія зв’язку Сарасті з Капітаном. «Навіть не кортикальний штекер», — пригадалося мені. Кабель підключався просто до довгастого мозку, до стовбура. Що ж, доволі логічно, адже саме там сходяться всі нервові сплетіння, а отже, ширина пропускної смуги максимальна. Однак думка про те, що Сарасті з’єднується з кораблем через рептильний мозок, трохи непокоїла.

На стіні спалахнуло два зображення, дещо викривлених через увігнутість поверхні: П’ятірня і Кулак у суміжних камерах. Під кожним із прибульців невеликі таблиці заповнювалися загадковими життєвими показниками.

Викривлення відволікало мене. Я зазирнув у КонСенсус, щоб побачити правильне зображення, але нічого не знайшов. Сарасті прочитав це на моєму обличчі.

— Закритий канал.

Тепер уже навіть пересічний глядач помітив би, що шифратори хворі і пошарпані. Вони плавали посередині вольєрів, безцільно гойдаючи сегментованими мацаками. Плівчасті шматки — певно, кутикули — облазили з їхніх шкір, надаючи істотам неохайного, занедбаного вигляду.

— Щупальця постійно рухаються, — зауважив Сарасті. — Роберт каже, що це сприяє циркуляції.

Я кивнув, не відриваючи погляду від дисплея.

— Істоти, здатні подорожувати між зорями, не можуть виконувати навіть базових метаболічних функцій без того, щоб постійно смикатися, — він похитав головою. — Неефективно. Примітивно.

Я поглянув на вампіра. Той зосередився на наших бранцях.

— Непристойно, — сказав він і ворухнув пальцями.

На стіні відкрилося нове вікно: протокол Розетта, ініціалізація. За кілька кілометрів від нас мікрохвилі затопили клітки.

Я нагадав собі: «Не втручатися. Тільки спостерігати».

Хай як ослабли шифратори, але вони не могли не зреагувати на біль. Вони знали цю гру і вивчили її правила: притулилися до сенсорних панелей і благали милосердя. Сарасті просто повторив кілька кроків з попередньої послідовності. Шифратори знову все виконали, купивши собі кілька секунд перепочинку за старі докази й теореми.

Сарасті клацнув язиком, а тоді сказав:

— Тепер вони генерують рішення значно швидше, ніж раніше. Як думаєте, вони звикли до мікрохвиль?

На дисплеї з’явилося нове повідомлення; десь неподалік пролунав сигнал тривоги. Я поглянув на Сарасті, а тоді знову на повідомлення: яскраве бірюзове коло, навколо якого пульсував червоний німб. Ця форма вказувала на атмосферну аномалію. Колір означав кисень.

На мить я розгубився. Кисень? Чому на кисень вмикається сигнал тривоги? Але потім згадав: шифратори — анаероби.

Сарасті помахом руки заглушив сигнал.

Я прочистив горло.

— Ви отруюєте…

— Дивіться. Їхня активність постійна. Не змінюється.

Я сковтнув. Просто спостерігати.

— Це страта? — запитав я. — Убивство з милосердя?

Сарасті глянув повз мене і посміхнувся.

— Ні.

Я опустив погляд.

— Що ж тоді?

Він вказав на дисплей. Я озирнувся, рефлективно підкорившись.

Щось прокололо мою руку, наче цвях під час розп’яття.

Я закричав. Хвилі болю прокотилися до плеча. Не замислюючись, я відсмикнув руку, й ніж розітнув мою плоть, наче акулячий плавець воду. Кров порснула і зависла у повітрі, хвостом комети окресливши відчайдушний помах моєї руки.

Раптом жар опік мене ззаду. Шкіра на спині горіла. Я знову закричав і засмикався. У повітрі закружляла вуаль з кривавих крапель.

Дивом я опинився в коридорі, тупо витріщаючись на правицю. Долоню було розпанахано на дві частини, й вона тепер звисала із зап’ястя скривавленими двопалими шматками. З порваних країв витікала кров — і не падала. Крізь туман болю і збентеження я бачив, як до мене наближається Сарасті. Його обличчя колихалося переді мною, то розпливаючись, то набуваючи чіткості, налите чи то його, чи моєю кров’ю. Очі вампіра здавалися яскраво-червоними дзеркалами — ті очі були машиною часу. Навколо них клубочилася темрява, і півмільйона років враз розчинилися. Я став просто ще одним шматком м’яса в африканській савані, якому за мить розірвуть горло.

— Ти усвідомлюєш проблему? — запитав Сарасті, насуваючись на мене. Великий краб-павук висів за його плечем. Попри біль, я спробував придивитися: один з піхотинців Бейтс цілиться в мене. Я наосліп відштовхнувся, випадково потрапив ногою на сходинку і сторчголов полетів униз, у коридор.

Вампір мчав за мною. Його обличчя викривило те, що в людини можна було б назвати усмішкою.

— Ти відчуваєш біль і відволікаєшся на нього. Ти зосереджуєшся тільки на ньому. Зосереджений на одній загрозі, ти не помічаєш іншої.

Я здригнувся. Багряний туман застилав мені очі.

— Що більше ти знаєш, то менше сприймаєш. Автомат упорався б краще.

«Юкка збожеволів, — подумав я. — У нього дах поїхав. — А тоді: — Ні, він мігрант. Завжди був мігрантом…»

— Робот упорався б краще, — м’яко сказав він.

«…і вампір ховався кілька днів. Заліг на дно. Ховався від здобичі.

На що він ще здатен?»

Сарасті підняв руки, потрапляючи у фокус мого зору й зникаючи з нього. Я гупнувся об щось, штовхнув навпомацки, відскочив геть крізь тьмавий морок, що клубочився довкола мене, і стривожені голоси. Вдарився потилицею об якийсь металевий предмет і перевернувся.

Дірка, нора. Сховок. Я пірнув усередину. Розірвана кість дохлою рибою вдарилася об край люка. Я скрикнув і звалився у барабан. Монстр не відставав.

Перелякані крики, дуже близько.

— Цього не було в плані, Юкко! Цього не було у клятому плані! — репетувала розгнівана Сьюзан Джеймс.

Аманда Бейтс гарикнула:

— Ану зупинися! Стій, нахуй!

Майор вискочила на палубу, щоб втрутитися в бійку. Вона налетіла згори — суцільні розігнані рефлекси й карбоплатинові накладки, — але Сарасті просто відсунув її вбік і продовжив наступати.

— То ось що ти мав на увазі? — кричала Джеймс із темного незрозумілого сховку. — Оце твоя попередня обробка?

Сарасті струснув мене.

— Ти тут, Кітоне?

Моя кров заляпала йому обличчя, наче краплями дощу. Я щось белькотів і плакав.

— Ти чуєш? Ти бачиш?

І зненацька я побачив. Враз усе набуло чіткості. Сарасті взагалі не говорив. Сарасті більше не існувало. Нікого не існувало. Я був один у величезному колесі, оточеному зробленими з м’яса об’єктами, що рухалися самі по собі. Деякі з них були загорнуті у шматки тканини. Дивні безглузді звуки долинали з дірок у їхній верхній частині. Були там і інші штуки: бугри, виступи й щось на кшталт мармурових кульок чи чорних ґудзиків, вологих і блискучих, встромлених у м’ясо. Вони виблискували, сіпалися й ворушилися, неначе намагалися втекти.

Я не міг збагнути звуків, які продукувало м’ясо, але чув голос нізвідки. То був наче голос Бога, і я не міг не розуміти його.

— Вилазь зі своєї кімнати, Кітоне, — шипів він. — Припини транспонувати, інтерполювати й аналізувати — чи як ти це називаєш. Просто слухай. Хоч раз у своєму бісовому житті зрозумій щось. Збагни, що від цього залежить твоє життя. Ти чуєш, Кітоне?

Я не можу розповісти, що сказав той голос. Знаю тільки, що я почув.

Ти ж так багато вкладаєш у нього, правда? Він підносить тебе над усіма сущими тваринами, робить тебе особливим. Гомо сапієнс — так ти себе називаєш. Людина розумна. А чи маєш ти бодай приблизне уявлення, що таке цей розум, яким ти так захоплено вихваляєшся? Чи знаєш хоча б, навіщо він потрібен?

Певно, ти гадаєш, що розум дає тобі свободу волі. Мабуть, ти забув, що сновиди розмовляють, водять машини, скоюють злочини і замітають сліди, перебуваючи весь час у несвідомому стані. Мабуть, ніхто не сказав тобі, що навіть ті, хто прокинувся, лишаються рабами, що заперечують реальність?

Зроби свідомий вибір. Поворуши вказівним пальцем. Надто пізно! Сигнал уже проминув лікоть. Твоє тіло почало діяти за півсекунди до того, як твоє свідоме «я» вирішило це зробити, бо «я» насправді нічого не вирішувало; щось інше запустило твоє тіло, надіславши гомункулу, що сидить у голові, лише коротку аналітичну записку (уже постфактум). Маленька людинка, пихата підпрограма, яка вважає себе особистістю, плутає взаємозв’язок з обумовленістю: вона читає записку й бачить, що палець ворушиться. А тому вважає, що одне надало руху іншому.

От тільки вона не головна. Ти не головний. Якщо навіть свобода волі існує, вона не вшанує такого, як ти.

Ну а проникливість? Мудрість? Потяг до знань, доведення теорем, наука, технології та суто людські заняття, які обов’язково мали б спиратися на фундамент розуму? Може, розум би й справді став у пригоді, якби наукові відкриття не зринали з підсвідомості, не поставали у снах, не сходили, як просвітлення, після нічного спочинку. Перше правило науковця, що зайшов у глухий кут: припини обдумувати проблему. Займися чимось іншим. Щойно ти перестанеш усвідомлювати проблему, рішення прийде само собою.

Кожен піаніст знає, що найкращий спосіб зіпсувати виступ — замислюватися про те, що саме роблять твої пальці. Кожен танцюрист і акробат розуміє, що потрібно відпустити розум і дозволити тілу діяти самостійно. Кожен водій авто прибуває на потрібне місце, не запам’ятовуючи ні зупинок, ні поворотів, ні доріг, якими діставався туди. Ви всі сновиди — байдуже, переживаєте творче піднесення чи втисячне виконуєте буденну роботу. Ви всі сновиди.

Навіть не згадуй про тривале навчання. Не заїкайся про місяці свідомих тренувань, які знадобилися для несвідомого виступу, чи про роки навчання й експериментів, що увінчалися покладеною в подарункову коробочку еврикою. Що з того, що всі твої уроки вивчені свідомо? Хіба це доводить, що немає іншого шляху? Уже понад сотню років евристичні програми вчаться на основі досвіду. Машини освоїли шахи, автомобілі навчилися керувати самі собою, статистичні програми висувають проблеми й пропонують шляхи до їхнього вирішення. А ти й досі вважаєш, що єдиний спосіб навчитися пролягає через розум? Ви кочівники кам’яної доби, що ведуть маргінальне існування у савані й заперечують саму можливість сільського господарства, тому що ваші батьки задовольнялися мисливством і збиральництвом.

Хочеш знати, навіщо потрібна свідомість? Хочеш знати, яку єдину функцію вона насправді виконує? Свідомість — допоміжні колеса на дитячому велосипеді. Ти не можеш побачити обидва аспекти куба Неккера водночас, тож вона допомагає тобі сфокусуватися на одному й ігнорувати інший. Ось такий трохи придуркуватий спосіб аналізувати реальність. Але ж завжди краще бачити усі сторони предмета. Ну ж бо, спробуй. Розфокусуйся. Це наступний логічний крок.

Ох, але ж ти не можеш. Щось тобі заважає.

І воно чинить опір.

Еволюція не має дару передбачення. Тільки складні системи здатні розробити власний порядок денний. А мозок махлює. Контури зворотного зв’язку розвиваються, щоб підтримувати стабільне серцебиття, але потім мозок піддається спокусі ритму й музики. Збудження, викликане фрактальними візерунками, алгоритми, якими послуговуються для вибору середовища існування, перетворюються на мистецтво. Задоволення, яке колись потрібно було крок за кроком здобувати, просуваючись шляхом еволюційного розвитку, тепер приносила марна інтроспекція. Естетика постає з трильйона допамінових рецепторів, і система виходить за межі звичного моделювання організму — вона починає моделювати сам процес моделювання. Споживає все більше обчислювальних ресурсів, тоне в нескінченній рекурсії й недоречних симуляціях. Як паразитичне ДНК, що проростає в кожному природному геномі, система зберігається, розмножується і не виробляє нічого, крім себе самої. Метапроцеси розцвітають, наче ракові пухлини, прокидаються і називають себе «я».

Система слабне, сповільнюється. Їй тепер потрібно більше часу для сприйняття — щоб оцінити вхідні дані, перетравити їх, обміркувати, як і личить розумному створінню. Але коли твій шлях перетинає паводок чи з трави вискакує лев, новомодна самосвідомість перетворюється на недоступну примху. Стовбур мозку впорається краще. Він бачить небезпеку, перехоплює керування тілом й реагує в сотні разів швидше, ніж товстий стариган, що сидить у директорському кріслі нагорі. Однак з кожним поколінням йому все складніше виконувати роботу в обхід скрипучої неврологічної бюрократії.

Одержиме собою на межі психозу «Я» тринькає енергію й обчислювальну потужність. Шифраторам цього не потрібно, шифратори куди економніші. У них простіша біохімія і менші мізки, вони позбавлені знарядь, корабля і навіть частини власного метаболізму — і все одно вони обводять тебе навколо пальця. Перебуваючи навидноті як на долоні, вони все одно ховають розмову, навіть коли ти знаєш, що саме вони кажуть. Вони обертають твої знання проти тебе. Мандрують між зірками. Ось на що здатен інтелект, не обтяжений самосвідомістю.

Як бачиш, «я» — це не робочий розум. Для Аманди Бейтс слова «Я не існую» є безглуздими; але коли те саме повторюють її глибинні процеси, то вони просто повідомляють, що паразит помер. Вони кажуть, що тепер вільні.

Якби людський мозок було влаштовано настільки просто, щоб ми могли його зрозуміти, то ми самі були б настільки простими, що нічого не змогли б зрозуміти.

Емерсон П'ю

Сарасті, ти кровопивця.

Я впираюся лобом у коліна. Чіпляюся за зігнуті ноги, наче за гілку, що звисає над проваллям.

Ти підступна сволота. Жорстокий монстр-садист.

Моє дихання клекотіло, натужні гучні хрипи майже заглушали стугоніння крові у вухах.

Ти порвав мене на шмаття, змусив обісцятися й обісратися. Я ридав, наче налякане дитя, а ти, паскудо, нічна почваро, роздягнув мене догола, потрощив мої інструменти, забрав усе, що я мав, щоб хоч якось розуміти людей навколо. Тобі зовсім не обов'язково було це робити, смердюча потворо, але ж ти й так це знав, правда? Тобі просто хотілося погратися. Я вже бачив таких, як ти, раніше — кішку, що бавиться з мишею: то зловить, то відпустить, дасть відчути смак свободи й знову схопить. Укусить, але не надто сильно, щоб убити — рано ще! Нехай мишка накульгує, може, в неї нога підвернута чи пузо продірявлене, але нічого, вона досі бореться, досі біжить, повзе чи волочиться так швидко, як тільки може, доки ти знову не наздоганяєш. І знову. Адже це так весело, тебе розважає процес, садистський ти шмат гівна.

Ти посилав нас у тенета тієї пекельної штуки, і вона також гралася з нами. Може, ви працюєте в парі, адже вона відпустила мене, як і ти. Відпустила назад у твої обійми, а ти здер з мене все, перетворивши на жалюгідну беззахисну тварину з половиною мозку. Я не можу ні аналізувати, ні перетворювати, ні навіть говорити, а ти…

Ти…

Нічого особистого, правда ж? Ти навіть не ненавидиш мене. Просто стомився тримати в собі агресію, стомився стримуватися, коли навколо стільки м'яса, а більше немає кого відірвати від роботи. У цьому й полягає моя місія, так? Не синтезист, не провідник. Навіть не гарматне м'ясо чи підсадна качка. Я лише те, об щоб ти можеш гострити кігті.

Як боляче… Боляче навіть дихати.

І так самотньо.

Сітка тиснула на вигин спини і легко, наче вітерець, штовхала мене вперед, а потім знову підхоплювала. Я повернувся до свого намету. Правиця свербіла. Я спробував зігнути пальці, але вони були замуровані в бурштин. Помацавши лівою рукою праву, я відчув пластиковий панцир, що доходив до ліктя.

Розплющив очі. Темрява. Десь у районі передпліччя поблимували позбавлені сенсу числа й червоний світлодіод.

Не пам’ятаю, як опинився тут. І не пригадую, щоб хтось мене латав.

Потрощений. Мене понівечили. Це я пам’ятав. Мені хотілося померти. Хотілося згорнутися клубком і лежати, доки не здохну.

Минула вічність, перш ніж я змусив себе розігнутися. Я випростався і дозволив крихітній інерції штовхнути мене на туго натягнуту тканину намету. Зачекав, доки відновиться дихання. Здавалося, на це знадобилися години.

Я відкрив на стіні вікно КонСенсусу й підключився до барабана. Тихі голоси. Яскраве світло на стіні пекло мені очі, ледь не випалюючи їх. Я вимкнув візуальний зв’язок і слухав слова у темряві.

— …фаза? — запитав хтось.

Сьюзан Джеймс, відновлена індивідуальність. Я знову знав її: не мішок з м’ясом і не об’єкт.

— Ми вже проходили це, — сказав Каннінґем. Його я також знав. Я знав їх усіх. Хоч би що Сарасті зробив зі мною, хоч би як далеко закинув з моєї «китайської кімнати», якимось дивом я до неї повернувся.

Здається, цей факт мав би справити на мене сильніше враження.

— …тому що, по-перше, якби він і справді був настільки шкідливим, природний відбір просто викорчував би його, — продовжувала Джеймс.

— У тебе наївне розуміння еволюційного процесу. Немає такого поняття, як виживання найсильніших. Виживання найадекватніших — можливо. Байдуже, наскільки рішення є оптимальним. Важливо, наскільки воно перевершує альтернативи.

І цей голос я знав. Він належав демону.

— Ну, ми ж доволі непогано перевершуємо альтернативи, — відлуння обертонів у голосі Джеймс підказувало, що лунає хор: уся Банда висловлювала свій протест.

Я не міг у це повірити. Мене щойно покалічили, побили у них на очах, а вони базікають про біологію?

«Може, Джеймс боїться заговорити про щось інше, щоб не стати наступною», — подумав я.

Або їй просто начхати на те, що зі мною трапилося.

— Так, — відповів Сарасті, — ваш інтелект певною мірою компенсує самосвідомість. Але ви схожі на безкрилих птахів на віддаленому острові. Не те, щоб ви насправді були такі довершені. У вас просто немає реальних конкурентів.

Більше ніяких обірваних мовленнєвих зворотів. Жодних лаконічних фраз. Мігрант випустив пару й розслабився. Тепер йому було все одно, бачить його хтось чи ні.

— Ви? — прошепотіла Мішель. — Не ми?

— Ми вибули з гонки хтозна-коли, — сказав нарешті демон. — Не наша провина, що вас це не влаштувало.

— Ласкаво просимо до нас, — знову Каннінґем. — Ти зазирала до Кі…

— Ні, — відрубала Бейтс.

— Задоволені? — запитав демон.

— Якщо ви про піхотинців, то я рада, що ви від них відчепилися, — сказала Бейтс. — А якщо ви про… Це абсолютно неприпустимо, Юкко.

— Я так не думаю.

— Ви напали на члена екіпажу. Якби у нас була гауптвахта, ви б там просиділи до кінця польоту.

— Це не військовий корабель, майоре. І ви не командир.

Мені не потрібно було вмикати дисплей, щоб побачити, що Бейтс про все це думала. Але було в її мовчанні щось іще, щось, що змусило мене таки увімкнути камеру на барабан. Я примружився від болісного світла, знизив рівень яскравості, аж доки від зображення не лишилися тільки легкі пастельні мазки.

Так. Бейтс. Ступила зі східців на палубу.

— Бери стілець і сідай, — гукнув Каннінґем зі свого місця. — Ми тут старі хіти слухаємо.

Щось із нею було не так.

— Мене вже дістала ця пісня, — відказала Бейтс. — Ми її затерли до дірок.

Навіть тепер, коли мої інструменти було потрощено й розбито, а рівень сприйняття ледь перевершував людський, я зауважив зміну. Тортури бранців і напад на члена команди — це стало для неї точкою неповернення. Інші цього не помітили. Вона добре приховувала свої почуття. Але навіть крізь тьмяні тіні на моєму екрані я бачив, що її топологія палахкотить неоном.

Аманда Бейтс не просто міркувала про зміну командування. Єдиним питанням для неї було: «Коли?»

Всесвіт був замкнутим і концентричним.

Мій крихітний притулок розташувався у центрі. За його межами простягався інший світ — там верховодить монстр і патрулюють його лакеї. А за ним був іще один, в якому причаїлося щось жахне і незбагненне, готове ось-ось нас поглинути.

І більше нічого не залишилося. Земля стала примарною, недоречною для цього закутка космосу гіпотезою. Я не бачив жодного місця, куди б її можна було припасувати.

Тривалий час я залишався в центрі всесвіту. Переховувався. Не вмикав світла. Не їв. Я вилазив зі свого намету, тільки щоб справити нужду в туалеті біля фабрики, і то лише тоді, коли на хребті нікого не було. Всю спалену спину вкривали болючі пухирі, наче зерна кукурудзи в качані. Вони лускали від найменшого дотику.

Ніхто не стукав до мене у двері, не викликав через КонСенсус. Та я б і не відповів, навіть якби й викликали. Може, вони здогадувалися про це. Можливо, трималися оддалік з поваги до моєї приватності і шкодуючи про мою ганьбу.

А може, їм просто було пофігу.

Інколи я визирав назовні, щоб поглянути на тактичний дисплей. Я бачив, як «Скілла» й «Харібда» піднімаються в аккреційний пояс і повертаються, тягнучи в мішку реакційну масу. Я спостерігав, як релейний супутник дістається місця свого призначення серед порожнечі і як потік квантових часточок антиматерії тече до баків «Тезея». Матерія і квантові числа, поєднуючись у фабрикаторах, поповнювали наші резерви й кували знаряддя, яких потребував Юкка Сарасті для реалізації свого генерального плану (хай би в чому б він полягав).

А може, він програє. Може, «Роршах» уб’є всіх нас, але після того, як пограється з Сарасті так, як вампір грався зі мною…. Можливо, це було б навіть весело. Або спершу почнеться повстання Бейтс, і вона навіть переможе. Можливо, вона вб’є монстра, візьме на себе командування кораблем і відведе нас у безпечне місце.

Але потім я пригадав: всесвіт замкнутий і дуже маленький. А тому тікати, власне кажучи, немає куди.

Я прикладав вухо до звукових каналів корабля. Чув стандартні розпорядження хижака, притишені розмови серед здобичі. Я завжди тільки слухав і ніколи не дивився: відеозв’язок наповнив би мій намет світлом, залишивши мене голим і незахищеним. Тож я слухав у темряві, як інші перемовлялися між собою. Тепер це траплялося нечасто. Можливо, багато всього вже було сказано. Можливо, нічого більше не лишалося, окрім як вести зворотний відлік часу. Іноді минали години, а я не чув нічого, окрім кашлю чи хмикання.

А коли вони розмовляли, то ніколи не згадували мого імені. Тільки раз я чув натяк на своє існування.

Тоді Каннінґем розмовляв із Сашею про зомбі. Я підслухав їх на кухні під час сніданку. Вони виявилися на диво балакучими. Саша давно вже не виходила, тож тепер намагалася надолужити згаяний час. З якихось причин Каннінґем дозволив їй це зробити. Можливо, його страхи трохи вляглися, а може, Сарасті відкрив йому свій генеральний план. Або ж Каннінґем просто хотів відволіктися від думок про навислу загрозу.

— Тобі байдуже до того? — запитала Саша. — Що твій розум, те, що робить тебе тобою, — лише різновид паразита?

— Забудь про розум, — сказав він їй. — Уяви, що в тебе є пристрій, призначений для стеження, скажімо, за космічними променями. Що трапиться, якщо ти розвернеш його сенсори таким чином, що вони будуть спрямовані не на небо, а всередину самого пристрою? — Він відповів сам, перш ніж вона встигла промовити бодай слово. — Він все одно робитиме те, для чого його побудували. Він вимірюватиме космічні промені, хоч більше й не дивитиметься на них. Він аналізуватиме власні нутрощі в термінах космічного випромінювання, бо вважатиме, що це правильно і природно, бо він просто не може інакше дивитися на речі. Але ж це хибні терміни. Тому система сприймає себе неправильно. Тож, можливо, йдеться не про великий і славетний еволюційний стрибок, а просто про виробничий брак.

— Але ж ти біолог. Ти краще за інших знаєш, що матуся мала рацію. Мозок — страшенний пожирач глюкози. Все, що він робить, коштує організму доволі дорого.

— Шо ж, так воно і є, — визнав Каннінґем.

— Отже, свідомість таки має для чогось прислужитися. Вона недешева, і якби лише поглинала енергію, не приносячи при цьому жодної користі, еволюція вже давно б її позбулася.

— Може, вона це і робить. — Він замовк: мабуть, щось жував чи затягався цигаркою. — Шимпанзе розумніші за орангутангів. Ти знала про це? У них вищий коефіцієнт енцефалізації[90]. Але вони не завжди впізнають себе у дзеркалі. А ось орангутанги — впізнають.

— І який ти з цього робиш висновок? Що розумніша тварина, то нижчий рівень самосвідомості? Шимпанзе стають нерозумними?

— Або ставали, перш ніж ми все не законсервували.

— Тоді чому ж цього не трапилося з нами?

— А чому ти вважаєш, що не трапилося?

Питання було таким очевидним і дурним, що Саша не знала, що на нього відповісти. Я міг лише уявити, як у неї від сторопіння відкрився рот.

— Ти не до кінця обдумала запитання, — сказав Каннінґем. — Ми ж не говоримо про якогось зомбі, який вештається околицями, витягнувши вперед руки і бурмочучи математичні теореми. Розумний автомат зіллється з тлом. Він спостерігатиме за людьми навколо, імітуватиме їхню поведінку, поводитиметься, як і всі решта. І весь цей час не усвідомлюватиме, що робить. Не усвідомлюватиме навіть власного існування.

— Але навіщо йому завдавати собі клопоту? Що спонукатиме його до цього?

— Коли ти відсмикуєш руку від відкритого полум’я, то яка різниця, робиш ти це від болю чи через якийсь алгоритм зворотного зв’язку, що наказує відсахнутися, коли тепловий потік сягає критичної температури? Природний відбір не переймається мотиваціями. Якщо мімікрія збільшує шанси на виживання, то природа віддасть перевагу тим, хто мімікрує краще. Підтримуй ілюзію достатньо довго — і ніхто не помітить такого зомбі серед натовпу. — Знову запала тиша: біолог щось жував. — Він навіть може брати участь у розмові на кшталт нашої, писати додому листи, копіювати людські почуття, не маючи ні найменшого поняття про власне існування.

— Ну, не знаю, Робе. Це здається якось…

— О, маскування не обов’язково буде бездоганним. Наш персонаж може виявитися надміру балакучим або ж час від часу скочуватися до розлогих пояснень. Але ж справжні люди також так поводяться, хіба ні?

— І згодом зовсім не лишиться справжніх людей. Тільки роботи, які вдають, що їм не байдуже.

— Можливо. Це залежить також від динаміки чисельності населення. Але мені здається, що якщо автомати й позбавлені чогось, так це насамперед співчуття; якщо насправді ти не можеш відчувати, то не можеш і співчувати іншому, навіть якщо намагаєшся вдавати, що тобі не байдуже. У зв’язку з цим цікаво відзначити величезну кількість соціопатів у вищих ешелонах влади. Наскільки безжалісність і крайній егоїзм вихваляються в стратосфері, настільки ж будь-хто, хто виявить такі риси на Землі, ризикує потрапити за ґрати разом з реалістами. Неначе суспільство модифікується зсередини.

— Ой, та годі тобі. Суспільство завжди було доволі… Зачекай, ти хочеш сказати, що світова корпоративна еліта позбавлена свідомості?

— Господи, ні. Зовсім ні. Певно, вони тільки ступили на цей шлях. Як шимпанзе.

— Так. Але соціопати погано маскуються.

— Може, ті, кому поставили офіційний діагноз, і не дуже вправні. Але вони за визначенням становлять нижчий сорт. Інші ж надто розумні, то ж їх так просто не спіймаєш. А справжні роботи впоралися б іще краще. Окрім того, коли ти стаєш достатньо впливовим, то більше не мусиш поводитися, як інші люди. Це інші люди починають поводитися, як ти.

Саша свиснула.

— Ого. Бездоганний лицедій.

— Чи не дуже бездоганний. Схоже на одного нашого знайомого?

Цілком можливо, вони говорили про когось іншого. Але це було найближчим до прямого посилання на Сірі Кітона з усього, що я почув за довгі години підслуховування. Ніхто інший не згадував про мене, навіть побіжно. Статистично це було малоймовірно, зважаючи на те, що я пережив у всіх них на очах; хоча б хтось мусив щось сказати. Можливо, Сарасті наказав їм не обговорювати цієї події. Не знаю чому. Але тепер стало очевидним, що принаймні певний час вампір контролював мою взаємодію з іншими. Тепер я заховався, але ж він знав, що я щось та підслухаю. Можливо, з певних причин він не хотів, щоб моє спостереження виявилося… забрудненим…

Він міг просто відключити мене від КонСенсусу. Але не зробив цього. А отже, він досі хотів, аби я був в курсі.

Зомбі. Автомати. Довбана свідомість.

«Хоч раз у своєму бісовому житті зрозумій бодай щось».

Він мені це сказав. Чи щось інше сказало. Під час нападу.

«Зрозумій, від цього залежить твоє життя».

Так, неначе він робив мені послугу.

А потім він лишив мене самого. І, вочевидь, наказав іншим зробити те саме.

«Ти чуєш, Кітоне?»

І він не відключив мене від КонСенсусу.

Сторіччя нарцисизму. Тисячоліття мастурбації. Від Платона до Декарта, до Докінза й до Ранди. Душі, агенти-зомбі й кваліа[91]. Колмогоровська складність[92]. Свідомість як божественна іскра. Свідомість як електромагнітне поле. Свідомість як функціональний кластер.

Я досліджував усе.

Веґнер[93] вважав свідомість коротким резюме. Пенровз[94] вловлював її у переспіві приручених електронів. Норретрендерс[95] називав свідомість полудою; Казим — витоком з паралельного всесвіту. Метцінґер[96] заперечував саме її існування. Штучні Інтелекти повідомили, що збагнули її суть, а тоді заявили, що не здатні нам її пояснити. Зрештою, Гедель[97] мав рацію: жодна система не здатна цілковито себе зрозуміти.

Навіть синтезисти не змогли її відтворити. Балки, що несли основне навантаження, просто не витримали напруги.

Я збагнув, що всі вони дещо випустили з уваги. Усі ці теорії, уся ця маячня, експерименти й моделі намагалися довести, що таке свідомість, але ніхто з них не пояснив, навіщо вона взагалі. Це нікому не було потрібно, адже й так очевидно, що свідомість робить нас тими, ким ми є. Вона дозволяє нам бачити красу й потворність. Вона підносить нас до величного королівства духу. О, було, звісно, кілька аутсайдерів — Докінз, Кіо, якісь письменники-графомани, що заслужили забуття, — які цікавилися причиною: чому не комп’ютер з плоті і нічого більше? Чому позбавлені свідомості системи за визначеннями нерозумні? Але їхні голоси ніколи не здіймалися над натовпом. Цінність того, ким ми є, була такою банально очевидною, що ніхто й ніколи по-справжньому не ставив її під сумнів.

І все ж у головах лауреатів і кожного стурбованого п’ятнадцятирічного підлітка на планеті продовжували роїтися питання. Я лише хімія? Чи магніт в ефірі? Я є чимось більшим, ніж мої очі, вуха та язик; я — маленька людинка, що ховається за цими органами й визирає на світ ізсередини. Але хто ж тоді дивиться його очима? До чого все зводиться? Хто я? Хто я? Хто я?

Чорт, що за дурне запитання. Я міг би відповісти на нього за одну секунду, якби Сарасті не змусив мене зрозуміти.

Тільки загубившись, ми починаємо розуміти себе.

Торо

Ганьба випатрала мене й лишила порожнім. Мені було начхати, чи бачив мене хтось. Мені було начхати, в якому стані мене бачили. Цілими днями я кружляв у своєму наметі, згорнувшись клубком і вдихаючи власний сморід, доки всі решта займалися приготуваннями згідно з наказами мого ката. Аманда Бейтс — єдина, хто бодай символічно протестувала проти того, що робив зі мною Сарасті. Інші просто опустили очі, стулили пельки й мовчки виконували те, що їм наказували: зі страху чи з байдужості, я не міг сказати.

Це було ще однією проблемою, якою я перестав перейматися.

Тим часом гіпс на моїй руці розійшовся, наче розірваний молюск. Я ледь підкрутив світло, лише щоб оцінити роботу; моя залатана долоня чухалася й полискувала у пітьмі. Від зап’ястка тягнулася надто довга і надто глибока лінія долі. Потім я повернувся до порожнечі і до похмурої, непереконливої ілюзії безпеки.

Сарасті хотів, щоб я повірив. Чомусь він вважав, що мені в цьому допоможуть моє каліцтво і приниження. Він гадав, що зламаний і упосліджений, я перетворюся на порожню посудину, яку він зможе заповнити чим заманеться. Хіба ж не в цьому полягала класична техніка промивання мізків? Розчавити свою жертву, а тоді склеїти її докупи згідно з обраними тобою кресленнями і технічними характеристиками? Може, він сподівався, що в мені розвинеться щось на кшталт стокгольмського синдрому, або ж дотримувався якогось свого, незбагненного для звичайнісінького м’яса, плану.

Або він просто збожеволів.

Він зламав мене. А тоді навів власні аргументи. Я пройшов по його сліду з хлібних крихт через КонСенсус і через «Тезей». І тепер, усього за дев’ять днів до випускного, напевно знав лише одне: Сарасті помилявся. Авжеж, помилявся. Я досі не знав, у чому саме, але не було жодних сумнівів. Вампір помилявся.

З якоїсь незбагненної причини це стало єдиною проблемою, якою я переймався.

У хребті — нікого. Тільки Каннінґем бовванів у біомедичному відсіку. Він згорбився над оцифрованими зрізами, вдаючи, що марнує час. Я висів над ним, хапаючись залатаною рукою за горішню сходинку найближчої драбини. Разом з барабаном я повільно кружляв, виписуючи невеликі кола. Навіть згори я бачив напругу в плечах біолога: система застрягла в режимі очікування, довгими годинами гниючи зсередини, доки доля наближається до неї з усім часом світу.

Він підвів голову.

— О, живий.

Я здолав бажання відступити. Заради бога, це ж просто розмова. Спілкування двох людей. Зазвичай люди дають раду балаканині й без твоїх інструментів. Ти зможеш це зробити. Ти впораєшся.

Ну ж бо, спробуй.

Із зусиллям переставляючи ноги, я спускався сходинками, і щомиті на мене сильніше й сильніше тиснув тягар страху. Крізь імлу в очах я спробував прочитати Каннінґему топологію. Може, мені вдалося побачити лише фасад, заглибившись на кілька мікронів. Можливо, він зрадів би будь-кому, хто відволік би його, навіть якщо сам він у цьому й не зізнається.

Або мені просто все це привиділося.

— Як життя? — запитав він, коли я спустився на палубу.

Я знизав плечима.

— Бачу, рука вже загоїлася.

— Не завдяки тобі.

Я справді намагався не дозволити цим словам злетіти зі своїх вуст. Справді.

Каннінґем запалив цигарку.

— Ну, взагалі-то, саме я підлатав тебе.

— А ще ти сидів там і дивився, доки він розривав мене на шмаття.

— Мене там навіть не було, — а за мить додав: — Але, можливо, ти й маєш рацію. Я в будь-якому разі відсидівся б. Я чув, Аманда з Бандою спробували втрутитися й захистити тебе. Від цього нікому не стало краще.

— Тож ти б навіть і не спробував.

— А ти б спробував, якби опинився на моєму місці? Вийшов би беззбройним супроти вампіра?

Я промовчав. Каннінґем довго дивився на мене, пахкаючи цигаркою.

— Тобі добряче дісталося, так? — зрештою запитав він.

— Ти помиляєшся, — відповів я.

— Невже?

— Я не маніпулюю людьми.

— Гм… — схоже, він замислився. — А яке б слово ти вжив?

— Я спостерігаю.

— Ти справді цим займаєшся. Можна навіть сказати, стежиш.

— Я… Я читаю мову тіла.

Сподіваюся, він говорив саме про це.

— Це тільки питання інтенсивності, і ти сам про це добре знаєш. Навіть у натовпі сподіваєшся на певний ступінь приватності. Люди не готові до того, що їхні думки читають по кожному сіпанню очного яблука. — Він тицьнув у повітря цигаркою. — А ти! Ти ж шахрай. Показуєш кожному з нас різне обличчя, і я ладен битися об заклад, жодне з них не є справжнім. А справжній ти, якщо такий взагалі існує, лишається невидимим…

Щось стиснулося у мене під діафрагмою.

— А хто не шахрай? Хто не намагається вписатися, хто не хоче добре ладнати з людьми навколо? У цьому немає нічого злочинного. Заради бога, я синтезист! Я ніколи не маніпулюю змінними.

— Бачиш, у цьому й проблема. Ти маніпулюєш не змінними.

Між нами заклубочився дим.

— Але, підозрюю, ти й сам не можеш цього зрозуміти. — Він підвівся й махнув рукою. Біля нього відкрилося вікно КонСенсуса. — Це не твоя провина. Не можна звинувачувати когось за те, як вони запрограмовані.

— Блядь, відчепися вже від мене, — гаркнув я.

Його мертвотне обличчя залишалося безпристрасним.

Ці слова також зірвалися з мого язика, перш ніж я встиг його прикусити. А потім розлилася повінь:

— Чорт, ви так з ним носитеся, з цим своїм співчуттям. Може, я й ошуканець, але більшість людей ладні заприсягтися, що я зазирнув їм просто в душу. І не потрібно мені це ваше лайно — відчувати мотиви, щоб їх розуміти. Навіть краще, коли ти не можеш цього. Так легше лишатися…

— Неупередженим? — Каннінґем слабко усміхнувся.

— Може, ваше співчуття — лише заспокійлива брехня, ти про це не думав? Може, ви гадаєте, що знаєте, як почувається інша людина, але насправді знаєте лише, як почуваєтеся ви самі. Може, ви ще гірші за мене. Або ми всі просто вгадуємо. Може, єдина різниця полягає в тому, що я не брешу самому собі.

— Вони виглядають так, як ти й уявляв? — запитав він.

— Що? Про що ти взагалі?

— Шифратори. Багатосуглобисті мацаки, що ростуть з центрального вузла. Здається, дуже схоже.

Він нишпорив архівами Шпінделя.

— Я… Насправді ні, — відказав я. — Щупальці в житті гнучкіші. Сегментованіші. І насправді я ніколи не міг як слід розгледіти їхнього тулуба. А як це взагалі пов’язано з…

— А однак доволі близько, еге ж? Такий самий розмір, така сама будова тіла.

— То й що?

— Чому ти не доповів про це?

— Я доповів. Ісаак сказав, що це просто ТМС[98]. Від «Роршаха».

— Ти бачив їх і до «Роршаха». Або принаймні, — продовжив він, — ти побачив дещо, і це налякало тебе й змусило скинути маскування. Ще коли ти шпигував за Полом і Мішель.

Мій гнів випарувався, наче вранішній туман.

— Вони… вони знали?

— Думаю, тільки Ісаак. І він розповів про це лише журналам. Підозрюю, він не хотів втручатися у твої протоколи невтручання. Хоча готовий закластися, більше ти їх удвох не бачив, правда?

Я промовчав.

— Ти вважав, що офіційний спостерігач позбавлений нагляду? — невдовзі запитав Каннінґем.

— Ні, — тихо відповів я. — Думаю, ні.

Він кивнув.

— А відтоді ти їх бачив? Я кажу не про посередні магнітні галюцинації. Я про шифраторів. Чи були у тебе галюцинації після того, як ти побачив одного з них вживу, коли дізнався, як вони насправді виглядають?

Я замислився.

— Ні.

Він похитав головою, утвердившись у певній думці.

— А ти ще той фрукт, Кітоне. І це та людина, яка сама собі не бреше? Навіть зараз ти не знаєш всього того, про що тобі відомо.

— Про що ти взагалі говориш?

— Ти їх розкусив. Мабуть, з архітектури «Роршаха» — форма залежить від функції, так? Тобі якимось чином вдалося збагнути, як виглядають шифратори, ще до того, як хтось із нас їх побачив. Або, принаймні… — він затягнувся; його цигарка спалахнула, наче діод, — частина тебе збагнула. Якийсь набір підсвідомих модулів надривав заради тебе сраку. Але ж вони не можуть показати тобі результатів своєї праці, так? У тебе немає свідомого доступу на ці рівні. Тож одна звивина твого мозку намагається розказати щось іншій, як тільки може. Передає, так би мовити, записки під столом.

— Сліпобачення, — пробурмотів я. Ти просто відчуваєш, куди треба простягнути руку…

— Радше шизофренія. Хіба що ти бачив картинки, а не чув голоси. Ти бачив картинки. І все одно не зрозумів.

Я кліпнув.

— Але як міг би я… Тобто…

— Ти що, подумав, що на «Тезеї» завелися привиди? Що шифратори телепатично спілкуються з тобою? Те, що ти робиш, важливо, Кітоне. Тобі сказали, що ти тільки стенографіст, у тебе вдовбали стільки шарів абсолютного невтручання, але тобі все одно довелося взяти ініціативу в свої руки, так? Довелося самостійно обмірковувати проблему. Єдине, чого ти не зміг, — це визнати усвідомлене. — Каннінґем похитав головою. — Сірі Кітоне. Поглянь, що вони з тобою зробили.

Він торкнувся свого обличчя.

— Поглянь, що вони зробили з усіма нами, — прошепотів він.

Я побачив Банду, яка кружляла посеред темної оглядової сфери. Коли я зазирнув туди, вона гойднулася вбік, щоб дати мені місце, і пристебнулася до стіни.

— Сьюзан? — запитав я. Я й справді не міг більше їх розрізнити.

— Я покличу її, — сказала Мішель.

— Ні, все гаразд. Я хотів би поговорити…

Але Мішель уже зникла. Розпливчаста постать хитнулася переді мною і сказала:

— Зараз їй хотілося б побути наодинці.

Я кивнув.

— А ти?

Джеймс знизала плечима.

— Я не проти поговорити. Хоча й здивована, що ти досі готуєш свої звіти після…

— Я… Зовсім ні. Це не для Землі.

Я роззирнувся. Не було на що дивитися. Потьмарюючи краєвид сірою плівкою, сферу ізсередини вистилала сітка Фарадея. Посеред неба чорною пухлиною нависав Бен. Я міг розгледіти з дюжину потьмянілих інверсійних слідів на тлі нечітких хмарних смуг, темно-червоних, аж чорних. Сонце моргнуло за плечем Джеймс — яскрава цятка, що розсіюється на численні веселки, варто лише повернути голову. Ось, власне, і все. Світло зірок не проникало крізь сітку, як і відблиски більших, темніших часток аккреційного пояса. А мільярди бляклих плямок широконосих механізмів і зовсім зникли.

Когось це може заспокоювати, подумалося мені.

— Гидкий краєвид, — зауважив я.

«Тезей» міг легко спроектувати чіткіше зображення на купол, і воно було б реальнішим від реального.

— Мішель подобається, — сказала Джеймс. — Почуття, які він викликає. А Дробарю подобаються дифракційні ефекти та інтерференційні візерунки.

Якийсь час, огорнуті тьмяним світлом, що сочилося з хребта, ми вдивлялися в порожнечу. На цьому тлі проступав нечіткий профіль Джеймс.

— Ти мене підставила, — зрештою сказав я.

Вона поглянула на мене.

— Що ти маєш на увазі?

— Ви ж обговорювали це все за моєю спиною, правда? Усі ви. Але не ввели мене в курс справи, доки я не пройшов… — як там вона казала? — попередньої підготовки. Усе було сплановано, щоб вивести мене з рівноваги. А потім Сарасті ні сіло ні впало накинувся на мене і…

— Ми не знали цього, доки не увімкнувся сигнал тривоги.

— Сигнал?

— Коли він змінив газову суміш. Ти ж мав почути її. Хіба ти не тому там опинився?

— Він викликав мене до свого намету. І наказав дивитися.

Вона похмуро глянула на мене.

— Ти не намагався спинити його?

Я не міг відбитися від звинувачень у її голосі.

— Я просто… спостерігав, — слабко відказав я.

— Я думала, що ти намагався спинити його, щоб… — вона похитала головою. — Думала, тому він на тебе накинувся.

— Хочеш сказати, що це не було підлаштовано? Що ти не брала в цьому участі?

Я не вірив їй. Але знав, що Джеймс не бреше.

— Я подумала, що ти намагався захистити їх, — Джеймс тихо, сумно засміялася з власної помилки й відвела погляд. — Я мала б здогадатися.

Мала. Вона мала б знати, що виконувати накази — це одна справа; а ось стати на чийсь бік означає не досягти нічого, окрім як поставити під сумнів мою об’єктивність.

І я вже мав би до цього звикнути.

Я вів далі:

— То був такий собі показовий урок. Тренування. Неможливо піддавати тортурам позбавлену свідомості істоту і… я чув тебе, Сьюзан. Це не було новиною для тебе. Це ні для кого не було новиною, окрім мене, і…

І ти приховала це від мене. Ви всі приховали. Ти, вся твоя банда, і Аманда теж. Ви перешіптувалися про це цілими днями і ретельно приховували все від мене.

Як же я це проґавив? Ну як?

— Юкка наказав не обговорювати з тобою цього питання, — зізналася Сьюзан.

— Але чому? Я тут саме заради цього!

— Він сказав, що ти… чинитимеш опір. Якщо обрати неправильний метод.

— Метод… Сьюзан, та він напав на мене! Ти ж бачила, що він…

— Ми не знали, що він наважиться на таке. Ніхто з нас не знав.

— І навіщо він це зробив? Щоб виграти суперечку?

— Він каже, що саме тому.

— І ти йому віриш?

— Можливо. — Вона знизала плечима. — Хто знає? Він же вампір. Він… загадковий.

— Але його особова справа… Він же ніколи раніше не вдавався до відвертого насильства…

Вона похитала головою.

— А навіщо б йому це робити? Йому не потрібно ні в чому переконувати нас, решту. Ми й так мусимо беззастережно виконувати його накази.

— Я також, — нагадав я їй.

— Він не тебе намагався переконати, Сірі.

Он як.

Зрештою, я ж тільки провідник. Сарасті влаштував виставу не для мене, я був лише засобом, і…

…і він готувався до другого раунду. Але навіщо вдаватися до таких крайнощів, якщо Земля ніяк не могла вплинути на наші дії? Сарасті не вірив, що гра закінчиться тут. Він сподівався, що у світлі його бачення Земля зможе вжити певних заходів.

— Але яка тепер різниця? — вголос подумав я.

Вона поглянула на мене.

— Навіть якщо він має рацію, що це змінює? Як ось це… — я підняв підлатану руку — щось змінює? Шифратори розумні, байдуже, є у них свідомість чи ні. Вони в будь-якому разі становлять потенційну загрозу. Ми досі не знаємо про них нічого певного. Тож яка різниця? Навіщо він зробив це зі мною? Яке це має значення?

Сьюзан повернулася до Великого Бена й промовчала.

З її обличчя до мене звернулася Саша.

— Велике значення, — відповіла вона. — Бо це означає, що ми напали на них ще до відльоту «Тезея». Навіть до Вогнепаду.

— Ми напали на…

— Ти досі не розумієш, так? Не розумієш, — Саша тихенько пирхнула. — Бляха, це ж найкумедніша річ, яку я чула у своєму короткому житті.

Вона нахилилася вперед. Її очі палали.

— Уяви, що ти шифратор і вперше натрапляєш на людський радіосигнал.

Погляд Саші став майже хижим. Я стримав бажання відсахнутися.

— Це має бути легко для тебе, Кітоне. Найпростіший викрутас, до якого ти вдавався. Хіба ж ти не користувацький інтерфейс, не «китайська кімната»? Хіба тобі не потрібно зазирати всередину, не потрібно влазити в чиюсь шкуру, бо ти розгадуєш кожного, спираючись на його грані?

Вона дивилася на темне тління диску Бена.

— Ось воно, побачення твоєї мрії. Ціла раса, в якої немає нічого, крім граней. Немає середини, куди б доводилося зазирати. Усі правила заздалегідь відомі. Тож до роботи, Сірі Кітоне. Дай нам привід пишатися тобою.

У голосі Саші не було ні глуму, ні зневаги. І гніву не було — ні в її голосі, ні в очах.

Тільки благання. І сльози.

— Уяви, що ти шифратор, — прошепотіла вона. Сльозинки кружляли навколо її обличчя, наче крихітні намистинки.

Уяви, що ти шифратор.

Уяви, що маєш розум, але не маєш розуміння, маєш завдання, але не маєш свідомості. Твої мікросхеми дзеленчать від розумних, гнучких і навіть технологічних стратегій виживання й самозбереження — але немає жодної системи, яка б наглядала за ними. Ти можеш думати про будь-що, але нічого не усвідомлюєш.

Не можеш уявити такої істоти, так? Здається, навіть поняття «істота» тут використовувати недоречно, хоча в глобальному сенсі ти й сам не розумієш чому.

Спробуй.

Уяви, що ти натрапляєш на сигнал. Він структурований і насичений інформацією. Відповідає всім критеріям розумного повідомлення. Еволюція й досвід пропонують безліч шляхів і точок розгалуження блок-схеми для поводження з такими вхідними даними. Іноді ці сигнали надсилають одноплеменці, що діляться корисною інформацією, чиї життя ти захищатимеш згідно з правилами родинного відбору. Часом вони йдуть від конкурентів, хижаків або інших ворожих організмів, яких потрібно уникати чи знищувати. У такому разі інформація може становити тактичну цінність. Певні сигнали можуть надходити також від істот, які хоч і не є родичами, але здатні стати союзниками чи симбіонтами у досягненні взаємовигідних цілей. Ти можеш дати адекватну відповідь на такі й багато інших сигналів. Ти розшифровуєш сигнал — і бентежишся:

Я чудово провела час. Він справді мені сподобався. Нехай навіть він коштує вдвічі дорожче, ніж будь-який інший жигало під куполом…

Щоб уповні насолодитися квартетом «Кізі»…

Вони ненавидять нас за нашу свободу…

А тепер зверніть увагу…

Зрозумій.

Немає смислового перекладу для цих понять. Вони безглуздо рекурсивні. Хоча ці сигнали й розумно структуровані, але не містять жодної корисної інформації; і виникнути випадково вони також не могли.

Єдине пояснення: хтось навмисне закодував безглузду інформацію, наче корисне повідомлення. Тільки витративши час і зусилля на розшифрування, ти починаєш усвідомлювати, що це обман. Сигнал надсилається для того, щоб поглинати ресурси реципієнта й не приносити жодної користі, а лише знижувати його ефективність. Сигнал — вірус.

Але ні родичі, ні симбіонти, ні союзники таких вірусів не створюють і не надсилають.

Отже, цей сигнал — напад.

І йде він ось звідси.

* * *

— Тепер ти розумієш, — сказала Саша.

Я похитав головою, намагаючись осягнути цей божевільний, неможливий висновок.

— Вони навіть не налаштовані вороже.

Вони не здатні на ворожнечу. Вони просто настільки чужі нам, що сприймають людську мову як вияв агресії, як напад.

Як сказати «Ми прийшли з миром», якщо самі слова є оголошенням війни?

— Саме тому вони не розмовлятимуть з нами, — збагнув я.

— Лише якщо Юкка має рацію. Він же може й помилятися, — знову Джеймс. Вона досі опиралися, досі відмовлялася пристати до думки, яку вже прийняли її інші «я». І я міг зрозуміти чому. Бо якщо Сарасті мав слушність, шифратори були нормальними: еволюція у всесвіті не приводить ні до чого, окрім як нескінченного розмноження автоматично налаштованого комплексу, безмежної машини Тьюрінга, повної самовідтворюваних механізмів, що ніколи не усвідомлюють власного існування. А ми, ми були диваками й реліктами. Безкрилі птахи, що вихваляються своїм пануванням над якимось віддаленим островом, доки змії й хижаки підповзають до наших берегів. Сьюзан Джеймс не могла змусити себе прийняти таку позицію, бо Сьюзан Джеймс і всі її множинні життя були засновані на вірі в те, що у спілкуванні можна вирішити будь-які конфлікти. А віра виявляється ілюзією. Якщо Сарасті мав рацію, шансу на примирення не було.

У пам’яті зринув один спогад: іде чоловік. Голова похилена, рот викривився в упертій гримасі. Погляд почергово зосереджується на одній стопі, потім на іншій. Ноги ступають невпевнено й обережно. Руки взагалі не рухаються. Він хитається, наче зомбі, скутий трупним заціпенінням.

Я знав, що це таке: пропріоцептивна полінейропатія. Історія хвороби, на яку я натрапив у КонСенсусі задовго до Шпінделевої смерті. З таким пацієнтом колись мене порівнював Паґ: людина, що втратила психіку. Лишилася тільки самосвідомість. Позбавлений підсвідомих відчуттів і підпрограм, які хворий завжди сприймав як належне, щоб перетнути кімнату він мусить зосереджуватися на кожному кроці. Тіло більше не пам’ятало, де його кінцівки і що вони роблять. Він мусить постійно концентрувати свою увагу щоб просто рухатися чи навіть стояти.

Коли я дивився запис, звуку не було. І зараз, у спогадах, панувала цілковита тиша. Але я ладен був заприсягтися, що відчуваю, як Сарасті зазирає мені через плече — у мої думки. Присягаюся, я чув, як він говорить у моїй голові, і це було схоже на марення шизофреніка:

«Це найкраще, на що здатна свідомість, залишена сама на себе».

— Правильна відповідь, — буркнув я. — Хибне запитання.

— Що?

— П’ятірня, пам’ятаєш? Коли ти запитала, які об’єкти зображені на екрані.

— Він тоді пропустив шифратора. — Джеймс кивнула. — І що?

— Він не пропустив шифратора. Ти думала, що запитуєш про речі, які він бачить, зображення на площині. А П’ятірня подумав, що ти питаєш про…

— Про те, що він сприймає, — закінчила вона.

— Сарасті мав рацію, — прошепотів я. — Господи, він мав рацію.

— Гей, — гукнула Джеймс. — Ти бачив те…

Але я так і не побачив, на що вона вказувала. «Тезей» заплющив повіки й заревів.

Випускний розпочався на дев’ять днів раніше.

Пострілу ми не помітили. Хоч би який би гарматний порт відкрив «Роршах», його було ідеально замасковано з трьох боків: зовнішня лабораторія приховувала його від «Тезея», а дві вигнуті кінцівки артефакта закривали від наших вогневих позицій. Куля розжареної плазми вдарила з цієї сліпої плями, наче грім. Вона розколола навпіл зовнішній модуль ще до того, як зазвучав перший сигнал тривоги.

Виття сирен гнало нас на корму. Ми мчали вниз по хребту через місток і саркофаг, крізь люки й напівпрохідні канали, тікали з поверхні й шукали будь-якого прихистку, де між шкірою і відкритим космосом залишалось би більше, ніж десять сантиметрів броні. Забивалися в нори. КонСенсус тікав разом з нами. Його вікна згорталися й ковзали по опорах, кабелях і ввігнутій поверхні самого хребтового тунелю. Я не зважав на нього, аж доки ми не опинились у барабані, в глибині «Тезеєвого» черева. Де можна було вдавати, що ми у безпеці.

На палубу, що оберталася, спустилася Бейтс. Навколо неї, наче в кордебалеті, витанцьовували вікна з тактичними даними. Наше вікно приєдналося до решти на переділці конференц-зали. Лабораторія розтягнулася на дисплеї, наче дешева оптична ілюзія: вона то стискалася, то набрякала. Гладенька поверхня насувалася на нас, водночас згортаючись. Мені знадобилася мить, щоб подумки узгодити цю суперечність: щось різко вдарило у лабораторію з протилежного боку, підштовхнувши її до нас у повільному й величному польоті. Щось розпанахало лабораторію, випустило з неї повітря й лишило еластичну шкіру звисати, наче здуту кульку. На екрані камер ми побачили місце влучання — обпалений обвислий рот, з якого звисають ниточки замерзлої слини.

Наші гармати вели вогонь. Вони стріляли темними й практично невидимими для людського ока шматками ізолятора, який не обдуриш електромагнітними штучками. Мені вдавалося розгледіти їх крізь тактичний приціл бойових роботів. Я спостерігав, як вони прошивають небеса подвійним чорним пунктиром. Ці пунктирні лінії зближалися мірою того, як гармати намацували ціль, і зрештою зосередилися на двох ледь помітних сюрикенах, що, розкинувши навсібіч мацаки, тікали через порожнечу, обернувшись до «Роршаха», наче квіти до сонця.

Наші гармати рознесли полонених на шматки ще до того, як вони здолали півдороги.

Але ці понівечені шматки продовжували падати, і враз поверхня об’єкта під ними ожила і заворушилася. Я збільшив зображення: шифратори виринали з під шкаралупи «Роршаха», утворюючи немов суцільне зміїне кубло, що опинилося в космосі. З’єднавши мацаки, вони утворювали рухомі хребетні ланцюжки, зафіксовані з одного боку. Вони здіймалися вгору, гойдаючись у радіоактивному вакуумі, наче водорості, і тягнулися….

Але Бейтс з її роботами теж не були тупими. Вони відстрілювали переплетених шифраторів так само безжалісно, як вони впоралися з втікачами, і рахунок був однозначно на їхню користь. От тільки цілей було забагато. Забагато фрагментів перехоплювалося в повітрі. Двічі я бачив, як одноплемінники підхоплюють шматки розтерзаних П’ятірні й Кулака.

Понівечена лабораторія зависла посеред КонСенсусу, наче величезний розірваний лейкоцит. Неподалік завила ще одна сирена тривоги: сигнал небезпечного зближення. Звідкілясь з корми у барабан влетів Каннінґем, відштовхнувся від вузла труб і провідників та вчепився за щось, аби не впасти.

— От лайно! Ми ж тікаємо звідси, правда ж? Амандо?

— Ні, — відповідь Сарасті пролунала звідусіль.

— Що… «тобі ще, блядь, треба?» — мало не бовкнув я. — Амандо, а що як воно вистрелить по кораблю?

— Не вистрелить, — вона не відривала погляду від вікон.

— Звідки ти…

— Воно не може. Якби «Рошарх» закачав у себе трохи більше енергії, ми помітили б зміну в температурі й мікроалометрії. — Між нами кружляв краєвид з неприродних барв, широта якого відміряла час, довгота — зміну маси. Кілотонни зринали на екрані, наче піки червоних гір. — Гм. Нижче рівня шуму…

Сарасті перервав її.

— Роберте. Сьюзан. ПКД.

Джеймс сполотніла.

— Що? — крикнув Каннінґем.

— Лабораторний модуль ось-ось вдариться об корабель, — пояснив вампір. — Рятуйте зразки. — Він вимкнув канал зв’язку до того, як хтось встиг що-небудь заперечити.

Але Каннінґем не збирався нічого заперечувати. Йому щойно скасували смертний вирок: чому б то Сарасті мав перейматися порятунком зразків біопсії, якби не вважав, що у нас є шанс утекти разом з ними? Біолог опанував себе й кинувся до переднього люка.

— Уже лечу, — кинув він і помчав на ніс.

Я мусив визнати: Сарасті став більше тямити у психології.

Однак це не спрацювало з Джеймс чи Мішель чи… Я не міг напевно сказати, хто з них зараз головний.

— Я не можу піти туди, Сірі. Це… Я не можу піти туди…

Просто спостерігати. Не втручатися.

Тріснутий модуль безсило вдарився об правий борт і розпластався на корпусі. Ми нічого не відчули. Далеко і водночас аж надто близько легіони на поверхні «Роршаха» ставали все мізернішими. Вони зникали у пащеках, що брижилися, розкривалися, а тоді магічним чином знову закривалися на шкірі артефакту. Наші гармати пристрасно гатили по тих, що лишилися.

Спостерігати.

Налякана до смерті Банда Чотирьох тупцяла біля мене.

Не втручатися.

— Гаразд, — відказав я. — Я піду.

Відчинений шлюз скидався на западину серед безмежних скель.

Звідти я визирнув у прірву.

Цим боком «Тезей» відвернувся від Великого Бена, від ворога. Але краєвид все одно був тривожним: нескінченна просторінь далеких зірок — колючих, холодних і незмигних. Тільки одна з них видавалася трохи яскравішою та жовтаво сяяла — далеко-далеко. Проте навіть та слабка втіха, яку міг подарувати її вигляд, розвіялася, коли сонце на мить зникло — мабуть, сховалося за мандрівний метеорит. Або за один із широконосих супутників «Роршаха».

Один хибний крок — і на мене чекає нескінченне падіння.

Але я його не зробив, а тому не впав. Я натиснув на спусковий гачок і обережно вилетів крізь вихід. Розвернувся. Навсібіч від мене вигинався корпус «Тезея». На носі бронзовою зорею здіймався запечатаний оглядовий блістер. Далі на кормі бовванів розірваний сніговий замет: край розгромленої лабораторії.

І зовсім поруч, настільки близько, що, здавалося, можна доторкнутися, клубочилися нескінченні хмари Великого Бена: грандіозна буремна стіна, що простягається до далекого плаского небокраю, який я навіть подумки не міг осягнути. Зосередившись, я розрізнив у мороці лише безконечні відтінки сірого — але варто було відвести погляд, як мій зір дражнив тьмяний похмурий багрянець.

— Роберте? — я вивів на внутрішній екран телеметрію зі скафандра Каннінґема — крута, нерухома крижана скеля, контрастно підсвічена шоломним ліхтарем. Інтерференція магнітосфери «Роршаха» хвилями розмивала зображення. — Ти там?

Клацання і тріск. Шум дихання й бурмотіння в електричному гулі.

— Чотири крапка три. Чотири крапка нуль. Три крапка вісім…

— Роберте?

— Три крапка… лайно. Що… Що ти тут робиш, Кітоне? Де Банда?

— Я замість неї. — Я ще раз натиснув на спусковий гачок і підплив до снігових заметів. Випуклий корпус «Тезея» плив зовсім поруч, хоч руку простягни. — Допомогти тобі.

— Тоді потягли його, ага? — Він пролазив через розколину — нерівний вигорілий розрив у тканині, що згорталася від його дотику. Розпори, зламані панелі, мертві маніпулятори громадилися всередині крижаної печери льодовими наносами; їхні контури мерехтіли через статичні перешкоди. Тіні стрибали й перепліталися, як живі, у світлі його ліхтарика. — Я майже…

І тут ворухнулося щось не схоже на статичну перешкоду. Щось розгорнулося на самому краю екрана.

Передавач здох.

Раптом Бейтс і Сарасті почали кричати у моєму шоломі. Я намагався загальмувати. Мої дурні непотрібні ноги товкли вакуум, скоряючись давньому переконанню, що засіло в стовбурі мозку з тих часів, коли всі почвари були прикуті до землі. Але доки я пригадав, що потрібно натиснути на спусковий гачок, лабораторія вже була переді мною. Неподалік від неї, здавалося — зовсім поруч, нависав «Роршах», величезний і зловісний. Тьмяна зелена аура клубочилася навколо його покрученої поверхні, наче сяйво блискавки. Його пащі розкривалися і закривалися — гидотні, наче пухирі грязьового вулкана. І кожна з них була такою гігантською, що могла легко проковтнути всього «Тезея». Я ледь помітив рух переді мною — нечутний викид темної матерії зі зламаного модуля. Коли в поле мого зору потрапив Каннінґем, він уже летів геть, видимий на тлі пекельного мертвотного сяйва, що мерехтіло на шкірі «Роршаха».

Мені здалося, що він махає мені рукою, але я помилився. То шифратор обкрутився довкола його тіла, наче відчайдушний коханець, і вимахував своїм мацаком туди-сюди, щоб змусити спрацювати пістолет, прикріплений до зап’ястя біолога. «Бувай-бувай, — немов казав той мацак. — І пішов ти на хер, Кітоне».

Здавалося, я спостерігав цілу вічність, але більше жодних рухів не побачив.

Голоси, крики — накази повертатися назад. Я ледь міг їх розчути. Я надто заплутався в банальній арифметиці, намагаючись дати раду звичайному відніманню.

Двоє шифраторів. П’ятірня і Кулак. Обох знищили: пошматували у мене на очах.

— Кітоне, ти чуєш? Повертайся! Підтверджуй!

— Я… Це неможливо, — почув я власний голос. — Було ж тільки двоє…

— Негайно повертайся на корабель! Підтверджуй!

— Я… Підтверджую.

Пащі «Роршаха» враз захряснулися, ніби для того, щоб затамувати подих. Артефакт почав важко повертатися — неначе континент, що змінює курс. Він відступав: спершу повільно, потім набираючи швидкість, потім вже й зовсім кинувся навтьоки. «Як дивно, — подумав я. — Може, він боїться ще більше, ніж ми…»

А тоді «Роршах» послав нам прощальний поцілунок. Я бачив, як він, розпечений до білого жару, спалахнув у глибині чужинного лісу, розітнув небеса й розбився об куприк «Тезея», виставляючи Аманду Бейтс абсолютною, безнадійною дурепою. Корпус нашого корабля потік і розкрився, наче рот, що закляк від німотному замороженому крику.

Неможливо запобігати війні та водночас готуватися до неї.

Ейнштейн

Гадки не маю, чи вдалося шифратору повернутися додому із так важко здобутим призом. Йому потрібно було здолати чималу відстань, навіть якщо наші гармати не рознесли його по дорозі. У пістолеті Каннінґема могло закінчитися пальне. А хто знає, чи довго ці істоти здатні жити у вакуумі? Може, надії на успіх і зовсім не було, може, шифратор помер ще тієї миті, коли вирішив залишитися. Я так ніколи цього й не дізнався. Він зменшився і зник з мого поля зору задовго до того, як «Роршах» пірнув у хмари і теж, своєю чергою, розчинився.

Звісно, їх завжди було троє. П’ятірня, Кулак і напівзабуті підсмажені мікрохвилями останки шифратора, вбитого нахабним піхотинцем. Його зберігали в холодильнику неподалік від ще живих побратимів, у зоні доступу Каннінґемових маніпуляторів. Я спробував виловити з пам’яті побачені подробиці: чи обидва втікачі мали сферичну форму, чи один із них був приплюснутим? Чи обоє вони борсалися й вимахували кінцівками, наче налякана людина, в якої земля пішла з-під ніг? А чи один, можливо, плив поруч мертвим баластом, доки наші гармати не знищили доказів?

Тепер це вже не мало значення. Мало значення лише те, що, зрештою, ми всі опинилися в рівних умовах. Кров пролито, війну оголошено.

І «Тезея» паралізовано нижче пояса.

Прощальний постріл «Роршаха» продірявив корпус в основі хребта. Він дивом не зачепив Бассардову лійку. Може, він би й нашу фабрику знищив, якби не витратив так багато джоулів, щоб пропалити обшивку. Якщо не зважати на скороминущі ефекти, всі життєво важливі системи залишалися в робочому стані. Все, що йому вдалося, — це достатньо ослабити хребет «Тезея», щоб він просто розламався навпіл, якби ми надумали зійти з орбіти. Корабель зможе виправити пошкодження, але не так швидко.

Якщо це означало мати талан, то «Роршаху» неймовірно пощастило.

Тепер, паралізувавши ворога, він зник. Він отримав від нас усе, що хотів. Він здобув інформацію: увесь досвід і здогади, зашифровані у перехоплених шматках мучеників-шпигунів. Якщо гамбіт П’ятірні-чи-Кулака був успішним, у них тепер є навіть власний зразок для досліджень — навряд чи після всього, що сталося, їх можна у цьому звинувачувати. І тепер невидимий «Роршах» пірнув у глибину. Щоб відпочити й перезарядитися.

Але він повернеться.

Перед останнім раундом «Тезей» скинув вагу. Ми вимкнули барабан у символічній спробі зменшити кількість вразливих рухомих частин. Банда Чотирьох — безвладна і непотрібна, адже знищено саме осердя її існування — замкнулася в якомусь внутрішньому діалозі, де співрозмовники іншої плоті не віталися. Вона гойдалася в обсерваторії, міцно стуливши повіки, наче опустивши на ілюмінатори свинцеві штори. Я не міг визначати, хто зараз там головний.

Спробував здогадатися.

— Мішель?

— Сірі… — відповіла Сьюзан. — Просто йди.

Бейтс кружляла біля підлоги барабана, порозгортавши вікна на переділці й столі для засідань.

— Чим я можу допомогти? — запитав я.

Вона не підвела очей.

— Нічим.

Тож я просто спостерігав. В одному вікні Бейтс рахувала скіммерів — вагу, інерцію, ще десятки різних змінних, які мають підказати, наскільки нам загрожує якась із цих тупорилих ракет. Тепер вони нас помітили. Їхній хаотичний електронний таксон змінювався, сотні тисяч колосальних кувалд переплітали свої траєкторії в моторошному динамічному візерунку, який досі не викристалізувався достатньо чітко, щоб ми могли передбачити наслідки.

В іншому вікні без упину прокручувалося зникнення «Роршаха»: радіолокаційне зображення, що тоне в глибині виру, розтає під тератоннами газоподібних радіоперешкод. Він досі лишався на певній орбіті. Судячи з останньої видимої траєкторії, «Роршах» зараз міг кружляти довкола ядра Бена, пронизуючи стиснуті тяжінням шари метану й монооксиду, які б розчавили «Тезей» на порох. Може, він на цьому не спиниться. Цілком імовірно, що «Роршах» міг пройти неушкодженим і крізь обширні ділянки ще більшого тиску, від якого текли водою залізо і кисень.

Ми нічого не знали. Окрім того, що за дві години він повернеться, якщо збереже теперішню траєкторію й переживе глибини. А він, звісно ж, переживе. Неможливо вбити монстра під ліжком. Можна лише прикрити його ковдрою.

Та й то ненадовго.

Мою увагу привернув кольоровий спалах на мініатюрній вкладці. За моїм наказом він розвернувся до рухомої недоречно прекрасної мильної бульбашки — мерехтливої блакитної веселки з видутого скла. Я навіть не одразу збагнув, що це: Великий Бен, розфарбований у якісь призматичні фальшиві кольори, яких я ніколи раніше не бачив. Я тихенько гмикнув.

Бейтс підвела голову.

— О! Прекрасно, чи не так?

— Що це за спектр?

— Довгі хвилі. Видимий червоний, інфра та трохи нижче.

Зручно відстежувати теплові сліди.

— Видимий червоний? — нічого червоного я там не бачив: здебільшого фрактали холодної плазми в сотнях відтінків нефриту й сапфіру.

— Квадрохроматична палітра, — пояснила Бейтс. — Як у кота. Або вампіра. — Вона байдуже махнула рукою в бік веселкової бульбашки. — Сарасті бачить щось таке щоразу, коли визирає назовні. Якщо, звісно, взагалі визирає.

— Міг би й сказати, — пробурмотів я. Голографічний орнамент був прекрасним. Якщо дивитися крізь таку призму, навіть «Роршах» може здатися витвором мистецтва…

— Не думаю, що вони сприймають світ, як ми, — Бейтс відкрила інше вікно. Зі столу виросли звичні графіки й ізолінії. — Як я чула, вони ж навіть у Рай не йдуть. З ними не спрацьовує віртуальна реальність — вони бачать лише пікселі чи щось таке.

— А що, як він має рацію? — запитав я.

Я переконував себе, що просто цікавлюся тактичною оцінкою ситуації, офіційною думкою для офіційного звіту. Але голос мій прозвучав налякано і невпевнено.

Бейтс мовчала. На мить я подумав, що, може, і їй остобісіло моє товариство. Але вона тільки підвела очі і подивилася кудись в далечину.

— А що, як він має рацію, — повторила вона, замислившись над запитанням, що лежало глибше: що ж нам робити? — Мабуть, ми могли б навмисне повернутися до несвідомого стану. Це збільшило б наші шанси в довгостроковій перспективі. — Вона поглянула на мене, скрушно всміхнувшись кутиком вуст. — Але, здається, не така це вже й перемога, правда? Яка різниця: бути мертвим чи не знати, що ти живий?

Нарешті я зрозумів.

Чи багато часу потрібно стратегам ворога, щоб розпізнати характер Бейтс за діями її солдатів на полі бою? Чи багато часу потрібно, щоб побачити очевидну логіку? У будь-якому бою ця жінка природним чином викликала на себе найбільше ворожого вогню: відрубай голову — і тіло помре. Але Аманда Бейтс не просто була головою і контролювала свою армію: вона радше була таким собі горлечком пляшки, що стримувало цю армію, тож тіло не дуже постраждає від обезголовлення. Її смерть тільки спустить солдатів з ланцюга. Наскільки смертоноснішими стануть дії піхотинців, коли кожен бойовий рефлекс не муситиме ставати в чергу, щоб отримати дозвіл бюрократа!

Шпіндель усе переплутав. Аманда Бейтс не була подачкою політикам, що мала демонструвати необхідність людського нагляду. Її роль взагалі заперечувала таку необхідність.

Вона була гарматним м’ясом ще більшою мірою, ніж я. Так було завжди. І я мусив визнати: після того, як покоління генералів жили заради слави грибоподібної хмари, це була доволі ефективна стратегія утримання мілітаристів від безцільної жорстокості. В армії Аманди Бейтс рватися в бій означало стояти серед поля з мішенню на грудях.

Тож не дивно, що вона так прикипіла до мирних альтернатив.

— Мені шкода, — тихо сказав я.

Вона знизала плечима:

— Це ще не кінець. Тільки перший раунд. — Майор глибоко, протяжливо зітхнула, а тоді повернулася до вивчення механіки гравітаційних ефектів. — «Роршах» би не намагався попервах так старанно відігнати нас, якби ми не могли його дістати, правда?

Я ковтнув.

— Так.

— А отже, досі є шанс, — кивнула вона сама до себе. — Досі є шанс.

* * *

Демон розставив фігури для вирішальної гри. Їх лишилося небагато. Солдата він поставив на місток. Застарілих лінгвістів і дипломатів запакував назад у труну, щоб не метушилися перед очима й не заважали.

Жаргонавта викликав до своїх апартаментів — і хоча це мала бути перша зустріч після його нападу, в тоні наказу не було й тіні сумніву, що я прийду. Я підкорився. Прийшов, як було велено, і побачив, що вампіра оточують обличчя.

І кожне з них кричало.

Звуку не було. Безтілесні голограми мовчазними рядами плавали вздовж стін сфери, викривлені різними гримасами болю. Ці обличчя піддавалися тортурам: півдюжини справжніх національностей і вдвічі більше вигаданих. Колір шкіри варіював від вугільного до білосніжного, лоби — високі й низькі, носи — плескаті й гачкуваті, щелепи — зрізані або прогнатичні. Сарасті оточив себе цілим деревом гомінідів, які вражали різноманітністю рис і лякали спільністю виразу обличчя.

Море закатованих облич кружляло повільними орбітами навколо мого командира-вампіра.

— Господи, що це таке?

— Статистика, — Сарасті зосередився на вительбушеній азійській дитині. — Алометрія зростання «Роршаха» за двотижневий період.

— Ці обличчя…

Він кивнув, перевівши погляд на жінку без очей:

— Діаметр черепа співвідноситься із загальною масою. Довжина нижньої щелепи відповідає електромагнітній прозорості на хвилі один ангстрем. Сто тринадцять вимірів обличчя, і кожен показує різні змінні. — Він повернувся до мене, трішки скосивши мерехтливі, не прикриті окулярами очі. — Ви здивуєтеся, скільки сірої речовини витрачається на аналіз лицьових образів. Ганебно витрачати її на щось настільки протиприродне, як графік залишків чи факторні таблиці.

Мої щелепи мимохіть стиснулися.

— А вирази? Що означають вони?

— Програма підлаштовує результат під смаки користувача.

Галерея агонії, що зусібіч благає про помилування.

— Я ж створений для полювання, — м’яко нагадав він.

— Ви гадаєте, я не знаю цього? — обізвався я за мить.

Він знизав плечима, бентежно по-людському.

— Ви ж самі запитали.

— Чому я тут, Юкко? Хочете дати мені ще один наочний урок?

— Обговорити наступний хід.

— Який хід? Ми навіть втекти не можемо.

— Ні, — він похитав головою і вишкірив зуби в чомусь схожому на жаль.

— Чому ж ми чекали так довго? — раптом похмурий виклик випарувався з мого голосу. Я белькотав, благав, наче налякана дитина: — Чому ми просто не здолали його, щойно прибули сюди, коли він був слабкішим?

— Ми мусили дізнатися про нього якомога більше. Для наступного разу.

— Наступного разу? Я думав, що «Роршах» — це насіння кульбаби. Мені здавалося, що його просто… занесло сюди…

— Випадково. Але кожна кульбаба має клона, й ім’я їм — легіон. — Ще одна посмішка, зовсім непереконлива. — Можливо, плацентарні ссавці не з першого разу підкорили Австралію.

— Він знищить нас. Йому навіть ці кульові блискавки не потрібні. Він може розтерти нас на порох однією з тих ракет. Миттєво.

— Він не хоче.

— Звідки ви знаєте?

— Їм також потрібно багато чого дізнатися. Вони хочуть, щоб ми лишалися неушкодженими. А це збільшує наші шанси.

— Не надто. Перемогти ж ми не можемо.

Це було сигналом для нього. Зараз Дядечко Хижак посміється з моєї наївності й відкриє таємницю. Певна річ, ми озброєні до зубів, скаже він. Невже ти думаєш, що ми б вирушили в таку довгу дорогу назустріч невідомості, не маючи засобів самозахисту? Тепер, нарешті, я можу сказати тобі, що екранування й зброя становлять половину маси корабля…

Це було сигналом для нього.

— Ні, — підтвердив він. — Перемогти ми не можемо.

— Тож нам лишається сидіти тут і чекати смерті… в наступні шістдесят вісім хвилин.

Сарасті похитав головою:

— Ні.

— Але… — почав було я і одразу змовк.

Звісно ж, ми нещодавно поповнили запаси антиматерії. «Тезея» не оснастили зброєю, бо зброєю був сам «Тезей». Тож наступні шістдесят вісім хвилин ми справді сидітимемо тут і чекатимемо смерті.

Але «Роршах» ми заберем із собою.

Сарасті промовчав. Мені стало цікаво: що ж він бачить, дивлячись на мене? Я замислився, чи був узагалі Юкка Сарасті за цими очима. Чи не були його прозріння — завжди на десять кроків попереду нас — продуковані не надзвичайними аналітичними можливостями, а підтвердженням пошарпаної часом істини: лисий лисого здалеку бачить.

На чий же бік став би кровопивця?

— Вам і крім цього є про що хвилюватися, — сказав він.

Вампір підійшов до мене. Присягаюся, всі ті змучені обличчя проводжали його поглядом. Якусь мить він розглядав мене, і шкіра навколо його очей брижилася зморшками. Або, може, якийсь бездумний алгоритм просто обробляв візуальні дані, узгоджував аспектне співвідношення й лицьову міміку, згодовував результати підпрограмі висновку, усвідомлюючи себе не більше, ніж статистична програма.

— Чи боїться вас Сьюзан? — запитала істота переді мною.

— Сью… Чого б то?

— У її голові — чотири свідомі особистості. Вона в чотири рази розумніша за вас. Чи становите ви для неї загрозу?

— Ні, звісно ж, ні.

— Тоді чому ви вважаєте загрозою мене?

І раптом мені стало начхати. Мені лишалося жити лічені хвилини і нічого було втрачати, тому я розсміявся вголос.

— Чому? Урод, може, тому, що ти мій природний ворог. Або тому, що я знаю тебе, а ти навіть глянути ні на кого з нас не можеш, не випустивши пазурів? Може, тому, що ти, блядь, мало не відірвав мені руку й накинувся на мене без жодної причини…

— Можу уявити, на що це схоже, — спокійно сказав він. — Прошу, не змушуйте мене вдаватися до цього ще раз.

Мені одразу мов заціпило.

— Я знаю, що ваша і моя раси ніколи не мали добросусідських стосунків. — У його голосі бриніла холодна посмішка, не помітна на обличчі. — Але я роблю лише те, що ви самі змушуєте мене робити. Ви раціоналізуєте, Кітоне. Ви захищаєтеся і відкидаєте незручні істини. А якщо не можете відкинути, то баналізуєте їх. Вам завжди бракує доказів. Ви чуєте про голокост — і проганяєте думки про нього зі своєї голови. Бачите докази геноциду, але продовжуєте стверджувати, що все не так погано. Підвищується температура, тануть льодовики, вимирають види — а ви звинувачуєте сонячні плями й вулкани. Усі люди такі, але найбільше — саме ви. Ви і ваша «китайська кімната». Ви перетворюєте нерозуміння на науку, відкидаєте правду, навіть не знаючи, в чому вона полягає.

— Це непогано мені прислужилося, — я і сам здивувався, як легко перевів усе своє життя в минулий час.

— Так, якщо ваша мета — лише передавати. Але тепер вам потрібно переконувати. А для цього ви мусите вірити.

У його словах сховався підтекст, на який я навіть не міг сподіватися.

— Ви кажете, що…

— Не можна дозволити, щоб правда витікала по краплині. Не можна дати вам шансу зміцнити дамби і вибудувати раціоналізацію. Перепони мають впасти. Вас має затопити. Змити. Неможливо заперечувати геноцид, якщо ти по горло вгруз у розчленованих тілах.

Він маніпулював мною. Увесь час. Провів попередню підготовку, вивернувши мою топологію.

Я ж знав, що щось відбувається. Просто не міг збагнути що.

— Я б усе зрозумів, — сказав я йому. — Якби ви не змусили мене втрутитися.

— Ви могли б навіть просто з мене зчитати.

— Саме тому ви… — я похитав головою. — А я думав, річ у тому, що ми м’ясо.

— У цьому теж, — визнав Сарасті, глянувши просто мені у вічі.

Уперше я не відвів погляду. І мене охопив шок впізнавання.

Я досі не можу збагнути, чому не бачив цього раніше. Усі ці роки я зберігав у пам’яті думки й почуття іншої, молодшої людини; рештки хлопчика, якого батьки вирізали з моєї голови, щоб створити простір для мене. Він був живим і мешкав у яскравому світі. І хоча я міг витягнути спогади з тієї, іншої свідомості, я практично нічого не відчував у рамках власної особистості.

Можливо, сновидність — не найгірше поняття для мого стану…

— Хочете почути вампірську казку? — запитав Сарасті.

— У вампірів бувають казки?

Він прийняв моє запитання за згоду.

— Лазеру дали завдання знайти темряву. Оскільки він мешкає в кімнаті без вікон, дверей чи будь-якого джерела світла, то гадає, що це буде легко. Але хоч куди б він повернувся, усюди бачить сяйво. Кожна стіна, кожен предмет умеблювання, на які він дивиться, — яскраво освітлені. Зрештою, він доходить висновку, що темряви немає і всюди панує світло.

— Чорт, про що ви взагалі говорите?

— Аманда не готує повстання.

— Що? Ви знаєте про…

— Навіть не думає цього робити. Запитайте у неї самі, якщо бажаєте.

— Ні… Я…

— Ви цінуєте об’єктивність.

Це було настільки очевидно, що я не бачив потреби відповідати.

Він кивнув, наче я відповів.

— Синтезисти не можуть мати власної думки. Тож якщо вона у вас з’являється, то насправді вам не належить. Команда вас зневажає. Аманда хоче відсторонити мене від командування. Половина з нас — це ви. Здається, правильне слово — «проекція». Але, — він схилив голову набік, — останнім часом ви виправилися. Ходімо.

— Куди?

— До шатлів. Час виконати ваше завдання.

— Моє…

— Вижити й передати свідчення.

— Робот…

— Може доправити дані, якщо нічого не підсмажить його пам’яті до того, як він покине систему. А ось переконати він нікого не зможе. Не зможе обійти раціоналізацію і відмови. Його слова не матимуть ваги. А у вампірів, — він зробив паузу, — слабкі комунікативні навички.

Ці слова мали викликати у мене дріб’язкову егоїстичну радість.

— Усе звалюється на мене, — збагнув я. — Ось що ви хочете сказати. Я бісів стенографіст, а все звалюється на мене.

— Так. Вибачте мені за це.

— Вибачити вам?

Сарасті махнув рукою. Зникли всі обличчя, крім двох.

— Бо не відаю, що чиню.

* * *

Новини розцвіли в КонСенсусі за кілька секунд до того, як Бейтс їх оголосила: тринадцять скіммерів не виринули з-за Великого Бена за графіком. Шістнадцять. Двадцять вісім.

Відлік пішов.

Сарасті цокав сам до себе, граючи з Бейтс у квача. Тактичний дисплей заповнився різнокольоровими нитками, клубком переглянутих проекцій — заплутаних, як витвір мистецтва. Нитки огорнули Бена, мов волокнистий кокон; «Тезей» був голою плямою, що бовваніла оддалік.

Я чекав, що ці ниточки проштрикнуть нас, як шпильки жука. На диво, жодна цього не зробила. Але проекції поширювалися тільки на найближчі двадцять п’ять годин, а надійними лишалися тільки половину часу. Коли доводилося жонглювати такою кількістю змінних, навіть Сарасті й Капітан не могли зазирнути далі в майбутнє. Але ця загроза мала маленьку ложку меду, що підсолоджувала піґулку: усі високошвидкісні громаддя не могли просто прилетіти й напасти на нас без попередження. Вочевидь, для цього їм потрібно буде лягти на відповідний курс.

Після зникнення «Роршаха» я замислився про те, що закони фізики вже не працюють.

До того ж деякі траєкторії були доволі близькими. Орбіти як мінімум трьох скіммерів проходитимуть від нас всього за сотню кілометрів.

Сарасті потягнувся до інжектора, коли кров прилила йому до обличчя.

— Час іти. Доки ви нудите, ми переобладнаємо «Харібду».

Він приставив до горла голку і впорснув ліки. Я витріщався на КонСенсус, зачарований яскравою рухомою павутиною, наче мошка — світлом ліхтаря.

— Сірі, зараз.

Він виштовхав мене зі свого намету. Я ковзнув у коридор, схопився за зручну сходинку — й зупинився.

У хребті роїлися піхотинці. Вони патрулювали повітряний тунель, вартували біля фабрики й шлюзів. Гігантськими комахами обліпили розсувні драбини. Хребет корабля повільно й нечутно витягувався.

«Він здатен і на таке», — згадалося мені. Його гофри стискалися й розслаблялися, наче м’язи. «Тезей» міг вирости на двісті метрів, щоб задовольнити будь-яку запізнілу потребу в більшому ангарі чи просторішій лабораторії.

Або щоб створити простір для піхоти. «Тезей» збільшував поле битви.

— Ходімо, — вампір повернув на корму.

Згори крикнула Бейтс:

— Щось відбувається!

Переділка розширилася, і по ній, розпластавшись, ковзнув аварійний планшет. Сарасті схопив його і надрукував команди. На стіні виринуло вікно Бейтс: крихітний шматочок Великого Бена, екваторіальний квадрант, довжина якого в електромагнітних хвилях не перевищувала кількох тисяч кілометрів. Внизу нуртували хмари й утворювався вир циклону — надто швидкий, щоб бути справжнім. Інший пласт даних описував заряджені часточки, скуті спіраллю Паркера. З глибини здіймалася величезна маса.

Сарасті клацнув язиком.

— Дифузійно-тензорне зображення? — запитала Бейтс.

— Тільки оптичний діапазон. — Сарасті взяв мене за руку й легко потягнув на корму. Дисплей біг разом з нами вздовж переділки: у мене на очах сім скіммерів вискочили з-за хмари — нерівне коло червоногарячих ракет вирвалося в космос. КонСенсус миттєво обчислив їхню траєкторію; осяйні дуги здіймалися навколо нашого корабля, неначе ґрати клітки.

«Тезей» здригнувся.

«У нас поцілили», — подумав я. Зненацька повільне розширення корабля перейшло на форсаж; зібгані стіни смикнулися, розправляючись і вислизаючи з моїх розчепірених пальців, тоді як зачинений люк віддалявся вперед… і вгору.

Це не стіни рухалися. Це ми падали під пронизливе виття сирен.

Раптом щось мало не вирвало мою руку з плеча: Сарасті, схопившись однією кінцівкою за сходинку драбини, іншою встиг упіймати мене, інакше б ми обидва розплющились об стіну фабрики. Якийсь час ми просто висіли. Я важив, мабуть, кілограмів двісті; підлога здригалася за десять метрів у мене під ногами. Навколо нас стогнав корабель. Хребет повнився скреготом металу, що гнувся. Піхотинці Бейтс кігтистими лапами чіплялися за стіни.

Я потягнувся до драбини, але її віднесло вбік: корабель згинався посередині, й низ почав перетворюватися на стіни. Ми із Сарасті висіли посеред хребта, наче гірлянда з маргариток.

— Бейтс! Джеймс! — заволав вампір. Його хватка на моєму зап’ясті ослабла, рука тремтіла й починала ковзати. Я потягнувся до драбини, розхитався і впіймав її.

— Сьюзан Джеймс забарикадувалася на містку і вимкнула автономне керування. — Незнайомий голос, спокійний і безпристрасний. — Вона без дозволу запустила двигун. Я розпочав контрольоване заглушування реактора; врахуйте, що головний двигун перебуватиме в режимі офлайн щонайменше двадцять сім хвилин.

«Це корабель», — збагнув я. Його голос спокійно підносився над виттям сирен. Сам Капітан. Звернувся до громадськості.

Доволі незвично.

— Місток! — гарикнув Сарасті. — Відкрийте канал!

Там хтось кричав. Долинали окремі слова, але я не міг їх розчути.

Сарасті без попередження відпустив мою руку.

Він навскоси полетів униз. Там на нього вже чекали переділки, щоб розплющити, як комаху. За півсекунди ноги вампіра розтрощаться, якщо імпульс не вб’є його просто зараз…

Але раптом ми знову опинилися в невагомості. От тільки обличчя Юкки Сарасті посиніло, а кінцівки — заклякли. У нього з рота йшла піна.

— Реактор вимкнено, — доповів Капітан. Сарасті гупнувся об стіну і відлетів убік.

«У нього напад», — збагнув я.

Я відпустив драбину й поплив на корму. Навколо мене вигинався «Тезей». Сарасті висів у повітрі, його тіло корчилось у судомах, а з губ зривалися клацання, шипіння й гикання. Його очі розплющилися так широко, що здавалося, наче у нього зовсім немає повік. Зіниці обернулися на дзеркально-червоні цятки. Шкіра на обличчі смикалася, наче ось-ось сповзе.

Попереду й позаду бойові роботи утримували позиції, не звертаючи на нас жодної уваги.

— Бейтс! — закричав я, задерши голову. — Нам потрібна допомога!

Всюди кути. Шви на захисній обшивці. Різкі тіні й виступи на поверхні кожного з роботів. Матриця вкладок два на три, окреслена чорним контуром, плавала на головному дисплеї КонСенсуса: два величезні переплетені хрести навпроти того місця, де висів Сарасті.

Цього не може бути. Він же щойно прийняв антиевклідики. Я ж бачив. Хіба що…

Хтось підмінив ліки Сарасті.

— Бейтс! — вона ж має підтримувати зв’язок з піхотинцями, і роботи при перших ознаках проблеми повинні були одразу кинутися нам на допомогу і вже тягти командира в лазарет. А тим часом вони стояли, байдужі й нерухомі. Я поглянув на найближчого: — Бейтс, ти тут? — І в разі якщо ні, я звернувся безпосередньо до солдата: — Ти автономний? Приймаєш словесні накази?

Роботи спостерігали з усіх боків; Капітан просто сміявся з мене голосами сирен.

У лазарет.

Я відштовхнувся. Руки Сарасті несвідомо молотили мою голову й плечі. Він завалився вперед і вбік, вдарився об рухомий дисплей КонСенсусу й відлетів до хребта. Я стрибнув за ним…

— і помітив щось краєм ока…

…озирнувся…

…і побачив, як у центрі КонСенсусу, просто з-під нуртуючої маски Бена китом виринув «Роршах». То було не просто електромагнітне збільшення яскравості: монстр сяяв злим багрянцем. Він гнівно кружляв у космосі — величезний, наче гірський кряж.

Блядь блядь блядь.

«Тезей» нахилився. Світло моргнуло, вимкнулося, тоді знову увімкнулося. Рухома переділка підштовхувала мене ззаду.

— Додаткові ресурси задіяно, — спокійно повідомив Капітан.

— Капітане! Сарасті знепритомнів! — я відштовхнувся від найближчої драбини, врізався в піхотинця й полетів уперед, за вампіром. — Бейтс не… Що мені робити?

— Навігацію вимкнено. Аферентні модулі по правому борту вимкнено.

Я зрозумів, що він розмовляє не зі мною. Може, це взагалі не Капітан. Тільки звичайний рефлекс: діалогове дерево, що поширює загальну інформацію. Може, «Тезея» вже лоботомували, а розмовляє лише стовбур його мозку.

Знову темрява. Миготіння вогнів.

Якщо Капітан загинув, нам кінець.

Я підштовхнув Сарасті вперед. Сирена продовжувала завивати. До барабана лишалося двадцять метрів. Біомедичний відсік був по той бік зачиненого люка. Я пам’ятаю, що раніше він був відчинений. Хтось зачинив його протягом останніх кількох хвилин. На щастя, на дверях «Тезея» не було замків.

Хіба що Банда забарикадувала його, перш ніж захопила місток…

— Люди, пристебніться! Ми забираємося звідси!

Хто в біса?..

Відкритий канал зв’язку з містком. Там кричала Сьюзан Джеймс. Чи хтось інший. Я не міг визначити, кому належить голос…

Десять метрів до барабана. «Тезей» знову смикнувся й сповільнив обертання, стабілізувався.

— Хто-небудь, запустіть цей клятий реактор! У мене тут тільки струменеве кермо!

— Сьюзан? Саша? — Я був біля люка. — Хто там?

Я протиснувся повз Сарасті і простягнув руку, щоб відчинити вхід.

Жодної відповіді.

З КонСенсусу також.

Я почув приглушене гудіння позаду, побачив моторошний рух тіней на переділці — але на мить пізніше, ніж було потрібно. Я повернувся саме вчасно, щоб побачити, як один з піхотинців піднімає над головою Сарасті шипастий вигнутий, як ятаган, відросток з голкою на кінці.

Повернувся вчасно, щоб побачити, як робот устромляє її в голову вампіра.

Я закляк. Металевий хоботок висунувся, темний і липкий. Латеральні максилопеди взялися підгризати основу черепа Сарасті. Тепер його понівечене тіло вже не смикалося; воно тільки тремтіло — лантух м’язів і рухових нервів, забитих статичними перешкодами.

Бейтс.

Її повстання тривало. Ні, їхнє повстання — Бейтс і Банди. Я ж знав. Я уявляв це. Я передбачав його.

А він мені не повірив.

Світло знову вимкнулося. Сирени змовкли. КонСенсус стиснувся до миготливої іконки на переділці й погас; останньої миті я щось там побачив, але відмовився це сприймати. Мені перехопило подих: я відчував, як крізь пітьму рухаються кістляві почвари. Щось спалахувало далеко попереду — яскраве стакато вогнів у безодні. Я побачив неймовірні силуети кутів і дуг, почув гудіння і тріск коротких замикань. Зовсім поруч зіштовхувалися невидимі металеві об’єкти.

Гофрований люк, що вів на барабан, прочинився. Коли я озирнувся, мені у вічі вдарив несподіваний промінь різкого хімічного світла й осяяв механічні лави позаду: роботи водночас від’єдналися від стін і рушили у вільне плавання. Їхні суглоби клацнули в унісон, наче то шикувалося військо.

— Кітон! — гукнула Бейтс, пропливаючи крізь люк. — З тобою все гаразд?

Хімічне світло лилося з ліхтарика на її лобі. Вона спрямувала його на хребет, що здавався контрастною мозаїкою блідих поверхонь і різких рухомих тіней. Світло впало на піхотинця, який вбив Сарасті: той відлетів у глибину хребта, а тоді враз загадково завмер. Промінь торкнувся тіла Сарасті, що повільно оберталося навколо своєї вісі. Сферичні багряні намистинки спадали з його голови, наче краплі води з дірявого вентиля. Вони розходилися широким вигнутим хвостом, підсвічені ліхтариком Бейтс: спіраль темних рубінових сонць.

Я відсахнувся.

— Ти…

Вона відштовхнула мене вбік.

— Відійди від люка, якщо не маєш наміру проходити всередину. — Її погляд зосередився на вишикуваних роботах. — Лінія оптичного прицілу.

Вервечки скляних очей витріщалися на нас із проходу, час від часу зникаючи в тіні.

— Ти вбила Сарасті!

— Ні.

— Але…

— Кітоне, а хто, по-твоєму, відключив робота? Сучий син вийшов з-під контролю. Я ледь змогла змусити його запустити самознищення. — Її погляд ненадовго став глибокофокусним; уздовж хребта всі живі роботи пішли в хитромудрий бойовий танок — їх було ледь помітно у світлі рухомого конуса її ліхтарика.

— Отак краще, — мовила Бейтс. — Так вони залишаться в строю. Якщо, звісно, нас не вдарить щось значно сильніше.

— А що нас б’є?

— Блискавки. Електромагнітні імпульси. — Роботи ковзнули до фабрики й шатлів і зайняли стратегічні позиції вздовж тунелю. — «Роршах» накопичив неймовірний заряд, і стріляє щоразу, коли повз нас проходить один зі скіммерів.

— Що, на такій відстані? Я думав, що ми… запуск двигуна….

— Нас відправили в хибному напрямку. Ми падаємо.

Троє піхотинців пропливли так близько, що можна було торкнутися рукою. Вони націлилися на відкритий люк барабана.

— Вона казала, що намагалася втекти… — пригадав я.

— Вона облажалася.

— Не настільки ж. Вона не могла. — Ми всі вчилися ручному керуванню. Про всяк випадок.

— Не Банда, — уточнила Бейтс.

— Але…

— Думаю, зараз там хтось новенький. Купка субмодулів сплелися докупи і якось прокинулися. Я не знаю. Але хай би хто там зараз командував, він, мабуть, просто запанікував.

Звідусіль — уривчасте миготіння. Лампи на хребті блимнули й загорілися рівним світлом, але тьмяно, навіть вполовину не так яскраво, як раніше.

«Тезей» викашляв статичні перешкоди й промовив:

— КонСенсус офлайн. Реак…

Голос замовк.

«КонСенсус», — пригадалося мені, коли Бейтс повернулася, щоб рушити вгору.

— Я дещо бачив, — сказав я. — Перш ніж КонСенсус вимкнувся.

— Ага.

— Це було…

Вона зупинилася біля люка.

— Саме так.

Я бачив шифраторів. Сотні. Вони летіли крізь порожнечу, широко розкинувши свої мацаки.

Принаймні, частину мацаків.

— Вони несли…

Бейтс кивнула.

— Зброю, — її погляд на мить зосередився на недоступній зору далечині.

— Перша хвиля націлилася на ніс. Оглядовий блістер і передній шлюз, здається. Друга хвиля — на палубу. — Вона похитала головою. — Я б зробила навпаки.

— Далеко?

— Чи далеко? — слабко всміхнулася Бейтс. — Вони вже на борту, Сірі. Ми б’ємося.

— Що мені робити? Що я маю робити?

Вона глянула повз мене, і її очі розширилися. Вона відкрила рота.

Позаду рука поплескала мене по плечу й розвернула.

Сарасті. Його очі дивилися з розколотого, наче кавун, черепа. Краплі загуслої крові приклеїлися до волосся й шкіри, наче набряклі кліщі.

— Іди з ним, — сказала Бейтс.

Сарасті буркнув і клацнув. Слів не було.

— Що… — почав було я.

— Зараз. Це наказ, — Бейтс знову повернулася до люка. — Ми прикриємо тебе.

До шатла.

— І ти також.

— Ні.

— Чому? Ти ж сама казала, що без тебе вони воюють краще! То навіщо ж?..

— Не можна лишати собі шлях для відступу, Кітоне. Це знищує мотивацію. — Вона подарувала мені легеньку, сумну усмішку. — Вони вже пробилися. Іди.

Вона зникла, і навздогін їй завили сирени. Далеко у носовому відсіку корабля було чути, як з брязкотом зачиняються аварійні переділки.

Немертвий труп Сарасті щось булькнув і штовхнув мене вниз по хребту. Ще чотири піхотинці легко пропливли повз і зайняли позиції за нами. Я озирнувся через плече й помітив, як вампір знімає зі стіни планшет. Але, звісно, то був не Сарасті, а Капітан — точніше, те, що лишилося від Капітана в ході битви, — і він використав для своїх потреб периферійний пристрій. Оптичний порт стирчав з потилиці Сарасті — там, де раніше вставлявся кабель. Я пригадав, як ворушилися жвали робота.

Позаду нас гуркотіли постріли і рикошети.

Доки ми просувалися вперед, труп щось набирав однією рукою на планшеті. Я подумав, чому б йому просто не заговорити зі мною, а тоді кинув погляд на шип, вбитий у мозок вампіра: вочевидь, мовленнєві центри Сарасті пошматовано.

— Навіщо ти його вбив? — запитав я.

Десь за барабаном увімкнулася нова сирена. Несподіваний порив вітру відштовхнув мене назад, а за мить зник з далеким ляскотом.

Труп простягнув мені планшет, налаштований на введення тексту:

«Напд. Не мг кнтролвати».

Ми дісталися шлюзів із шатлами. Роботи-солдати пропустили нас, бо їхню увагу було зосереджено на чомусь іншому.

«Іди», — написав Капітан.

Здалеку долинув крик. Десь посередині хребта захряснувся люк барабана; я озирнувся й побачив, як двоє солдатів заварювали шов. Здавалося, зараз вони рухалися швидше, ніж будь-коли раніше. А може, то просто гра моєї уяви.

По правому борту прочинився люк шлюзової камери. Усередині «Харібди» увімкнулося світло, заливши коридор. На контрасті аварійне освітлення хребта здалося ще тьмянішим. Я зазирнув у двері. У кабіні практично не лишалося вільного місця — лише одна відчинена капсула, затиснута між баками з холодильним агентом і паливом та масивними модифікованими амортизаторами. «Харібду» було переобладнано для польотів на далекі відстані з високим прискоренням.

Для мене.

Труп Сарасті підштовхнув мене всередину. Я озирнувся і глянув на нього.

— Чи було це взагалі хоч колись ним? — запитав я.

«Іди».

— Скажи мені. Він коли-небудь говорив сам за себе? Вирішував щось самостійно? Чи виконували ми колись його накази, чи завжди все визначав ти?

Неживі очі Сарасті дивилися на мене скляним безтямним поглядом. Його пальці судомно вдарили по планшету.

«Ви н любте нказв вд мшин. Так спокйнше».

Я дозволив йому пристебнути мене й опустити кришку. Лежав у темряві й відчував, як мене бовтає й швиргає, коли шатл ковзнув у пускову шахту. Пережив раптову тишу, коли стикувальні затискачі послабилися, спазм від прискорення, коли корабель виплюнув мене у вакуум, і невпинний розгін, що тиснув мені на груди, наче м’яка гора. Шатл довкола мене тремтів від навантаження, яке набагато перевищувало закладене в технічних нормах.

Мої імплантати знову увімкнулися. Я несподівано отримав змогу визирнути назовні, якби захотів. Я міг би побачити, що відбувається позаду мене.

Однак вирішив не робити цього — і все одно глянув, попри всю свою рішучість і затятість.

До того часу «Тезей» уже зменшився навіть на тактичному дисплеї. Корабель опускався в гравітаційний колодязь на рандеву з ворогом, смикаючись, певно, навмисне — останній маневр, що мав на меті доставити заряд настільки близько до цілі, наскільки це можливо. «Роршах» піднімався йому назустріч, розпростерши покарлючені руки, неначе в очікуванні обіймів. Однак увагу привертало тло, а не суперники: екран заповнило буремне обличчя Великого Бена; рухома циклонічна завіса впала на вікно. Тугі магнітні смуги лягали на нього дивним візерунком. «Роршах» перетягував на себе всю магнітосферу Бена, вбираючись у неї, наче в яскраву мантію, зв’язуючи її в тугий вузол, що розростався, сяяв і надимався…

«Щось схоже на магнітний спалах карлика спектрального класу L, — сказав колись Сарасті, — але тоді ми мали б побачити щось достатньо велике, здатне спровокувати такий ефект, а небо в тому напрямку лишалося чистим. Міжнародний астрономічний союз назвав це статистичною похибкою».

У певному сенсі, так воно й було. Можливо, такий ефект викликало якесь зіткнення чи шалений, короткий сплеск якогось потужного джерела енергії, що перезапустилося через мільйони років сну. Як тепер: спалах на сонці, але без сонця. Магнітна гармата, в десять тисяч разів потужніша, ніж її могла б створити природа.

Обидві сторони схопилися за зброю. Не знаю, хто вистрелив першим, якщо це взагалі мало якесь значення: чи ж багато тонн антиматерії знадобиться, щоб дорівнятися до чогось, здатного вичавити енергію сонця з газової кульки, трішки більшої за Юпітер? Чи «Роршах» також змирився з поразкою і вирішив завдати самовбивчого удару по суперникові?

Не знаю. Великий Бен заступив краєвид за кілька хвилин до вибуху. Можливо, саме тому я й досі живий. Бен встав між мною і палючим світлом вибуху, схожий на монетку, що закрила сонце.

«Тезей» передавав усе, що міг, — до останньої мікросекунди. Кожну записану мить рукопашного бою, кожен зворотний відлік і кожен подих. Усі рухи й усі вектори. Вся телеметрія була у моєму розпорядженні. Я можу розкласти її на безліч контурів, постійних і дискретних. Я можу модифікувати топологію, аналізувати її, стискати й перекладати на всі діалекти, які тільки можуть зрозуміти союзники. Можливо, Сарасті й мав рацію: щось із цього справді важливо.

Однак я все одно не розумію, що воно означає.

Харібда

Колись види вимирали. Тепер вони йдуть у відставку.

Дебора Мак-Леннан, «Розклад нашої реконструкції»

— Бідолашний, — сказала Челсі, коли ми розлучалися. — Іноді мені здається, що тобі ніколи не буває самотньо.

Тоді я був немало здивований, що її голос звучав так сумно.

А зараз я понад усе хотів, аби вона мала рацію.

Знаю, ця оповідь не була гладенькою. Мені довелося розділити історію на окремі фрагменти й нанизувати їх на лінію смерті тривалістю в десятиріччя. Тепер я проживаю одну годину з кожних десяти тисяч. На жаль, цього не можна уникнути. Якби ж тільки я міг проспати всю дорогу додому й не зазнавати агонії цих короткочасних воскресінь!

Якби ж тільки можна було спробувати не помирати уві сні. Але живі тіла мерехтять від радіоізотопів, накопичених за все життя. Блискучі маленькі уламки псують клітинні механізми на молекулярному рівні. Зазвичай це не проблема. Живі клітини виправляють шкоду, щойно вона трапляється. От тільки мої немертві клітини накопичували ці збої протягом тривалого часу, а дорога додому триває значно довше, ніж сюди: я лежу в стазисі та іржавію. Тож бортові системи інколи будять мене, щоб дати тілу змогу зібрати себе докупи.

Іноді техніка розмовляє зі мною, повідомляє про стан системи й передає розмови із Землі. Але здебільшого вона лишає мене наодинці з моїми думками й механізмом, що цокає на місці лівої півкулі мозку. Тож я розмовляю сам із собою, жива півкуля надиктовує історію штучній; короткі яскраві миті свідомості; довгі роки забуття й розкладу між ними. Може, вся ця ідея марна із самого початку. Може, ніхто навіть не почує моєї історії…

Байдуже. Займаюся я саме цим.

І ось маєш: мемуари, надиктовані м’ясом машині. Історія, розказана самому собі, адже більше ніхто не виявляє до неї зацікавлення.

Кожен може розповісти таку, якщо у нього є бодай половина мозку.

Сьогодні я отримав від тата листа. Як зазначено, до запитання. Мабуть, тато так пожартував, зважаючи на те, що він не знає моєї адреси. Він просто кинув своє повідомлення в ефір навсібіч, сподіваючись, що воно потрапить до мене, хоч би де я був.

Минуло майже чотирнадцять років. Тут втрачаєш лік часу.

Гелен померла. Вочевидь, у Раю трапився якийсь збій. Чи саботаж. Можливо, реалісти таки знищили його. Однак сумніваюся. На татову думку, відповідальність несе хтось інший. Він не вдавався в деталі. Мабуть, сам їх не знав. Він стривожено говорив, що вдома наростає неспокій. Ймовірно, до когось просочилися мої повідомлення про «Роршах». А може, люди зробили очевидні висновки, коли перестали надходити наші повідомлення. Вони не знають, як закінчилася наша історія. Певно, ця невідомість доводить їх до сказу.

Але у мене виникло враження, що було щось іще. Щось, про що тато не наважився говорити вголос. Або я сам собі це науявляв. Здається, його трохи непокоїла новина, що знову росте рівень народжуваності, хоча це мало б викликати радість після поколінь його спаду. Якби моя «китайська кімната» досі була в робочому стані, я б зрозумів, зміг би проаналізувати все до коми. Але Сарасті розбив мої прилади, тож вони ледь-ледь функціонували. Тепер я сліпий, як звичайна людина. У мене тільки непевність і підозри, а також тваринний жах, що хоч мої найкращі інструменти і не працюють, я все зрозумів правильно.

Думаю, він попереджає, щоб я не поспішав повертатися.

А ще він сказав, що любить мене. Сказав, що сумує за Гелен і що вона дуже шкодувала про щось, скоєне ще до мого народження, — якась примха чи недогляд, що спровокували проблеми розвитку. Він затинався. Не знаю, про що саме він говорив. Якою ж владою мав тепер володіти батько, щоб отримати дозвіл на таку трансляцію, — і витратити її здебільшого на почуття.

О Боже, як же я ціную її! Я ціную кожне слово.

Я падаю по нескінченній марній параболі, скоряючись лише силі інерції та гравітації. «Харібді» не вдалося вийти на потік антиматерії; «Ікар» або збився з курсу, або взагалі вимкнувся. Мабуть, можна було б вийти на зв’язок і запитати, але я не поспішаю. Мені ще довго летіти. Минуть роки, перш ніж я залишу позаду комети.

Окрім того, не певен, що хочу, аби хтось знав, де саме я перебуваю.

«Харібда» не переймається ухильними маневрами. У цьому не було б сенсу, навіть якби лишалося багато зайвого палива чи якби ворог зачаївся десь поблизу. Неначе він не знає, де Земля.

Але я майже впевнений, що шифратори розлетілися на шмаття разом з моїми одноплеменцями. Вони добре грали, чесно це визнаю. Або їм просто щастило. Випадковий глюк змусив піхотинця Бейтс вистрелити у беззбройного шифратора; кілька тижнів по тому П’ятірня і Кулак скористалися його тілом, щоб врятуватися втечею. Електрика й магнітне поле порушили випадковий набір нейронів у голові Сьюзан, а невдовзі там виникає зовсім нова особистість, що захоплює контроль над кораблем і відправляє «Тезея» в палкі обійми «Роршаха». Безглузда, сліпа випадковість. Може, саме так усе й було.

Проте я так не вважаю. Надто вже багато щасливих збігів. Гадаю, «Роршах» сам кував свій талан, підсадивши й виростивши у нас під носом надійно сховану особистість — тільки незначне підвищення рівня окситоцину видавало зміну — під усіма метастазами й пухлинами в голові Сьюзан. Підозрюю, він усе розрахував наперед і визначив, як можна використати підсадну качку; гадаю, він пожертвував маленькою частинкою себе заради перемоги й замаскував це під випадковість. Може й сліпа, але не удача. Далекоглядність. Чудові, виважені ходи.

Звісно, більшість з нас так і не дізналися правил гри. Насправді ми в ній були тільки пішаками. Сарасті і Капітан — хай би який гібридний інтелект вони разом утворювали — ось хто був справжніми гравцями. Озираючись назад, я можу простежити й кілька їхніх ходів. Я бачу, як «Тезей» дослухається до перестукування шифраторів у клітках, чую, як він посилює звук у каналі Банди, щоб Сьюзан почула його і вважала це відкриття своїм. Якщо я добре постараюся, то роздивлюся, як «Тезей» приносить нас у жертву, навмисне провокуючи «Роршах» на удар у відповідь фінальним маневром наближення. Сарасті завжди захоплювався даними, особливо такими, що мають тактичне значення. А як можна краще оцінити ворога, ніж побачивши його в бою?

Звісно, нам вони ніколи нічого не розповідали. Так було спокійніше. Нам не подобалося виконувати накази машин. Хоча й накази, отримані від вампіра, ми виконували без усякого захвату.

А тепер гра скінчилася. На спаленій дошці стоїть єдиний пішак — і в нього людське обличчя. Якщо шифратори дотримуються правил, які розробили для них кілька поколінь адептів теорії ігор, то вони не повернуться. А якщо й повернуться, підозрюю, це вже не матиме жодного значення.

Тому що до того часу не лишиться причин для конфлікту.

Під час короткочасних пробуджень я слухаю радіо. Минули покоління, відколи ми поховали добу радіо під оптоволокном і спрямованими променями, але ми так ніколи й не припинили посилати в небеса електромагнітні хвилі. Земля, Марс і Місяць мільйонами голосів ведуть міжпланетарний полілог. Кожен корабель, що мчить крізь безодню, посилає сигнали у всіх напрямках. О’Ніли й астероїди не припинили співати. Якби вони змовкли, може, Світляки нас би ніколи й не знайшли.

Пісні, які я чую, з часом змінюються — швидкісний політ у забуття. Тепер сигнали здебільшого складаються з навігаційних даних і телеметрії. Інколи прориваються звуки живих, сповнених напруги, голосів, — найчастіше це крик на межі відчайдушної паніки: галас переслідування, корабель, що стрибає в далекий космос, інші кораблі, що вперто переслідують його. Втікачам ніколи не вдавалося зайти так далеко, перш ніж їхній сигнал уривався.

Не пам’ятаю, коли востаннє чув музику, але часом зринає щось схоже, моторошне й різноголосе, сповнене знайомих уривчастих клацань. Стовбуру мого мозку таке не до вподоби — він лякається до смерті.

Пригадую, як ціле покоління відмовилося від реального світу заради саморобного Посмертя. І ще пригадую, як хтось казав, що вампіри не потрапляють на небеса — вони бачать пікселі. Часом я замислююся, як би почувався я сам, якби мене вирвали з могильного спокою, щоб працювати на втіху тупуватих створінь, які колись були тільки джерелом білка. Як би я почувався, якби мою слабкість використовували як уздечку, позбавивши законного місця у світі.

А потім запитую себе: як воно — нічого не відчувати? Бути надзвичайно раціональним хижаком, навколо якого м’ясо спокійно вкладається спати…

Я не сумую за Юккою Сарасті. Бог свідок, я намагаюся, щоразу, як приходжу до тями. Він урятував мені життя. Зробив мене людиною. Я завжди буду вдячним йому за це, доки живу; і так само доки живу, завжди ненавидітиму його з тієї самої причини. Якимось дивним сюрреалістичним чином у мене було більше спільного із Сарасті, ніж з будь-якою людиною.

Однак я не можу тужити. Він був хижаком, а я здобиччю, і протиприродно вівці оплакувати вовка. І хоча він помер за наші гріхи, я не можу сумувати за Юккою Сарасті.

Проте я можу йому поспівчувати. Ну ось, нарешті я можу поспівчувати і Сарасті, і всьому його вимерлому виду. Тому що не ми, люди, мали успадкувати Землю. Це судилося вампірам. Очевидно, якоюсь мірою вони були розумними, але їхній напівбезтямний сон виглядав рудиментом на тлі нашого власного егоцентризму. Вони вже позбувалися його. То був тільки етап. Вони рухалися вперед.

Штука в тому, що люди можуть дивитися на хрести і не корчитися в судомах. Ось тобі еволюція: одна дурна зчеплена мутація — і весь порядок речей розпадається, інтелект і самосвідомість на півмільйона років застрягли в контрпродуктивній системі. Здається, я знаю, що зараз відбувається на Землі. Хтось би міг назвати це геноцидом, але насправді все геть інакше. Ми самі в усьому винні. Не можна звинувачувати хижаків у тому, що вони хижаки. Зрештою, ми ж самі їх воскресили. То чому б їм тепер не вимагати того, що їм належить за правом первородства?

Не геноцид. Просто виправлення давньої помилки.

Я намагався знайти у цьому якусь втіху. Не надто вдало. Іноді здається, що все моє життя — це лише боротьба за право віднайти і возз’єднатися з тим, що зникло, коли мої батьки вбили свого єдиного сина. Там, в Оорті, я нарешті переміг у цьому бою. Завдяки вампіру, кораблю почвар й інопланетній орді я знову став людиною. Можливо, останньою людиною. А до часу, коли дістануся додому, я, можливо, лишуся останньою свідомою істотою у всесвіті.

Якщо бодай це буде мені до снаги. Бо я не знаю, чи існує взагалі такий звір, як «надійний оповідач». А Каннінґем казав, що зомбі вміють дуже вправно прикидатися.

Тож, так чи інакше, а я нічого не можу тобі розповісти.

Тепер тобі самому доведеться уявити, що ти — Сірі Кітон.

Подяки

«Сліпобачення» — моя перша вилазка романних масштабів у глибокий космос — галузь, в якій я, мушу зізнатися, маю доволі обмежену освіту. У цьому моя книжка недалеко відійшла від ранніх романів: і хоча мої знання в питаннях глибоководної екології також доволі обмежені, більшість з вас знає про неї ще менше. Докторська ступінь з морської біології, принаймні, дозволила мені якось виплисти в трилогії про рифтерів. Натомість «Сліпобачення» прокладає свій курс крізь зовсім інший тип невагомості, тож потреба в надійному провідникові тільки зросла. Отже, передовсім я висловлюю подяку професорові Джеймі Метьюзу з Університету Британської Колумбії — астрономові, любителю вечірок і надзвичайно важливому фільтру для всіх ідей, якими я його закидав. Хочу також подякувати Дональду Сіммонсу, авіаінженеру й приємному співтрапезнику, який переглядав усі технічні характеристики «Тезея» (особливо те, що стосувалося двигуна й барабана), а також трохи просвітив мене щодо радіації і способів захисту від неї. Вони обидва терпляче виловлювали мої найганебніші хиби. (Не кажу, що в книжці їх зовсім не лишилося, але це вже через мою недбалість, а не їхню. Або тому, що їх вимагав сюжет.)

Девід Гартвелл, як завжди, був моїм редактором і захисником у штаб-квартирі Імперії Зла. Підозрюю, «Сліпобачення» стало міцним горішком для нас обох: історія ризикувала потонути в купах необхідних пояснень, не кажучи вже про те, що потрібно було змусити читача співчувати не такій привабливій компанії персонажів, як це буває зазвичай. Досі не знаю, до якої міри мені це вдалося чи не вдалося, але я не можу не бути вдячним людині, що розігрівалася на всіх — від Гайнлайна до Герберта.

Звична банда письменників-друзяк розкритикувала перші кілька розділів книжки, спровадивши мене назад за кульман оплакувати невдалий досвід: Майкл Карр, Лорі Ченнер, Корі Докторов, Ребекка Мейнс, Девід Нікл, Джон Мак-Дейд, Стів Саменськи, Роб Стауффер та покійна Пет Йорк. Усі вони висловили цінні думки й критичні зауваження під час нашої щорічної поїздки на острів; Дейв Нікл заслужив на особливу подяку за додаткові підказки, якими він ділився зі мною протягом усього року, зазвичай удосвіта. З тієї самої причини формула «всі помилки є винятково моїми», яку ми, автори, любимо запихати в «Подяки», не поширюється на Дейва. Принаймні за деякі з наявних похибок точно відповідає Дейв. Елізабет Бір без жодної поблажливості розкритикувала практично готовий рукопис.

Професори Ден Брукс та Дебора Мак-Леннан з Університету Торонто забезпечили мене інтелектуальною стимуляцією академічного середовища без усякої бюрократичної й політичної мороки, притаманної академічним колам. Я в боргу перед ними за літри алкоголю й години дискусій щодо багатьох питань, порушених у книжці, а також щодо інших, які зовсім вас не обходять. До загального переліку тих, кому я вдячний, хочеться додати й Андре Брео, який надав мені прихисток на західному узбережжі, де я й завершив чернетку. Ісаак Шпіндель — справжній — допоміг, як завжди, з різноманітними нейрофізіологічними деталями, а Сьюзан Джеймс (яка також існує насправді, але в дещо ціліснішому форматі) розповіла, як до питання Першого Контакту могли б підійти лінгвісти. Ліза Бітон вказала мені на варті уваги статті, марно намагаючись вибачитися за те, що продала душу фармацевтичній промисловості. Лорі Ченнер виконувала роль піддослідного слухача і, ну гаразд, терпіла мене. Принаймні, певний час. Також дякую Карлу Шредеру, з яким ми билися за певні ідеї на рингу «свідомість проти інтелекту». Частини «Сліпобачення» можна розглядати як відповідь на аргументи Карла, представлені в його романі «Постійність». Я не згоден з ним практично на кожному кроці — і водночас досі намагаюся збагнути, як же ми дійшли однакового висновку.

Полковник

Повстанці вже заходили зі сходу, коли спрацювала сигналізація. До часу, коли полковник повернувся до гри — опрацював дані розвідки, знайшов спостережний пункт, витягнув з ліжка найближчого мережевого фахівця й посадив її за панель керування, — вони оточили закриту територію. Дощові ліси ховають їх від зору звичайних людей, але позичені очі полковника чудово бачать в інфрачервоному світлі. З відстані в половину світу він відстежує кожен нечіткий тепловий відбиток, відфільтрований крізь убоге листяне шатро.

Один з небагатьох позитивних наслідків винищення еквадорської фауни: переплутати партизана з ягуаром практично неможливо.

— Я налічила тринадцять, — каже лейтенант, виокремлюючи на дисплеї неприродного кольору плями.

Хаотична мішанина з резервуарів і веж посеред просіки. Трохи провисаючи, у небо з насосної станції здіймається масивний кабель, по всій довжині втиканий парними підйомними платформами. За вісім кілометрів на захід і за двадцять вгору на кінці кабелю погойдується аеростат, схожий на великого набряклого кліща, що вибльовує сульфати в стратосферу.

Звісно, навколо території встановлено паркан — старомодну сітку-рабицю, увінчану колючим дротом. Не стільки бар’єр, скільки спогад про простіші часи. Між парканом і лісом — кільце випаленої землі завширшки десять метрів. Між парканом і фабрикою — вісімдесят. По периметру встановлено захисні системи.

— Ми можемо зв’язатися з місцевою службою безпеки?

Він сам намагався це зробити ще до прибуття лейтенанта — марно. Але ж вона фахівець.

Жінка похитала головою.

— Система автономна. Ні оптоволокна, ні телефону. Звідти навіть сигнал не йде, доки на станцію не нападуть. Єдиний спосіб отримати доступ до коду — потрапити всередину. Захист від зламування.

Отже, доведеться дивитися з геостата.

— Ти можеш показати хоча б територію? Тільки наземні виміри.

— Звісно. Це ж просто план.

На екрані лейтенанта розквітли схематичні зображення, масштабовані й припасовані до реального часу. Прозорі трикутники, схожі на шматочки лимонного пирога, виходили з різних точок на краю станції і сходилися в гарячій зоні, що простягалася до паркану й трохи далі. А всю зброю спрямовано назовні. Варто дістатися до центру — і ти в шоколаді.

Теплові відбитки виходять на галявину. Лейтенант обмежує палітру видимим спектром.

— Гм, — буркнув полковник.

Повстанці не ступили на відкритий простір. Вони не йшли і не бігли. Вони… сунули, мабуть, це найкраще слово. Повзли. Аритмічно звивалися. Полковникові вони нагадували уражених якимось неврологічним захворюванням крабів, що попадали на спину й намагалися повернутися в нормальне положення. Кожен котив перед собою по землі маленький згорток.

— Що за чорт, — бурмоче лейтенант.

Повстанці з голови до ніг вимазалися якоюсь брунатною пастою. Вимащені в бруд ідоли в колоніальних шортах. Дві пари з’єдналися між собою, наче войовничі лінивці чи близнюки, що зрослися спинами. Похитуючись, вони дійшли до огорожі і спинилися за фут.

Захисні системи станції не відкривають вогню.

Не згортки: нашвидкуруч сплетені килимки з натурального, на перший погляд, волокна. Повстанці розгорнули їх біля паркану й накинули на колючий дріт, щоб можна було безпечно перелізти.

Лейтенант підводить погляд.

— Вони вже утворили мережу?

— Неможливо. Сирени б спрацювали.

— А чому ж тоді вони досі не ввімкнулися? Повстанці ж просто там. — Вона насупилася. — Може, вони якось знешкодили систему безпеки.

Повстанці всередині периметру.

— Твоя захищена від зламу система? — полковник похитав головою. — Ні, якби вони витягли зброю, то їх би просто… Лайно.

— Що?

Ізолюючий бруд, ретельно нанесений, щоб змінити профіль температур. Жодного обладнання, сплавів чи синтетики, які б їх видали. Переплетені тіла, акробатичні пози: як всі ці форми виглядають на рівні землі? Що бачать камери безпеки, дивлячись на…

— Дикі тварини. Вони вдають диких тварин. — Ягуари й партизани, чорти б мене побрали…

— Що?

— Законодавчий виверт, хіба ти не… — Але звісно, вона не знає. Надто молода, щоб пригадати традицію, якою колись так пишався Еквадор: захищати свою надзвичайну фауну. Вона ще навіть не народилася, коли стадо пекарі й гурт «ґрінпісівців» було розстріляно надміру жвавим дотом, запрограмованим захищати місцеву злітно-посадкову смугу. Не могла знати про запобіжники, які відтоді закон зобов’язував вмонтовувати в кожну охоронну систему країни. Про них уже давно забули, адже не лишилося фауни, яку потрібно захищати.

Ось така система безпеки. Повстанці досить розумні, щоб не розкривати маскування, доки не минуть вогневих позицій.

— Скільки часу до прибуття дронів?

Лейтенант занурюється у свій віртуальний простір і перевіряє канал зв’язку.

— Сімнадцять хвилин.

— Треба визнати, що вони завершать свою місію раніше.

— Так, сер, але… яку місію? Що вони робитимуть? Нігтями подряпають фарбу?

Він не знав. І його джерело не знало. Певно, повстанці самі не знають, доки не утворять мережі. Можна було хоч зараз вихопити одного з них, зчитати вокселі з його мозку — і нічогісінько не дізнатися.

Саме це і лякає у ройових мізках. Їхні плани надто великі, щоб поміститися в одному-єдиному елементі.

Він хитає головою.

— Отже, доступу до зброї у нас немає. Як щодо звичних процесів станції?

— Звісно. Станціям потрібно взаємодіяти одна з одною, щоб зберігати рівновагу подачі палива.

Повстанці вже на півдорозі до газоочисника. Дивовижно, наскільки швидко вони просуваються, попри настільки незграбні конвульсії.

— Приєднай нас до системи.

На схемі справа наліво спалахує зоряна хвиля: на зв’язок виходять перемикачі, клапани, сила-силенна інтерфейсів. Полковник вказує на скупчення іскорок у південно-західному секторі.

— Ми можемо спорожнити он ті резервуари?

— Це не просто, — насупилася жінка. — Повний спуск призведе до катастрофи. Система піде на таке, тільки якщо вважатиме, що уникає ще гіршого сценарію.

— Наприклад?

— Вибуху резервуарів, гадаю.

— Давай, дій.

Вона починає щось нашіптувати далеким вартовим, але здається незадоволеною.

— Сер, а хіба з технічного погляду… тобто використання отруйного газу…

— Сірчистий газ. Геоінженерні запаси. Не військова зброя. З технічного погляду.

— Так, сер, — знічено відповідає вона.

— Запобіжних заходів треба вжити до того, як вони з’єднаються, лейтенанте. Якщо є якийсь виверт — будь-який, рій його побачить. Не існує способу перехитрити цю кляту штуку, щойно вона оживе.

— Так, сер. Готово.

— Швидко.

— Ви ж сказали, що так і має бути, сер. — Вона простягнула палець до багряної іконки, що пульсувала на екрані. — Мені…

— Ще ні. — Полковник дивиться на Землю з орбіти і намагається збагнути сенс загальної картини. Якого біса вони взагалі роблять? Що може зробити навіть ройовий розум з очеретяними матами й кількома кілограмами бру…

Секунду…

Він навмання вибирає одного повстанця й збільшує зображення. Якщо придивитися ближче, бруд, що вкриває його тіло, виблискує золотом. Щось не зовсім мінеральне, щось…

Полковник зазирає до архіву, шукає в переліку мікробів таких, що харчуються гетероциклічними сполуками[99]. Знаходить.

— Вони прийшли по кабель.

Лейтенант підводить очі.

— Сер?

— Бруд. Це не просто маскування, а вантаж, це…

— Біопаста. — Лейтенант присвиснула, знову уважно зосередившись на екрані.

Полковник намагається думати. Вони не просто хочуть відрізати аеростат. Для такого не потрібен рій, та й у периметр пролазити не потрібно. Хай би що повстанці замислили, воно домірне мікрохірургії. І вимагає складних розрахунків на місці — може, щось пов’язане з мікрокліматом, на що впливає вітер, вологість чи десятки інших хаотичних змінних. Якщо вони не хочуть просто відрізати кабель, то прагнуть ним маніпулювати: біокорозійна дірка діаметром десять міліметрів тут, розтягнута латка вощаних мономерів там — і нагорі, в стратосфері, аеростат зсунеться на точну кількість метрів у точному напрямку…

З якою метою? Погратися з ремонтними дронами? Заблокувати вид з орбіти, а в цей час скоїти терористичний акт, влаштувавши затемнення в критичний момент? Може, зрештою, їм зовсім і не кабель потрібен, може, вони…

— Сер? — перший з повстанців дістався безпечної зони. — Сер, якщо ми маємо підсмажити їх до того, як вони з’єднаються…

— Ще рано, лейтенанте.

Він сліпець в яскраво освітленій кімнаті. Він макака-резус, що грає в шахи з гросмейстером. Він нічогісінько не знає про стратегію супротивника. Гадки не має навіть про правила гри.

Знає тільки, що приречений на поразку.

Останні з повстанців вийшли із зони ураження. Палець лейтенанта завис над іконкою, наче вона відчайдушно хотіла почухати місце, яке нестерпно свербіло.

Злиття.

Мить далекого фокусу, погляд тисячі душ. Ти помітиш його в їхніх очах, якщо знаєш, що шукати, якщо перебуваєш достатньо близько і виявиш достатню спритність. Полковник не відповідав цим умовам. У нього був лише вид згори, крізь телескоп, на відстані тридцяти шести тисяч кілометрів, що пройшов крізь шари атмосфери й відображається на столі. Але він знав, що буде далі: злиття переплетених тіл, одночасна зміна пози, миттєвий еволюційний стрибок від спазматичних чотириногих до розумної суперзброї.

З багатьох — єдине.

— Зараз.

Воно знає. Звісно, воно знає. Бути не може, щоб такий величезний мозок ще в мить свого пробудження не помітив життєво важливої зачіпки й не дійшов до висновку, який міг би розкрити пастку. Сирени захисних систем запізніло завили, заскочені зненацька спалахом мільйонів думок. Багатомозкові мережі лишаються невидимими для людського ока, але на радіочастоті вони сяють мерехтливими сліпучими гобеленами. Рій безпечно проминув лінію вогню, тож міг про це більше не хвилюватися.

Ні, тепер його увагу привернула хвиля сірководню, що котилася з південних резервуарів: мовчазна, невидима, важка, наче ковдра, й безумовно смертоносна для кожної окремої душі. Жодна звичайна людина нічого б не запідозрила, доки слабкий запах тухлих яєць не зачитав би їй смертний вирок.

Але тут не було самотніх душ. Одинадцять тіл одночасно розвернулися й побігли назад до паркану — і кожне дотримувалося своєї унікальної траєкторії з легкою броунівською хаотичністю, щоб збити з пантелику будь-які відстежувальні алгоритми. Інші двоє стали рівно, витягли з-за поясів зброю…

Полковник насупився. Чому її не зафіксували сенсори?

— А, ці пістолети… Здається, вони кістяні, — пояснила лейтенант.

Вузли відкрили вогонь.

Це і є кістка. Або щось схоже на неї. Метал чи пластмаса розбудили б сенсори ще до того, як повстанці наблизилися до паркану. Але кулі, ймовірно, керамічні: жоден виріб з кістки не пробив би навіть найтоншу з цих труб…

Якщо тільки не в цьому полягає мета рою. Вони стріляли в усі старі труби й панелі, в усе металеве, все, що могло б…

Викресати іскру…

Тому що сірководень не просто отруйний, дурню. Він легкозаймистий.

— От срака, — шепоче лейтенант, коли займається вся зона.

Це розроблена на ходу проти-протидія. Рій пожертвував королевою; деякі з цих тіл приречені, але, можливо, вогонь спалить достатньо газу, щоб у решти з’явився шанс; усмокче й поглине отруйний газ, щоб одинадцять тіл дісталися до безпечної зони, доки двоє інших палатимуть живими смолоскипами.

Кілька секунд полковникові здавалося, що план спрацює.

Як на відчайдушний крок він доволі непоганий; жодна звичайна людина не вигадала б нічого такого за лічені секунди й тим більше не встигла б реалізувати. Але слабка надія — це краще, ніж нічого, і навіть напівбоги не можуть скасувати законів фізики. Жертовні вузли спалахують, чорніють і розсипаються, наче пожухле листя. Троє інших були на півдорозі до сітки, коли їх наздогнав газ — достатньо густий, щоб убити, якщо не спалити. Інші помирають в бруді і конвульсіях. Масляниста шкіра виграє відблисками пожежі, приймаючи в себе кулі, які нарешті летять у розкидані на землі цілі.

Невидимий отруйний килим розповзається джунглями, вбиваючи рештки хирлявого життя, яке досі там лишилося.

Лейтенант важко ковтає. Її обличчя зблідло від нудоти й непроханих спогадів про давні воєнні злочини.

— А це точно не проти… — Вона змовкає, не бажаючи суперечити старшому офіцерові. Її не переконали юридичні виверти, і жінка не здатна була оцінити загрозу, яку ніс знищений ворог.

Але загроза — надзвичайно реальна. Ці штуки страшенно небезпечні. Якби не щасливий випадок з витоком інформації, непередбачуваний і неповторний, наче квантові вібрації, рій би досягнув своєї мети, так і лишившись у тіні. Навіть на опір не наразився б. А може, все, що тільки-но відбулося, було частиною плану, може, вдала підказка була навмисне підсунута, щоб змусити полковника танцювати під їхню дудку. Може, це поразка, про яку він ніколи не дізнається.

У цьому й проблема з роями. Завжди на десять кроків попереду. Полковника страшенно лякало те, що досі існували місця, де такі почвари лишалися легальними.

— Чому ми це робимо, сер?

Він насупився.

— Що саме робимо? Боремося за виживання людини?

Але лейтенант похитала головою.

— Чому ми досі… постійно б'ємося? Між собою? Хіба прибульці не повинні були змусити нас забути про дрібні відмінності? Об’єднати людство проти спільної загрози?

У наші дні на службі повно таких, як вона.

— Вони не погрожували нам, лейтенанте. Тільки сфотографували.

Усі так вважають. Шістдесят чотири тисячі об’єктів невідомого походження водночас загорілися розжареною сіткою, що оточила земну кулю. Прокричали щось на половині електромагнітного спектру, доки атмосфера спалювала їх дотла.

— Але ж вони досі там. Чи те, що їх послало. Навіть через тринадцять років після…

Чотирнадцять. Полковник відчув, як в кутиках рота напружилися м’язи. Але хто лічитиме.

— Ще й коли «Тезей» зник…

— Немає доказів, що «Тезей» загинув, — лаконічно відказав полковник.

— Так, сер.

— Ніхто й не казав, що то буде подорож вихідного дня.

— Так, сер.

Вона знову зосереджується на дисплеї, але йому здалося, що коли вона відвернулася, на її обличчі щось промайнуло. Може, вона його впізнала?

Навряд чи. Це було давно. А він завжди тримався за лаштунками.

— Ну… — він рушив до дверей. — З таким самим успіхом могли відрядити туди блазнів.

— Сер?

Він зупиняється, але не озирається.

— Мені цікаво… якщо звісно, це не порушує правил субординації… та здавалося, що ви справді занепокоєні тим, що робитиме рій, коли він об’єднається. Але ж ви також сказали, що тоді ми не зможемо дати йому раду.

— Я чекаю на ваше запитання, лейтенанте.

— Чому ми вичікували? Ми ж могли отруїти їх задовго до того, як вони з’єдналися. А якщо вони справді були аж такими небезпечними, то ми обрали не найкращу стратегію.

Він не міг заперечити. До того ж це було недоречно.

— Рої небезпечні, лейтенанте. Ніколи, ні на мить не сумнівайтеся в цьому. А щодо ситуації…

Він на мить замислився, обираючи найправдоподібнішу відповідь.

— Якщо лишається тільки вбивство, краще я вб’ю одного, а не тринадцятьох.

Деякі загрози чаяться зовсім поруч. А інші — не настільки очевидні.

Візьмімо, наприклад, жінку на телеекрані: крихітна, всього метр шістдесят. Усе в Ліані Латтеродт волає про заразний ентузіазм і захоплення Світом дивовиж. Жодного натяку на організацію, яка оплачує її витрати й відряджає її з місією доброї волі, щоб описувати райдужні перспективи й обіцяти утопію.

Жодного натяку на сили в ореґонській пустелі, що використовують її як маріонетку.

— Ми піднялися на цей пагорб, — каже вона уважному ведучому програми «Під час розмови». — З кожним кроком угору ми бачили все далі, тож, звісно, продовжували йти. А тепер ми на вершині. Наука вже кілька століть на вершині.

У її біографії здебільшого нічого особливого: народилася в Ґані, виросла в Бритопелазі. Була найкращою в класі з теорії систем та теїстичної вірусології.

— А зараз ми дивимося на рівнину й бачимо інше плем’я, що танцює над хмарами, навіть вище, ніж ми. Можливо, це міраж або якесь шахрайство. Або вони просто видерлися на вищу вершину, якої ми не бачимо, бо хмари закривають огляд.

Практично нічого кримінального в минулому. У тринадцять її звинувачували в зберіганні приватної бази даних. У дванадцять — у порушенні роботи домашнього наглядача. Звичайні штрафи й попередження, які має пережити молодь, перш ніж навчиться жити в паноптикумі.

— Тож ми вирушаємо, щоб з’ясувати, що й до чого, але кожен крок веде донизу. Байдуже, в якому напрямку ми рухаємося: неможливо зійти з вершини, не втративши точки огляду. Тож ми знову видираємося назад. Ми потрапили в пастку локального максимуму.

Нарешті їй вдалося законно вирватися з сітки, долучившись до Двокамерного Ордену, що має особливі пільги через те, що лишається незрозумілим, навіть коли ви стежите за ним.

— Але ж на іншому боці рівнини справді бовваніє вища вершина. Єдиний спосіб дістатися туди — прийняти неминуче, зійти з нашого передгір’я і плентатися вздовж річища, доки не почнемо підніматися знову. І тільки тоді ми збагнемо: а ця гора набагато вища за передгір’я, на якому ми стояли раніше, і звідси ми бачимо набагато краще.

Двокамерники. Вочевидь, названі так за якийсь прототип реорганізації, що передбачав капітальне переналаштування їхніх церебральних півкуль. Однак на сьогоднішній день ця назва стала атавізмом. Невідомо, чи в Двокамерників досі лишилися півкулі.

— Але це неможливо зробити, не лишивши позаду всі ті інструменти, які так прислужилися вам на першому пагорбі. Доведеться ступити крок донизу.

— І ви купилися на це? — лейтенант (інша лейтенант — у полковника по одному в кожному порту) відриває погляд від екрана, скрививши губи в скептичній посмішці. — Наука, заснована на вірі?

— Це не наука, — заперечує полковник. — Вони навіть не вдають, що це так.

— Навіть гірше. Глоссолалією[100] мозковий чіп не зібрати.

— Складно сперечатися з патентами.

Патенти його по-справжньому хвилювали. Скидається на те, що у Двокамерників не було жодних агресивних амбіцій чи планів завоювання — здається, зовнішній світ їх взагалі не дуже цікавив. Поки що вони сидять у своїх розкиданих по пустелях монастирях, розмірковуючи про реальність, що ховалася під цією реальністю.

Але є й інші способи поставити світ на коліна. У наші дні все таке непевне. Часом через одну-єдину зміну парадигми занепадали цілі суспільства, а Двокамерники володіють половиною патентів. Якби вони захотіли, то могли б змусити світову економіку за ніч зжерти саму себе. Навіть не порушуючи закону.

Латтеродт насправді не є частиною рою, як можна було б подумати. Вона лише фасад. Доброзичливе обличчя, харизматичний речник, покликаний підмазувати, де треба, й заспокоювати страхи. Наступні кілька тижнів вона проведе у зовнішньому світі — торгуватиме своїм обличчям. Цілком самостійна людська особистість з доступом до найглибших таємниць Двокамерників. Вона почувалася як вдома у світі, де думка не спиняється на межі людського черепа. Невідомо навіть, коли вона вийшла з однієї голови й увійшла в іншу.

— Хочете привести її сюди? — запитує лейтенант, доки Латтеродт роззброює світ усмішкою і жменькою метафор.

Він визнає, що перспектива спокуслива: відрізати її від стада й присвоїти допиту гриф «Цілком таємно». Хто знає, якими одкровеннями вона поділиться, якщо підібрати правильний стимул?

Полковник хитає головою.

— Я сам поїду до неї.

— Справді? — Вочевидь, нова лейтенант не підписувалася на розмови з ворогом, стоячи на колінах.

— У неї місія доброї волі. Даймо їй шанс поділитися доброю волею.

Певна річ, все не так шляхетно, як здається. Просто не варто застосовувати силу до суперника, доки не дізнаєшся, яку він може дати відсіч.

Глобальне дослідження й оцінювання загроз, які несуть у собі ройові мізки — не єдине його завдання: просто найостанніше. Десятки інших бовваніють на задньому плані, інколи вимагаючи перегляду чи оновлення. Вторгнення реалістів у Бритопелаг, відокремлений з’їзд баптистів, що будують озброєний ґіланд у міжнародних водах. Періодичний військовий трибунал для якоїсь піхоти з плоті й крові, чиї кібернетичні накладки порушують Правила застосування сили. Ці напівзабуті справи шикуються в чергу й ведуться автоматично. Якщо вони потребуватимуть уваги полковника, то його оповістять.

І все ж про одну свічку полковник ніколи забував, хоч вона й не блимала вже з півдесятиліття. Її також запрограмовано подати сигнал у разі зміни статусу. Але він все одно щодня її перевіряє. І тепер — повертаючись на кілька днів до просторої порожньої квартири, якої він не позбувся навіть після того, як дружина вирушила до Раю, — він знову перевіряє.

Жодних змін.

Полковник переводить імплантати в режим сну, вдячно ховаючись у тиші, що заповнила його голову, щойно в його скроні перестають бурмотіти звіти. Він запізніло усвідомлює справжній звук — тихий стукіт кігтиків по кахлях позаду нього. Чоловік повертається й помічає маленьку пухнасту чорно-білу мордочку, перш ніж тваринка ховається в закутку кімнати.

Полковник іде на кухню.

Зефір дозволяє квартирі його годувати — точніше, йому доводиться, адже служник-людина доступний не завжди, однак таке коту не до вподоби. Спершу він категорично відмовлявся так їсти. Психіку тварини колись зруйнував один аматор міжвидових контактів, який вирішив, що було б пізнавально, трансцендентно чи просто мило «розділити свідомість» з маленькою душею, що має в десять разів менше синапсів. Полковник намагався уявити, на що могло скидатися це насильницьке злиття: вкидання у вир незрозумілих думок і почуттів, що сліпили, наче палюче сонце; повернення в болючу криваву пітьму, щойно нарцисичному богу стало нудно і він перервав зв’язок.

Після того, як полковник приніс його додому, Зефір тижнями ховався у коморі. Шипів і пускав слину, побачивши розетки, оптоволокно і робота-прибиральника, що тихо котився кімнатами. За два роки його маленький пухнастий мозок нарешті зміг оцінити переваги й недоліки автоматичної системи подавання корму на кухні, але кіт і досі більше скидався на привида, ніж на милу пухнасту тваринку. Вловити його пересування можна було тільки краєм ока. На відкритий простір Зефір виповзав лише тоді, коли був дуже голодним чи коли полковник застигав, не рухаючись. Він досі уникав фізичного контакту. Полковник потурав коту, вдаючи, що не помічає розідраної оббивки бильця дивана у вітальні. Йому бракує сили навіть на те, щоб демонтувати роз’єм із жахливого шраму на Зефіровій голові. Хто знає, які посттравматичні жахіття може пробудити похід до ветеринара.

Полковник наповнює мисочку й відступає на дозволені два метри (це вже прогрес, ще півроку тому йому не можна було наближатися навіть на три метри). Зефір прослизає на кухню, поводить носиком і зиркає в усі кутки.

Полковник сподівається, що той, хто піддав таким тортурам його кота, коли стомиться від ссавців, вирішить спробувати екзотичніші інтерфейси. Наприклад, перейде на головоногих. Судячи з усього, ситуація буде не такою приємною, якщо поділитися свідомістю з гігантським восьминогом.

Людські рої, принаймні, можуть посилатися на взаємну згоду. Їхні члени самі обирають насилля, яке чинять над собою, добровільно викликаючи монстра, що постає з купи знищених особистостей. Якби ж тільки все на цьому й закінчувалося, якби шкоди зазнавали лише члени рою…

Наче смолоскип у чистилищі, в самому кутку мережі тліє свічка його сина. З кожним новим шматочком Зефір сторожко роззирається, досі боячись Другого Пришестя.

Полковникові знайоме таке відчуття.

Вони зустрічаються на терасі біля «Ріверсайду», одного з архаїчних бістро, де все — від приготування їжі до обслуговування столиків — виконується персоналом з плоті й крові. Як наслідок, усе — від приготування їжі до обслуговування столиків — набагато гіршої якості. Здається, люди готові непогано доплачувати за індивідуальний підхід.

— Ви не схвалюєте, — каже доктор Латтеродт, одразу переходячи до справи.

— Багато чого, — визнає полковник. — Вам слід висловлюватися конкретніше.

— Нас. Того, що ми робимо. — вона дивиться на меню (буквально — те надруковано на звичайнісінькому папері). — Гадаю, рої загалом.

— Є причина, чому вони перебувають поза законом. — Принаймні, більшість з них.

— Є. Люди просто бояться, що їхні життя контролюватимуть речі, яких вони не розуміють. І байдуже, наскільки раціональним чи корисним є запропонований закон чи стратегія. Якщо для розуміння принципів їхньої дії потрібно десять мізків, одинаки чинять опір. — Маріонетка знизує плечима. — Річ у тому, що Двокамерники не встановлюють законів і не визначають стратегії. Вони лише споглядають природу і не розпускають рук. Можливо, саме тому вони й не є протизаконними.

— Або це просто виверт. Закладаюся, якби ми передбачали інтерфейси з плоті, ми б значно чіткіше визначили поняття «технологія».

— От тільки закон про інтерфейси прийняли ще десять років тому, а визначення досі немає. Та й звідки воно візьметься?

Мозок змінюється з кожною новою думкою; як можна заборонити кортикальну корекцію, не заборонивши самого життя?

— Це не моя справа.

— І все одно. Ви не схвалюєте.

— Просто я бачу забагато шкоди. Ви так щиро всміхаєтеся, без упину говорите про трансцендентні одкровення групового розуму. Про всі прийдешні осяння, що чекають на тих, хто приєднається до великого цілого. Але ж ніхто не згадує…

Чим інші платять за ваше просвітлення…

— …що трапляється з вами потім.

— Погляд у рай, — бурмоче Латтеродт, — що обертає життя на пекло.

Полковник моргнув.

— Саме так.

Як почуваються люди, яким подарували зір богів лише для того, щоб знову відняти його, щоб отруїти жалюгідне існування звичайних людей розмитими, незрозумілими спогадами про вище розуміння? Не дивно, що люди потрапляють у залежність. Не дивно, що деяких доводиться силоміць висмикувати з роз’ємів, попри їхні крики.

Покласти край стражденному життю в тіні такого осяяння — такий собі акт милосердя.

— Поширена помилка, — каже Латтеродт. — Рої — не мозаїка з тисячі маленьких особистостей, а єдність. Джим Мур не перетворюється на супермена; Джима Мура навіть не існує, доки живе рій. Якщо тільки не знизити час очікування.

— Ще гірше.

Вона нетерпляче хитає головою.

— Якби все було настільки погано, ви б першим про це дізналися. Ви самі — ройовий мозок. І завжди ним були.

— Якщо у вас таке розуміння вертикалі управління…

— Кожен є роєм.

Він пирхає.

Вона продовжує:

— У вас дві церебральні півкулі, так? Кожна з них здатна керувати окремими особистостями, а отже, по суті, мозок керує множинними особистостями. Якщо одну з цих півкуль заблокувати за допомогою анестезії чи достатньої транскраніальної магнітної стимуляції, інша почуватиметься цілком пристойно. І знаєте що? Нова особистість відрізнятиметься від вас. У неї можуть бути інші політичні переконання, інша стать — чорт, навіть інше почуття гумору. До тієї миті, доки інша півкуля не повернеться до життя. Тоді ви знову станете собою.

То скажіть мені, полковнику, чи страждають ваші півкулі? Чи міркують ваші зв’язані із затичкою у роті множинні «я»: «О великий Ґанеша! Я в пастці! Тільки б рій дозволив мені вийти звідси!»

«Не знаю, — збагнув він. — Звідки мені знати?»

— Звісно ж, ні, — сама відповідає Латтеродт. — Вони просто розділяють час. Цілковита проникність.

— А психоз після злиття — тільки міська легенда, яку поширюють банди конспірологів.

Вона зітхає.

— Ні, психоз цілком реальний. І це страшно — він руйнує тисячі життів. Так. Але відповідальність за нього лежить на дефективній технології інтерфейсів. У наших хлопців такого не буває.

— Не кожному так таланить, — іронізує полковник.

Чоловік з косметичним хлорофілом в очах приносить їхні замовлення. Латтеродт усміхається до нього й починає длубатися в салаті з клонованого краба. Полковник перебирає шматочки авокадо; він уже й забув, що замовляв його.

— Ви відвідували Розум Мокші?

— Тільки віртуально.

— Ви ж знаєте, що не варто довіряти віртуальному досвіду.

— Тому, що ви відчуваєте за цим столом, також довіряти не можна. Бачите ту величезну сліпу пляму посеред вашого візуального поля?

— Я не кажу про природні вади. Зараз ідеться про те, що робиться з певним наміром.

— Ну гаразд, — вона жує і розмовляє з набитим ротом. — Які тоді наміри у Мокші?

— Ніхто не знає. Вісім мільйонів об’єднаних людських мізків. І ці люди — вони просто лежать. Певен, ви бачили трансляції з Банґалора й Гайдерабада — ошатні чисті спальні з розумними ліжками, що тренують тіла і підтримують їхню життєдіяльність. А ви бачили вузли, що живуть у задуп’ї світу, за п’ятсот кілометрів вздовж ґрунтового шляху? Люди, в яких немає нічого, крім ліжка, халупи і С-квадратного роутера біля сільської криниці?

Ліана не відповідає.

Полковник трактує це мовчання як «ні».

— А варто було б якось туди заскочити. Біля когось є люди, що доглядають за ними, біля інших — нема. Я бачив дітей, що лежать у власному гівні, вкриті смердючими пролежнями. Людей, у яких повипадала половина зубів, бо вони під’єднані до рою. І їм начхати. Вони просто не в змозі перейматися, бо їх більше не існує. А рій переймається станом елементів, з яких збудований, не більше, ніж…

Люди-смолоскипи, що палають в еквадорському дощовому лісі.

— …ніж ви б уболівали за долю єдиної клітини своєї печінки.

Латтеродт дивиться на свій напій.

— Вони самі прагнуть до цього, полковнику. До свободи від сансари. Не вдаватиму, буцімто я б сама зробила такий вибір, — вона знову піднімає очі й перехоплює його погляд. — Але вас тривожить не це.

— Чому ви так вважаєте?

— Бо байдуже, наскільки ви засуджуєте такий спосіб життя: вісім мільйонів кататонічних душ не становлять військової загрози.

— Ви впевнені? Ви хоч здатні уявити, які плани можуть клекотати в горнилі об’єднаного мислення восьми мільйонів людських мізків?

— Завоювання світу, — киває Латтеродт з незворушним виразом. — Усі драхмічні віри закликають саме до цього.

Він не засміявся.

— Віра притаманна людям. А рій — це щось геть інше.

— Якщо вони становлять загрозу, — спокійно каже вона, — то що ж таке ми?

Вона має на увазі своїх господарів. Відповідь насправді є: «Жахіття».

— Свідомість Мокші не настільки радикальна, якщо розглянути її уважніше, — продовжує вона. — Цей рій побудовано із звичайних мізків. А мої хлопці граються з кортикальною архітектурою. У нас є сплетіння мізків і квантове біорадіо, засноване на принципах, з якими ви не зустрінетеся ще років двадцять. Ви навіть не зможете їх визначити як «технологію». Саме тому ми й розмовляємо зараз, так? Бо якщо вас хвилює купка з’єднаних у мережу звичайних людей, то як же Двокамерники можуть не бути загрозою?

— А це так? — нарешті запитав полковник.

Латтеродт пирхає.

— Послухайте, мозок можна оптимізувати лише для життя тут чи там. Не те й інше водночас. Двокамерники мислять у планківських масштабах. Усе це квантове божевілля для них так само інтуїтивне, як для вас вгадування траєкторії польоту бейсбольного м’яча. Але знаєте що?

Він уже чув це раніше:

— Кепсько у них з бейсболом.

— Так, у них кепсько з бейсболом. Звісно, вони можуть про себе подбати. І зад собі підітруть, і прогодуються. Але відрядіть їх у велике місто — і їм, м’яко кажучи, стане некомфортно.

Він на це не купується.

— Навіщо, по-вашому, їм такі люди, як я? Гадаєте, вони пішли в пустелю, щоб побудувати лігво суперзлочинців? — Латтеродт закочує очі. — Вони не становлять загрози, повірте мені. Їм навіть через галасливу вулицю важко перейти.

— Їхні фізичні здібності хвилюють мене в останню чергу. Настільки розвинена сила могла б розчавити нас каблуком і навіть не помітити цього.

— Полковнику, я живу з ними. І мене вони досі не розчавили.

— Ми обоє чудово знаємо, наскільки б дестабілізувало ситуацію рішення Двокамерників викинути на ринок бодай невелику частку…

— Але ж вони не роблять цього, правда? Та й навіщо це їм? Думаєте, вони переймаються довбаним прибутком у вашій фентезійній економіці? — Латтеродт хитає головою. — Ви маєте дякувати тому богу, якому молитеся, що саме вони володіють цими патентами. Будь-хто інший давно б уже розворушив увесь цей мурашник — просто для гарного балансу в податковій звітності.

Отже, ми для вас мурахи.

— Хочете визнавати це чи ні, а з ними світ набагато кращий, ніж без них. Вони тримаються самі по собі, нікого не чіпають, а коли виходять пограти, то ви, печерні люди, поводитеся, як бандити. Ви б мали про це знати; Збройні сили вже років десять користуються ліцензією на нашу шифрувальну техніку.

— Останнім часом ні. — Відколи хтось із командного складу рознервувався через можливі збої у системі. Хоча, можливо, полковник і сам доклав до цього руку.

— Вам же гірше. Кілька місяців тому в Коауїлі було розроблено варіант, заснований на симетрії Рамануджана, за який ви, хлопці, вбили б. Але ніхто не накладе лапи на наші алгоритми. — Вона виправилася. — Ніхто із звичайних людей.

— Це не спрацює, докторе Латтеродт.

Вона піднімає брови, обличчя — сама невинність.

Він нахилився до неї через стіл.

— Може, ви справді почуваєтеся в безпеці, засинаючи біля своїх гігантів. Вони не перевертаються на інший бік і не душать вас уві сні. Може, ви вважаєте, що це дає гарантію, буцімто такого ніколи не трапиться. Я б не був таким нерозважливим…

Знову.

Навіть через стільки часу обмовка завдає йому клопотів.

— Вони не вороги, полковнику.

Він переводить подих і дивується власному самовладанню.

— Саме це мене й лякає. З ворогом є хоча б надія зрозуміти, чого він хоче. А ось та штука… — Він похитав головою. — Ви ж самі це визнаєте. Їхні амбіції не поміщаються в людському черепі.

— Просто зараз, — каже Латтеродт, — вони хочуть допомогти вам.

— Он як.

Жінка знімає ніготь і передає його через стіл. Полковник дивиться, але не чіпає.

— Це кристал, — за мить каже вона.

— Я знаю, що це. Ви не могли просакадувати його прямо в мене?

— І ви б це прийняли? Ви б дозволили помічниці Двокамерників завантажувати дані просто у вашу голову?

Ледь скривившись, він визнає її слушність.

— Що це?

— Передача. Ми розшифрували її кілька тижнів тому.

— Передача.

— З Оорти. Наскільки ми можемо визначити.

Вона бреше. Має брехати.

Полковник хитає головою.

— Ми б уже…

Щодня, майже десять років. Перевіряв індикатор. Витискав мікрохвилі, шукаючи слово, шепіт, зітхання. Погляд не відривався від небес, навіть тепер, навіть коли вже підраховано втрати й увагу переключено на цікавіші перспективи.

Немає доказів того, що «Тезей» загинув…

— Ми сканували космос з миті запуску. Якби був якийсь сигнал, я б дізнався про це.

Латтеродт знизує плечима.

— Вони здатні на те, чого не можете ви. Саме тому вам погано спиться ночами, хіба ні?

— У них же навіть немає приладів. Звідки б взялася телеметрія?

Вона легенько всміхається.

Нарешті його осяює.

— Ви… Ви знали…

Латтеродт простягає руку через стіл і підштовхує ніготь на кілька сантиметрів ближче.

— Візьміть.

— Ви знали, що я зв’яжуся з вами. Ви спланували це.

— Подивіться, що там.

— Ви знаєте про мого сина. — Він відчуває, як повітря виривається крізь його стиснені зуби. — Ви покидьки. Тепер ви використовуєте проти мене мого власного сина?

— Обіцяю, передача вартуватиме…

Він підводиться.

— Якщо ваші господарі вважають, що можуть тримати його в заручниках…

— Зару… — Латтеродт моргає. — Звісно ж ні. Я казала вам, що вони хочуть допомогти…

— Рій хоче допомогти. Довбаний рій, що із самого початку…

— Джиме. Вони віддають вам інформацію. — Полковник не бачить на її обличчі нічого, крім щирого прохання. — Візьміть її. Відкрийте де й коли захочете. Перевірте через будь-які фільтри й бомбошукачі, будь-які системи безпеки, які вважатимете необхідними.

Його погляд був таким само суворим.

— Ви віддаєте мені трансляцію. Без жодних умов.

— Тільки за однієї.

— Ну звісно, — він з огидою хитає головою. — І яка ж вона?

— Повідомлення для вас, Джиме. Не для ваших господарів.

Не для Центру керування польотами.

— Ви знаєте, що я не можу цього пообіцяти.

— Тоді не приймайте пропозицію. Ви й самі чудово знаєте, що трапиться, якщо ви проговоритеся. Ви хоча б готові розмовляти з нами. А інші можуть виявитися далеко не такими розсудливими. І, попри ваші найглибші страхи, ми не можемо прикликати блискавку з небес, щоб знищити наших ворогів. Поширите цю інформацію — і невдовзі важкі чоботи солдафонів плюндруватимуть монастирі західної півкулі.

— А чому тоді ви взагалі мені довіряєте? Звідки знаєте, що одразу після цієї розмови я не розпочну військової операції?

Вона перелічує причини.

— Тому що ви не така людина. Тому що я, можливо, брешу, і ви не захочете ризикувати життями й засобами тільки для того, щоб з’ясувати, що ми таки можемо стріляти блискавками. І тому що… — вона постукала справжнім нігтем по фальшивому, — що як це справді з «Тезея», а іншого шансу у вас не буде?

— Якщо. Тобто ви не знаєте?

— Це ви не знаєте, — відказує Латтеродт, і спокуса так розриває його душу, що він ледь помічає, що жінка не відповіла на його запитання.

Між ними лежить пристрій, ніби згорнута змія.

— Чому? — нарешті запитує він.

— Іноді вони на щось натрапляють, — відповідає Ліана. — Так би мовити, побічні ефекти інших досліджень. Речі, які не завжди важливі для Двокамерників, але можуть виявитися цінними для інших.

— Навіщо їм узагалі це потрібно?

— Потрібно, Джиме. Ви думаєте, що вони далеко попереду нас, думаєте, що ми взагалі не здатні збагнути їхніх мотивів. Для вас це мало не примат віри. Але ось у вас просто перед носом мотив, а ви його не бачите.

— Який мотив? — він не бачить нічого, окрім розставлених скрізь пасток.

— Показати вам, що вони зовсім не боги, — відповідає вона. — У них є співчуття.

Звісно, жодного співчуття в них немає. Це маніпуляція, чиста й прозора. Глина під руками гончара, ключ до центрів суму в глибині мозку. Смикання за ниточки, що йдуть аж до стратосфери.

І які, вочевидь, неможливо розірвати.

Коли полковник відкриває передачу, Зефір, стукаючи кігтиками по підлозі, нишком тікає до сусідньої кімнати. Там теки всередині тек: файли сирої статики, перетворення Фур’є, інтерпретації відношення сигналів до перешкод, зведених до найменших квадратів і гнучких ліній. Усе відкривається миттєво й без мороки: жодних тобі замків, паролів чи дотиків рубінового лазера до сітківки. (Його б таке зовсім не здивувало. Чому б цим гігантам не простягнути руку з планківської висоти й не витягнути з якогось зашифрованого файлу візерунок сітківки його ока?) А може, в цьому всьому немає потреби. Можливо, все закодовано в якомусь невидимому запобіжнику, якомусь неможливому алгоритмі зчитування думок, що цієї самої миті сканує його свідомість, готовий знищити файли, щойно помітить, що полковник зрадив довіру рою.

Може, вони просто знають його краще, ніж він сам себе.

Він упізнає слабке відлуння мікрохвильового середовища, накладене на всі дані, наче змазаний відбиток пальця з минулих часів. У залишкових похибках він помічає щось на кшталт коду прийомовідповідача. Аналіз здебільшого доводиться брати на віру: якщо це справді надіслано з «Тезея», то воно або потрапило дорогою у складні умови проходження, або ж передавач було пошкоджено. Те, що лишилося, скидається на рештки багатоканального сплетіння, зміст у яких закодовано не тільки в сигналах, а й у способі взаємодії частот. Голограма даних.

Зрештою, він висмикує з цього гобелена єдину нитку: слабенький потік лінійного тексту. Згідно з метатегами, його було створено з якогось акустичного сигналу — найімовірніше, голосового каналу, — але настільки слабкого, що реконструкцію не відфільтровано від статичних перешкод, а радше вибудувано з них. У результаті вийшов простий і невибагливий текст. Здебільшого, гіпотетичний.

«Уяви, що ти Сірі Кітон…» — починається він.

У полковника підламуються ноги.

Колись він ходив до Раю щотижня. Потім — щомісяця. З моменту його останнього візиту минуло більше року.

У його відвідинах не було жодного сенсу.

Це не рій, який би підпадав під його юрисдикцію. Мізки в Раю з’єднані в мережу, але підсвідому — надлишкові проміжні нейрони орендували для поточних потреб обчислення, доки живі душі ширяли уявними світами своїх мрій. Бездоганна бізнес-модель: віддай нам свій мозок для роботи нашої техніки — і ми розважатимемо його свідомі рештки.

Суто теоретично, Гелен Кітон — досі його дружина. Коли хтось із подружжя сходить на Небеса, анулювання шлюбу — проста формальність, однак кілька документів не змінюють реальної ситуації, а в полковника ніколи не доходили руки зайнятися бюрократією. Спершу Гелен не відповідає, тримає його в чистилищі, доки завершує віртуальні розваги, посеред яких він її заскочив. Або просто змушує його почекати. Минув рік, і йому немає чого скаржитися.

Зрештою, до нього спускається веселкова хмарка з зазубреними обрисами — уламки розбитого вітражного скла. Вони кружляють і танцюють, наче табунець риб: якийсь найближчий до стадного алгоритм вимальовує арабески з хаосу. Полковник досі не знає, чи це навмисна награність, а чи один із стандартних аватарів.

Він завжди видавався йому надто претензійним.

З уламків скла долинає голос:

— Джиме…

Далекі, розсіяні звуки. Фрагментовані, як і сама жінка. Чотирнадцять років у світі, де навіть закони фізики спираються на сни і здійснення бажань: мабуть, йому пощастило, що вона взагалі може розмовляти.

— Я подумав, що ти маєш знати. Надійшов сигнал.

— Сигнал…

— З «Тезея». Можливо.

Табунець сповільнюється, неначе саме повітря обертається на патоку. А тоді застигає, мов на стоп-кадрі. Полковник рахував: сімнадцять секунд руху взагалі не було.

Гелен з’єднується воєдино. Абстракція олюднюється: десять тисяч фрагментів линуть одне до одного, переплітаючись у тривимірну мозаїку, барви якої тьмяніють від первинної яскравості до матових відтінків плоті й крові. Полковникові уявляється привид, який зі спеціальної нагоди вбирається у офіційне вбрання.

— С… Сірі? — Тепер у неї є обличчя. Часточки нижньої щелепи саме вчасно стають на місце, щоб вона встигла вимовити ім’я. — Він…

— Я не знаю. Сигнал… дуже слабкий. Викривлений.

— Йому було б сорок два, — каже вона за мить.

— Йому і є сорок два, — відповідає полковник, не поступаючись жодним мікроном впевненості.

— Це ти відрядив його туди.

Справедливо. Зрештою, він же не заперечував. Не сказав «ні», навіть додав свій голос до загального хору, коли стало очевидно, куди дме вітер. Та і яку вагу мали б його заперечення? Усі решта вже були на борту, в полоні об’єднаного мережею натовпу. Вони настільки перевершували ментальність цих печерних людей, що всі ті експерти й офіцери були для них лише мишиним парламентом.

— Ми відрядили всіх їх, Гелен. Адже вони були найкваліфікованішими.

— А ти забув, чому він став найкваліфікованішим?

Якби ж він тільки міг!

— Ти відрядив його в космос ловити привидів, — каже вона. — У кращому разі. А в гіршому — згодував його монстрам.

«А ти, — так і не відповідає він, — залишила його, щоб жити в цьому місці, ще до того, як взагалі з'явилися монстри».

— Ти відрядив його проти чогось настільки могутнього, що ніхто б з ним не впорався.

Я не дозволю знову втягнути себе в цю суперечку.

— Ми не знали, наскільки воно могутнє. Ми нічого не знали. Потрібно було з’ясувати.

— Що ж, ти виконав цю роботу на відмінно, — Гелен уже повністю втілилася. І вся її ледь прихована образа знову вирвалася назовні, наче ніколи й не згасала.

— Гелен, за нами стежили. За всією грьобаною планетою. — Звісно ж, вона пам’ятає. Не могла ж вона настільки зануритися у свої вигадані світи, щоб забути, що трапилося в реальності. — Потрібно було просто проігнорувати це? Думаєш, інші люди менше б сумували за своєю дитиною, навіть якби Сірі і не був найкращим у своїй галузі? Це було сильніше за нього. Сильніше за нас усіх.

— Ох, не треба мені тут розпатякувати. Полковник Мур так любив цей йобаний світ, що відправив на смерть свого єдиного сина.

Його плечі здіймаються і опускаються.

— Якщо все вдасться…

— Якщо…

Він перериває її:

— Сірі може бути живим, Гелен. Ти могла б ненадовго вимкнути свою ненависть, щоб хоч трохи насолодитися надією?

Вона нависає над ним, наче янгол помсти, але рука з мечем на мить застигає. Вона прекрасна — прекрасніша, ніж будь-коли у плоті, — хоча полковник чудово уявляє, на що схоже її фізичне тіло після стількох років лежання в катакомбах. Він намагається витиснути з цього знання трохи мстивих думок, але не може.

— Дякую, що сказав, — нарешті відповідає вона.

— Нічого не відомо напевно…

— Але ж є шанс. Так, звісно. — Вона нахиляється вперед. — Ти сподіваєшся… Коли ти краще зрозумієш, про що там ідеться? У сигналі?

— Я не знаю. Розглядаю варіанти. Розповім тобі, щойно дізнаюся щось певне.

— Дякую, — каже янгол, уже починаючи розсипатися… А тоді знову втілюється від раптової думки. — Звісно, ти не дозволиш мені розповісти про це, правда?

— Гелен, ти знаєш…

— Ти вже заблокував мій домен. Стіна здійметься, щойно я спробую сказати будь-кому, що мій син міг вижити. Так?

Він зітхає.

— Це не моє рішення.

— Це втручання в особистий простір. Ось що це. Форма цькування.

— Може, краще б я взагалі не казав тобі нічого?

Але він знає, щойно Гелен від’єднується і Рай зникає, оголюючи стіни його помешкання, що все це — частина танцю. Кроки ніколи не змінюються: він зводить барикади, вона намагається їх зруйнувати. Енергія тече вниз для звичної порожньої рівноваги. Правду кажучи, не має значення, встановлено блокування чи ні. Зрештою, кому їй там розповідати?

У Раю всі її друзі — вигадані.

— Це Джим Мур.

Полковник стоїть на краю пустелі. «Ніссан» слухняно завмер біля нього, наче вірний пес.

— Найближчим часом я буду поза доступом. Не можу повідомити, куди я йду.

Останні двадцять чотири години він був ніби голим: ні особистої зброї, ні армійського жетона. Жодного спостереження: вікна в ноосферу, охоронця секретів, бази, посилювача й координатора подій — він також позбувся усього свого звичного щоденного обладнання. Він навіть вимкнув кортикальні імплантати, викинувши зір разом зі спорядженням. Лишилося тільки останнє голосове повідомлення, яке дійде до адресата, коли полковник уже буде поза зоною доступу.

— Сподіваюся, по поверненню зможу надати повний звіт. Точно не знаю, коли це трапиться.

Він стоїть там, зважує ціну і ризики. Погрози великих богів, ризики божественної небайдужості. Небезпека, яку становлять чужинці з іншого світу; небезпека від чужинців з цього світу. Ілюзорна зверхність думки, що якась миршава печерна людина, яка щойно злізла з дерева, зможе використати одних проти інших.

Ціною власного сина.

— Я переконаний, що мій послужний список дає мені право на певну свободу дій. На час моєї відсутності прошу утриматися від пошуків мого місцезнаходження.

Звісно, він не вірить, що вони його послухаються. «Ніссан» крадений, логи — замінено, усі сліди порушень — стерто. Його власне авто курсує півостровом Олімпік під підпискою про невиїзд, лишаючи слід із хлібних крихт для будь-якого алгоритму стеження, що може бути неподалік.

— Я усвідомлюю, яку проблему створює моя відсутність… ви знаєте, що я б ніколи не пішов на таке, якби не вважав, що це життєво необхідно.

Може, ви справді почуваєтеся в безпеці, засинаючи біля своїх гігантів. Вони не перевертаються на інший бік і не душать вас уві сні. Може, ви вважаєте, що це дає гарантію, буцімто такого ніколи не трапиться. Я не буду настільки нерозважливим.

Знову.

Не потрібно бути роєм, щоб зрозуміти просту й пряму стратегію, з якою ним маніпулюють. Це стратегія первісних людей: знайти ахіллесову п’яту, склепати пастку і спрямувати її у потрібну точку. Викувати надію зі статичних перешкод. Дозволити докорам сумління й слабкому сподіванню на спокуту довершити справу.

Усе це легко розвінчати, якби не одне «але»: було б неймовірно, просто незбагненно самовпевнено вважати, що самотній старий прототип може бодай щось означати для такого богоподібного колективного інтелекту. Важко повірити, що така непомітна печерна людина вартуватиме навіть просто уваги, не те щоб маніпуляції.

— На час моєї відсутності квартира функціонуватиме в автоматичному режимі. Але я був би вдячним, якби хтось заходив час від часу навідати мого кота.

Він мав визнати, попри весь страх і недовіру: зрештою, співчуття — єдине, хай поганеньке, імовірне пояснення.

Він натискає «Надіслати». Передавач вислизає з його пальців. До часу, коли чоботи полковника втопчуть крихітний прилад у землю, його прощальне слово вже буде за тисячі кілометрів. У встановлений час воно буде донесене командній верхівці. Полковник лишає все, окрім одягу, двох капсул з протиотрутою широкого спектру та харчів для мандрівки в один бік до монастиря. Якщо мисленнєві процеси Двокамерників кореняться в якій-небудь релігійній філософії, полковник сподівався, що вона буде однією з тих, що проповідує милість до заблуканих душ і прощення для грішників.

Звісно, жодних гарантій. Існує надто багато способів прочитати крихти даних, які йому подарував рій. Можливо, він просто пішак у великій грі. Чи зголодніла комаха, що одного разу отримала крихту з небес і тепер гадає, що має зв’язок з богом. У всіх цих сценаріях і суперечливих гіпотезах зрозуміло лише одне. Єдине одкровення за всі ці роки. Тепер полковник настільки жадає більшого, що готовий ризикнути всім: його син був пропав, але тепер знайшовся[101].

Його син повертається додому.

— Їдь додому, — наказує полковник «Ніссану», а сам вирушає в пустелю.

Комашині боги[102]

Ми бачили охоплені полум’ям небеса. Бачили, як «Тезей» зникає у порожнечі. Минуло десять років, а ми й досі чекаємо на звістку від прибульців, яких ми так і не бачили, чи від гінців, яких відрядили за ними.

Можливо, скоро ми отримаємо відповіді на наші запитання.

Минуло п’ять років, відколи з’явився Бог 21 секунди. Того дня ми втратили п’ятнадцять мільйонів душ. П’ятнадцять мільйонів мізків, занурених у всезагальний повносенсорний досвід, що був реальнішим за саму реальність: затяжні стрибки з парашутом, полювання на жуків, трахання з давно втраченими коханцями, чию фальшивість видавала тільки їхня ідеальність. Груповухи та космічні битви від першої особи, в яких брали участь тисячі людей, — усі вони живилися з тонкого струмочка пропускного сигналу, що тримав учасників на безпечній відстані один від одного, навіть коли вони переживали ті самі відчуття. Усе це було втрачено за мить.

Ми досі не знаємо, що трапилося.

Основні засади доволі прості. Будь-яка печерна людина скаже вам, що трапиться, якщо стежку замінити дванадцятисмуговим шосе: підвищиться пропускна спроможність, зникнуть затори, і дорога раптом стане достатньо широкою, щоб передавати не тільки почуття, а й свідомості. «Ми» об’єднається в одне велике «Я». Ми усвідомлювали ризики. Тому і встановили відразу запобіжні клапани, бо чудово знали, що трапиться за їхньої відсутності.

Однак ми досі не знаємо, чому одночасно відмовили усі запобіжники. Невідомо, хто це зробив (чи що — чутки про самостійні, розпорошені Штучні Інтелекти, які транслювали свої мікрохвильові думки крізь стратосферу, ані підтвердили, ані спростували). Ніколи не дізнаємося, що за осяяння промчали у свідомості цього богоподібного рою, перш ніж запустили переривачі, від’єднали жертв і повернули хоча б частину контролю. Ми дуже-дуже довго допитували вцілілих (принаймні тих, хто вийшов із кататонії); вони сказали не більше, ніж сказав би один нейрон, якби його висмикнули з чиєїсь голови і змусили розповідати, про що думає весь мозок.

Позови, отримані від постраждалих людей, більш-менш задовольнили. Інші ж — ті, що Бог 21 секунди замислив, запланував і запустив у Невідкличний рух у коротку мить між народженням та смертю — досі блукають між тисячами юрисдикцій. Він здійснив перші кроки, менше ніж за 10 секунд після Злиття найняв агентами перших Штучних Інтелектів. Права божеств-одноденок. Створення та вбивство колективного розуму. Стратегії відновлення, які могли змусити випадково обраних людей під’єднати свої мізки до Відродженого Цілого на годину або тиждень, щоб Бог 21 секунди міг народитися знову. Судові тяжби, що тривали роками, велися одночасно на різних фронтах, були сплановані заздалегідь і функціонували на автопілоті. Рій існував лише 21 секунду, але за цей час він дізнався достатньо, щоб підготувати своє друге пришестя. Він хоче повернути собі своє життя.

Дивовижно, але багато хто з нас хоче до нього приєднатися.

Хтось каже, що нам потрібно викинути білий прапор і здатися. Жодна армія юристів, жодна агентурна банда Штучних Інтелектів не мала змоги чинити опір узгодженій свідомості з нейрообчислювальною масою у п’ятнадцять мільйонів людських мізків; і не має значення, наскільки коротким було його життя. Інші вважають, що навіть поодинокі судові провали є навмисними, що все це — частина далекоглядної стратегії з відстрочування абсолютної перемоги рою, поки не буде досягнуто якоїсь важливої технологічної віхи.

— Бог 21 секунди — за межею розуміння смертних, — кажуть вони. — Навіть наші перемоги працюють на Його Божий Задум.

Перші 33 елементи Розуму Мокші — по одному на кожне головне божество індуїстського пантеону, хоча нам сказали, що це цілковита випадковість, — спалахнули 6 травня 2086 року. Відтоді зростання іде виключно по експоненті: Розум простягнувся від Індії до Японії як сітка із шести мільйонів перлин, яку сплели на поверхні планети. Це, можливо, єдиний вцілілий інтелект, що міг би пояснити, як працював Бог 21 секунди.

Шкода, що він ніколи не опускався до розмов із нами.

Іронія очевидна: шість мільйонів мізків настільки тісно переплетені між собою, що формують спільну свідомість, і водночас настільки ізольовані, що зустрітися з ними можна тільки в реалі. Доводиться іти пішки, наче якомусь пілігриму з давно минулих століть, сподіваючись, що в кінці дороги сторожа брами пропустить тебе всередину. Принаймні так зробив я і, спаливши трирічну норму вуглеводів, дістався до рідкісної закритої території на Західній Суматрі, яка ще приймала відвідувачів.

Поселення було майже повністю автоматизованим. Вузли (старомодні екземпляри серед нас досі надають перевагу слову «люди») складувалися рядами в шестигранних трубах і нагадували личинок у стільниках. Форму кожного тіла підтримували за рахунок ізометричного масажу та помірних електричних розрядів у м’язи. Матраци корчилися в повільній та безперервній перистальтиці, розгойдуючи людей по дивній орбіті, щоб запобігти утворенню пролежнів. Харчування відбувалося трансдермально, без утворення твердих відходів; катетери виводили незначну кількість рідини з нирок. Фізіологи застерігають, що за таких умов шлунково-кишковий тракт атрофується, але, якщо вірити моїй провідниці, охоронниці та єдиній живій душі, яку я зустрів під час візиту, плоть лише відволікає. Тілесні вузли підтримуються лише доти, доки це необхідно для існування великого надрозуму. І хоча вона не говорила прямо, я зрозумів, що навіть Розум Мокші є лише мостом до якогось безтілесного існування, що прагне назавжди залишити сансару.

Ми стояли у величезній печері, де з усіх боків до стелі здіймалися скелями стільники: схоже на Рай, тільки без резервуарів з амніотичною рідиною[103].

— Воно нас чує? — поцікавився я.

Моя провідниця кивнула.

— Щонайменше двома тисячами вух.

Я нахилився до найближчих: вони належали чоловіку середнього віку у третьому ряду від підлоги. Його дихання було ледь помітним, а нерухомі очі під повіками зовсім запали. Спершу я нічого не сказав; звісно, будь-який мозок-підслуховувач силою в шість мільйонів душ міг би й передбачити моє привітання і навіть відповісти на нього ще до того, як я розкрию рота.

— У мене є кілька запитань, — врешті промовив я.

Потім додав:

— Я знаю, що ти мене чуєш. І знаю, що ти можеш відповісти.

Порожня театральщина. Я не перший вирушив у це паломництво; відтоді як Розум прокинувся, тут побували тисячі людей.

— Чого ти боїшся?

— Він ніколи не відповідає, — сказала моя провідниця.

Я обернувся до неї.

— Тоді звідки ви знаєте, що він нас чує? Звідки ви знаєте, що усі шість мільйонів людей не лежать у кататонії?

Вона усміхнулася.

— Чуєте, як дзижчать мухи вздовж дороги? Що ви їм можете сказати?

Поверхова відповідь, схожа на ті, що люди витягують з печива з пророцтвами. Хоча я також був не до кінця чесним.

А якби був, то сказав би щось таке:

«Я знаю, що надто дрібний для тебе. Знаю, що мій жалюгідний одиночний мозок не може вмістити і крихти тих осяянь, що пролітають твоїм могутнім інтелектом. Однак я знаю точно, що тобі, виблядку, вірити не можна. Я бачив, що може зробити рій з такими людьми, як я, навіть коли він за розміром дорівнює лише дрібній частці тебе, коли він настільки малий, що поблажливо визнає наше існування. Я знаю, ти бачиш майбутнє…

Навіть якщо не хочеш розповідати, яким воно буде».

Незважаючи на те, що балачки моєї провідниці про мух відгонили кліше, я припустив, що вона натякала на Шекспіра. Для богів ми те саме, що мухи для хлоп’ят, і навіть якщо вони не вбивають нас задля розваги[104], сумніваюся, що вони стануть на наш захист, коли хтось інший візьме мухобійку.

Якщо добряче пошукати, вузли Мокші можна знайти і в інших місцях: там, де немає складів, охорони та політики стосовно відвідувачів, бо за великим рахунком світ не знає про їхнє існування. У таких місцях вузли до певної міри справді говорять.

Тільки чи мають їхні слова якийсь сенс? Це вже зовсім інше питання.

Я знайшов один такий у селі серед джунглів Пасаману, в кінці шляху, на якому будь-який колісний транспорт здавався ще на першому кілометрі. Вона лежала на розкладачці у трикімнатному автофабі, під’єднана до найближчого сервера через оптоволоконний кабель, що стирчав у неї з основи черепа. Там не було розумних матраців, які б регулярно розминали м’язи чи перевертали тіло через певні проміжки часу; лише москітна сітка та стариган — мабуть, батько або дідусь, який замінював харчовий мішок, коли той порожнів.

Дівчинці не було й одинадцяти. Вона билася в судомах і завивала. Половина її зубів випала.

Стариган, наскільки я бачив, не мав перекладача чи імплантатів. Я поставив запитання, які зміг, за допомогою жестів та пантоміми, поки мій співрозмовник витирав вологою губкою тіло на ліжку. Дівчинку звали Аанджай, і в родині лише на неї зійшла благодать асиміляції. Вони могли дозволити собі лише один інтерфейс; найкращий, аби дівчинку помилували. Я так і не дізнався, що сталося з рештою родини, але стариган виявився її головним і, як я зрозумів, єдиним доглядальником.

На мою думку, зі своєю роботою він не справлявся. Аанджай смерділа. Менше з тим, обнадієний звуками, що злітали з її вуст, я спробував поговорити з Розумом Мокші. Аанджай відповідала бульканням та беззмістовними складами. Раз чи два мені здалося, що я почув окремий фрагмент, який мав бодай якийсь сенс — akan datang, tidak lama lagi, — та зрештою я списав це на випадкові фонеми та хибну інтерпретацію імплантатів, що відчайдушно хотіли хоч щось перекласти.

Глосалія — побічний ефект релігійного екстазу. А сам захват — глюк у тім’яній долі: знаменна поломка у тій частині мозку, що стежить, де закінчується тіло і починається все інше. У рою не існує подібних кордонів, там думки самі розчиняються у множинності; наркомани вознесіння описують це відчуття Єднання, особистого злиття з усім сущим, як надзвичайно приємне. Тож мене заспокоює думка, що звуки, які видає Аанджай, є виявом своєрідного щастя, і глибоко всередині цього напівзогнилого тіла палає ядро екстазу.

Звісно, це поломка — чи принаймні обмеження функцій. Вузли зі складу, у яких є інтерфейси з широким пропускним каналом, не ганьбляться лепетанням. Той факт, що Аанджай під’єднана до імплантатів і досі щось говорить, свідчить, що вона підключена до Цілого, але ще не повністю в ньому загубилася. А отже, сутність на ім’я Аанджай досі існувала.

Ця думка мене також підбадьорює.

Якось я розмовляв з людиною, що розділила свою свідомість з восьминогом.

Я очікував, що історія буде не надто страшною. Ідентичність має критичну масу. Злившись з мільйонами мізків рою, ти перетворюєшся на нейрон у цій мережі, максимум на її незначну часточку. Чи є самосвідомість у нюхової цибулини[105]? Чи вимагатиме права голосу центр Брока[106]? Рої не просто асимілювали особистість, вони її знищували. Ось чому на заході їх заборонили.

Але восьминіг? Славетний безхребетний молюск! У настільки маленькому розумі не можна було розчинитися. Я й сам міг спробувати зробити щось подібне заради суто вуаєристського задоволення спостерігати за світом чужими очима.

Щоправда, так я думав до зустрічі з Ґуо.

Ми зустрілися під час ленчу у Парку Стенлі[107], хоча до їжі так і не дійшло. Розповідаючи про те, що з ним трапилося, мій співрозмовник не міг навіть думати про їжу. Наскільки я зрозумів, він провів немало часу, обмірковуючи свій досвід. Спілкування з Ґуо нагадувало розмову з опудалом.

То був, розповів він мені, простий інтерфейс для простої системи — гігантського восьминога, звільненого з ізольованої колонії в бухті Якіна та спорядженого міжмозковим інтерфейсом, обгорнутим навколо його мозку, наче павутина. У самого Ґуо також була така штука — штучно вирощена сітка, що пронизувала мозолисте тіло. Хлопець колись використовував її для знищення «хмар». Протоколи не були цілком сумісними, але їх можна було підкоригувати.

— Як це — бути восьминогом? — запитав я.

Якийсь час Ґуо мовчав. Здавалося, що він не так збирався з думками, як боровся з ними.

— Не існує такого створіння, як восьминіг, — врешті тихо вимовив він. — Вони усі… колонії.

— Колонії?

— Їхні мацаки… — адамове яблуко підскочило у горлі Ґуо. — Ці срані жахливі мацаки… Знаєш, те, що у нього називають мозком, — це взагалі ніщо. Кільце нейронів навколо стравоходу, по суті, роутер. Більша частина нервової системи зосереджена у мацаках, і вони… кожен із них має власну свідомість…

Я дав йому трохи часу.

— Люди часто говорять про очі восьминога, — продовжив Ґуо за деякий час. — Як це, мовляв, дивовижно, що якесь безхребетне має такі самі очі, як і в нас, а часом навіть кращі. А ще те, як вони змінюють кольори, правда? Як зливаються з оточенням. Певно, вони мали б розуміти, де перед, де зад, думаєте ви.

— Думаю.

Ґуо похитав головою.

— Це лише рефлекс. Тобто, може, десь у цьому крихітному нейронному бублику і сяє світло, принаймні, воно мало б бути, але з якоїсь причини інтерфейс не мав до нього доступу. Або так, або його… заглушили…

— Мацаки, — нагадав я.

— Вони не бачать. Не так, як ми, — Ґуо заплющив очі. — Є відчуття нечіткого розмитого світла. Можна сказати, що ти відчуваєш… візерунки через свою шкіру, якщо сильно зосередишся. Але все переважно хімічне. Смак і дотик. Присоски довбані — їх сотні, вони нагадують язики і постійно рухаються. Можете собі уявити, як це, коли тисячі язиків звиваються твоїм тілом, пульсують у кишках та м’язах, проростають крізь шкіру цілими скупченнями, наче… голодні паразити…

Я спробував, не надто стараючись.

— Тепер помнож усе це на вісім, — здригнувся Ґуо. — Вісім звивистих створінь, від кожного смердить, кожне зогнило смаками, запахами та дотиками. Щільність чуттєвих нервів — огидна. Інакше не скажеш. І кожен із цих мацаків має самосвідомість.

— Але вони такі маленькі. — Мені було водночас і цікаво, і огидно. — За кількістю нейронів ти випереджаєш восьминога разів у триста, і не має значення, скільки частин функціонує одночасно. Вони не здатні поглинути тебе у такий собі Розум Мокші. Радше навпаки.

— Авжеж, ти маєш цілковиту рацію. Вони зовсім не поглинають тебе: вони залазять всередину і заповнюють собою тебе. Ти відчуваєш, як вони повзають твоїм мозком.

Деякий час ми обидва мовчали.

— А навіщо ти це зробив? — нарешті запитав я.

— Блядь, я не знаю, — короткий смішок. — Навіщо взагалі хтось щось робить? Мабуть, хотів дізнатися, як воно.

— І ніхто не попереджав тебе, що це може бути доволі неприємно?

Ґуо похитав головою.

— Казали, що так буває не у всіх. Вже потім. Насправді намагалися звинуватити мене, мовляв, мій інтерфейс не відповідав мінімальним стандартам сумісності. Хоча, думаю, вони просто хотіли мене зупинити.

— Зупинити?

— Я вбив те кляте створіння. Голіруч роздер на шмаття. — Ґуо свердлив мене чорними позбавленими каяття порожніми очима. — Досі відшкодовую збитки.

Коли ви помираєте, ваш мозок почувається живим як ніколи. Його затоплюють нейромедіатори, гамма-хвилі звиваються між таламусом та корою, наче синхронізовані блискавки. Єдиний звичайний стан, що хоч трохи наближається до стану мозку, що вмирає, — це трансцендентне просвітлення буддистського ченця під час глибокої медитації.

Тож, можливо, немає нічого дивного в тому, що існують люди, які регулярно топлять себе в ім’я просвітлення. (Вперше я написав про них років десять тому, коли ще був досить наївним і вважав їх маргіналами.) Вони залазять до скляних трун, які називають «призмами», зачиняють вікно і, відкривши кран, чекають, доки повністю зануряться під воду. Часом вони залишають бульбашку повітря на поверхні, достатню тільки для того, щоб висунути носа; але здебільшого не роблять і цього.

Це не самогубство, хоча часом люди вмирають. Призматики можуть сказати, що все якраз навпаки: ти й не жив по-справжньому, аж доки не відчув, як це — ледь не померти. Однак тут все значно глибше за банальне лоскотання нервів адреналіновими наркоманами. Призматичне відхилення тягнеться від еволюційних основ свідомості як такої.

Піднесіть руку до відкритого вогню — і підсвідомий інстинкт висмикне її ще до того, як ви відчуєте біль. Тільки коли різні цілі вступають у конфлікт — руці боляче, але ви не хочете розлити гарячий вміст посудини на чистий килим, — прокидається свідомість і вирішує, якому імпульсу підкоритися. Задовго до появи мистецтва, науки та філософії свідомість мала єдину функцію: не просто виконувати моторні команди, а поєднувати команди, що суперечать одна одній.

Коли тіло задихається, лежачи під водою, важко уявити два суперечливіші імперативи, ніж потреба дихати і потреба затримати дихання. Як сказала мені одна з призматиків: «Ляж в одну з тих штук і скажи, чи відчував ти коли-небудь у житті себе свідомішим, ніж зараз?» Я попросив її описати цю посилену свідомість. «Не можу, — визнала вона за деякий час. — Ти настільки більше знаєш, ніж чоловічок, що дивиться крізь твої очі, розумієш? Він ідіот. Може втримати в пам’яті кілька телефонних номерів та список покупок, якщо він не надто довгий. Число Звіра надто велике, щоб поміститися у чомусь настільки маленькому».

Їхня філософія сама по собі скидається на вияв якогось протидійного імпульсу, реакції на щось. Хай там як, а утоплення — абсолютно неприємний досвід. (Я не пристав на пропозицію жінки, в якої брав інтерв’ю.) Важко уявити, який стимул може спровокувати настільки інтенсивний опір. Навіщо їм потрібно так агресивно утверджувати свою свідомість? Жоден із призматиків, з якими я спілкувався, не пролив світла на це питання.

Вони просто не думали про свої дії у таких термінах. «Важливо знати, ким ти є», — сказав мені після хвилинних роздумів один двадцятивосьмирічний ТПК-майстер. — Важливо бути готовим». Однак така відповідь видалася мені радше черговим запитанням, тож, коли я поцікавився, до чого молодик хоче бути готовим, він не зміг відповісти.

Кажуть, якщо зануритися достатньо глибоко, ми всі однакові.

Юнґ називав це колективним несвідомим. Окору — глибинним Тотемом. Сьогодні ж ми вважаємо це гештальтом інстинкту та артефакту: підвальна проводка таламусу та лімбічної системи, глибоко вкорінений страх перед зміями, фрактальні візерунки, що міняться перед очима під час галюцинацій та передсмертного досвіду. Генетичні алгоритми, вбудовані в нас еволюцією; арки, що виникли внаслідок випадкових побічних ефектів мозкової структури.

Вони не завжди заявляють про себе однаково. Міріади шарів між спинним мозком та неокортексом приховують їх, перекручують, обертають на фобії та архетипи, чию універсальність можна виявити, тільки акуратно вичесавши з них роль культури та досвіду. Але закладені в основі схеми у всіх однакові. Про це подбала еволюція, і тут немає нічого надприродного.

Хоча часом так не здається.

За останні чотири місяці 2089 року Розум Мокші тихенько збільшився утричі; на тлі пришестя Бога 21 секунди це помітили одиниці. Ряди призматиків за той самий період зросли на 64 %. Продаж заборонених міжвидових інтерфейсів зріс у чотири рази. Неначе по всій планеті наш вид розвив раптовий потяг до поведінки, наслідком якої є насилля та змінені стани. Такий драматичний стрибок дав поштовх світовому тренду; він триває і досі, хоча вже пологішою кривою.

Немає очевидних пояснень тому, що відбувається.

З дарвінівського погляду, така поведінка не сприяє адаптації. Ритуалізоване самозатоплення не підвищує загальної пристосованості; люди, які злилися мізками з восьминогами, займаються сексом не частіше за решту з нас (відверто кажучи, навіть навпаки). Для мільйона живих мерців, що загубилися у Розумі Мокші, розмноження в принципі неможливе.

Але такий феномен — не збочений механізм пристосування, не класична схильність до адаптативних імпульсів, що вже переросли свою корисність. Коли заражаєш себе чужинною свідомістю, не відчуваєш припливу дофаміну. Призматики — не любителі еротичної асфіксії. Хай би що вони вичавлювали з навколосмертного досвіду, це не задоволення. Зазвичай такі групи надзвичайно схильні до тривоги та параної — неначе вони у стані підвищеної свідомості бачать щось страшне, але повернувшись, не можуть чітко пригадати, що саме.

Я проглянув набагато більше даних, ніж можу тут описати, вважав нові тренди і мемами, і патогенами, розглядав десятки моделей поширення. Жодна не підійшла. Йдеться не просто про зміну парадигми. Цей феномен надзвичайно далекий від дії звичних мозкових імплантатів, якими люди запасаються, щоб підвищити конкурентоспроможність на ринку. Є у цьому щось майже інстинктивне. Мільйони не пов’язаних між собою людей на планеті раптово стали одержимі ідеєю вирватися зі своїх черепів, наче лосось під час міграції, що рухається до вищої довготи. І ні аналізи мережевих шляхів, ні епідеміологічні розрахунки не дають пояснення цьому феномену.

Можете назвати це епідемією. Чумою свідомості.

Або ж — Колективним Несвідомим, що прагне прокинутися.

«Чоловічок, що дивиться крізь твої очі, — ідіот», — сказала жінка-призматик. Він — блокнот для замальовки реальності, що існує лише якусь мить, перш ніж її перепишуть.

А от решта… Та частина, що тягає вантажі та ухвалює складні рішення, розв’язує рівняння та вирішує проблеми, яким ніколи б не знайшлося місця у свідомій оперативній пам’яті. Вона не може продемонструвати своєї роботи, тож підкидає нам рішення у сни та інтуїцію, дозволяючи відділяти зерно від полови. Очевидно, вона бачить небезпеки, які підпрограми свідомості зовсім не помічають.

Можливо, вона бачить щось просто зараз. Можливо, ми більше не можемо дозволити собі залишатися сліпими.

Схоже, загроза справді величезна. У двадцятому столітті небезпека ядерної війни не пробудила нас, а у двадцять першому — було мало генетично модифікованих пандемій. Поколіннями ми самовдоволено заперечували катастрофічну руйнацію навколишнього середовища. Якщо наше несвідоме «я» намагається прорватися… якщо воно, по суті, намагається розтягнути наш свідомий розум, щоб він був здатен вмістити складну та життєво важливу правду, — тоді загроза значно більша за будь-які фільтри, що, на нашу біду, так довго допомагали нам ігнорувати все навкруги. Загроза, певно, смертельно небезпечна — чи навіть гірше.

«Число Звіра, — сказала вона, — надто велике, щоб поміститися».

Якщо консорціум «Тезей» і знає, де опинився їхній флагман, нам вони нічого не кажуть. Імовірно, він перебуває десь на півшляху до G-хмари[108], рухаючись за інерцією, а його поснула команда досі не прийшла до тями.

Або, можливо, десь там у хмарі Оорта «Тезей» знайшов те, що шукав. Можливо, ледь помітне свідчення того, що ця зустріч відбулася, пролетіло крізь простір зі швидкістю світла і застигло над нами хвилею прибою. Цього не помітили блокноти свідомості, але для розумніших схем під ними ця новина задзвеніла сигналом пожежної тривоги. А може, Культ Зловісних Дій справді мав рацію. Можливо, вся людська проводка — і зверху і знизу — сплетена у якусь квантову павутину, для якої швидкість світла не має значення.

Ми знаємо напевне тільки одне: через шість років після відльоту «Тезея» — лише коротке кліпання для космічного ока — щось змусило працювати Колективне Несвідоме на підвищених обертах. Ми так часто стояли на межі самознищення, але ще жодного разу в нашого виду не запускалося спільне рефлексивне прагнення прокинутися.

«Важливо бути готовим», — сказав мені якось призматик, до кінця не розуміючи, що він має на увазі. «Akan datang tidak lama lagi», — пробурмотіла Аанджай з глибин кататонії. У перекладі з малайської це означає «скоро буде», якщо мої імплантати не помиляються.

А можливо, «скоро повернеться».

Нотатки й коментарі

Ці нотатки й коментарі мають на меті переконати вас, що я не божевільний (або, якщо не вдасться, просто залякати, аби ви промовчали). Читати для отримання додаткових балів.

Короткий вступ до біології вампірів

Навряд чи мене можна вважати першим автором, який спробував раціоналізувати вампіризм з погляду чистої біології. Річард Метисон зробив це ще до мого народження, і, якщо «циганська пошта» не бреше, новий роман Октавії Батлер пройдеться по темі вздовж і впоперек ще до того, як ви прочитаєте ці рядки. Але я готовий закластися, що саме я першим вигадав хрестовий глюк, щоб пояснити огиду вампірів до хрестів, — а коли додалося трохи натхнення, з’явилось і все решта.

Вампірів віднайшли зовсім випадково. Одна з форм експериментальної генної терапії дала цікавий побічний ефект, запустивши в дитині-аутисті давно заснулі гени й спровокувавши низку фізичних і неврологічних змін, що призвели до фатальних наслідків. Компанія, що несе відповідальність за відкриття, представила свої знахідки після додаткових випробувань на мешканцях техаських пенітенціарних закладів. Запис тієї презентації з ілюстраціями є у вільному доступі[109]; допитливі читачі, у яких є півгодини вільного часу, можуть зануритися не лише в біологію вампірів, а й у подробиці самого дослідження, фінансування й «етичні і політичні міркування» щодо одомашнення вампірів (не згадуючи вже про горезвісну кампанію «Приборкайте вчорашні жахіття для світлішого завтра»). Нижче запропоновано набагато коротше резюме, що зводиться до біологічних характеристик предкового організму:

Homo sapiens vampiris — підвид людини, що відділився від загального родоводу між 800 000 і 500 000 роками до н. е. і проіснував нетривалий час. Він був стрункішим за Homo sapiens та Neanderthal. Суттєва відмінність від sapiens полягала також у видовжених різцях, щелепах і довгих кістках, що мали б слугувати його хижацькому способу життя. У зв’язку з досить коротким періодом існування цього відгалуження зміни не стали масовими й суттєво перекривалися загальною алометрією; відмінність стає помітною тільки у великих вибірках (>130).

І хоча vampiris видаються практично ідентичними із сучасними людьми з погляду загальної морфології, вони суттєво різняться на біохімічному, неврологічному та м’якотканинному рівнях. Шлунково-кишковий тракт у них вкоротився і став виробляти низку інших ензимів, що більше пасують до м’ясоїдного раціону. Оскільки канібалізм пов’язаний з високим ризиком пріонових інфекцій[110], імунна система вампірів демонструвала вищу стійкість до пріонових хвороб[111] і ще цілої низки глистів та паразитів-анізакид. Зір та слух у vampiris були кращими, ніж у sapiens; сітківка вампірів — квадрохроматична (містить чотири типи колбочок, а не три, як у звичайної людини); четвертий тип колбочок є спільним для різних нічних хижаків, від котів до змій. Його налаштовано на ближній інфрачервоний діапазон. Сіра речовина мозку вампірів була «недостатньо взаємопов’язаною», порівняно з людськими стандартами, через брак проміжної білої речовини. А тому ізольовані кортикальні модулі стали самостійними й гіперактивними, що стало причиною надзвичайних аналітичних здібностей і виняткового хисту до розпізнавання образів[112].

Теоретично всі ці адаптації є наслідками каскадного ефекту і можуть, попри різноманітність безпосередніх причин, бути простежені до парацентричної інверсійної мутації блоку Xq21.3 на Х-хромосомі[113]. Це викликало функціональні зміни в генах, які кодують протокадерини (білки, що відіграють критично важливу роль у розвитку мозку й центральної нервової системи). І хоча це спровокувало радикальні неврологічні й поведінкові зміни, суттєві фізіологічні зміни були обмежені м’якими тканинами й мікроструктурами, що не кам’яніють. Саме це, а також надзвичайно низька кількість вампірів навіть на піку популяції (у зв’язку з перебуванням на вершині трофічної піраміди) пояснює їхню відсутність у палеонтологічному літописі.

Цей каскад також спричинив суттєві побічні ефекти. Наприклад, вампіри втратили здатність кодувати ε-протокадерин Y, гени якого лишилися тільки в Y-хромосомі гомінідів[114]. Нездатні самостійно синтезувати життєво важливий білок, вампіри були змушені отримувати його з їжі. Таким чином, люди становили основу їхнього раціону. Але людська популяція поповнювалася вкрай повільно (унікальна ситуація, адже зазвичай здобичі в десятки разів більше, ніж хижаків). За звичайних умов така динаміка видавалася б надзвичайно марнотратною: вампіри виїли б усіх людей, а тоді вимерли б самі через брак необхідних поживних речовин.

Тривалі періоди сну, як у дводишної риби[115] (так званий «немертвий стан»), і подальше різке скорочення енергетичних потреб вампірів розвинулися як спроба врівноважити цей дисбаланс. Для цього організм вампірів виробляв підвищений рівень ендогенного D-Ala-лейенкефаліну (пептиду, що викликає сплячку в ссавців[116], й добутаміну, що зміцнює серцевий м’яз у період бездіяльності[117]).

Іншим побічним ефектом був так званий «хрестовий глюк» — переплетення зазвичай розділених масивів рецепторів у зоровій корі головного мозку[118], яке провокує напади, схожі на епілепсію, щойно масиви, які обробляють вертикальні й горизонтальні стимули, спрацьовують водночас на доволі розлогій ділянці поля зору. Оскільки в природі прямих кутів практично не існує, природний відбір не викорчував цього глюку. Та коли Homo sapiens розвинув евклідову геометрію, ця риса закріпилася у Homo sapiens vampiris через генетичний дрейф. Враз позбавлений доступу до здобичі, увесь підвид вимер ще на світанку історії.

Ви, певно, помітили, що Юкка Сарасті, як і всі реконструйовані вампіри, часом, замислившись, клацав язиком. Імовірно, така особливість походить з прамови, що трансформувалася у специфічний тип мовлення понад 50 000 р. до н. е. Засноване на клацанні мовлення надзвичайно зручне для хижаків, що вистежують здобич у луках і савані. Клацання імітує шелестіння трави, дозволяючи спілкуватися, не сполохавши жертву[119]. Серед людських мов найближчою до старовампірської є хадза[120].

Спритність розуму

Сенсорику людини надзвичайно просто хакнути: нашу зорову систему в кращому разі описували як набір фокусів[121]. Органи чуттів отримують настільки недосконалі й фрагментарні вхідні дані, що мозок радше змушений інтерпретувати їх згідно з правилами ймовірності, а не спиратися на безпосереднє сприйняття[122]. Він не стільки бачить світ, скільки висуває обґрунтовані припущення щодо нього. Як наслідок, «неправдоподібні» стимули часто просто не аналізуються свідомістю, й байдуже, наскільки потужними вони є. Ми схильні ігнорувати візуальні образи та звуки, що не вписуються в нашу картину світу.

Сарасті мав рацію: «Роршах» не зробить з вами нічого такого, на що б ви самі не були здатні.

Наприклад, фокус з невидимістю юного тупуватого шифратора — того, що узгоджував свої рухи з прогалинами в людському зорі, — спав мені на думку, коли я читав про феномен під назвою перцептивна сліпота. Один росіянин на прізвище Ярбус першим виявив сакадичні рухи людських очей ще в тисяча дев’ятсот шістдесятих[123]. Відтоді чимало дослідників змушували предмети непомітно з’являтися в полі людського зору і зникати, вели розмови з бідолашними суб’єктами, що так і не збагнули, що їхній співрозмовник змінився посеред бесіди, і загалом довели, що людський мозок не помічає купи всього, що відбувається навколо[124],[125],[126]. Прогляньте демонстраційні відео на сайті лабораторії візуального сприйняття Університету Іллінойса[127] — і ви побачите, що я маю на увазі. Люди, це насправді виносить мозок. Просто поміж нас могли б вештатися саєнтологи, і якби вони рухалися правильно, то ми б навіть не помітили їх.

Більшість згаданих у книжці психозів, синдромів та галюцинацій існують насправді й детально описані Метцінґером[128], Веґнером[129] і/або Саксом[130] (дивіться також розділ «Свідомість/Інтелект»). Інші (наприклад, «сірий синдром») ще не вторували свого шляху до довідника з діагностики й статистики психічних порушень[131] — щиро кажучи, я вигадав кілька, — але вони все одно спираються на експериментальні свідчення. Залежно від ваших переконань, обережний вплив магнітних полів на мозок може спровокувати будь-що: від релігійного екстазу[132] до відчуття, буцімто вас викрали прибульці[133]. Транскраніальна магнітна стимуляція може змінити настрій, спровокувати сліпоту[134] або ж вразити мовленнєві центри (наприклад, позбавити людину здатності вимовляти дієслова, не зачепивши при цьому іменники)[135]. Пам'ять і здібності до навчання можна поліпшити (або погіршити), і уряд Сполучених Штатів наразі фінансує дослідження портативних пристроїв ТКМС для — здогадалися, правда? — військових цілей[136].

Часом електростимуляція мозку викликає «синдром чужої руки» — мимовільний рух супроти волі «особистості», яка начебто контролює тіло[137]. А іноді вона зумовлює такі самі мимовільні рухи, от тільки людина вперто наполягає, буцімто вона виконувала ці дії свідомо, хоча емпіричні докази свідчать про протилежне[138]. Поєднайте все це з фактом, що тіло починає діяти ще до того, як мозок «вирішує» ворухнутися[139] (але зважте на[140],[141]). І тоді вся концепція «свободи волі» — попри незаперечне суб’єктивне відчуття її реальності — починає видаватися трішки дурнуватою, навіть без впливу іншопланетних артефактів.

І хоча наразі електромагнітна стимуляція — наймодніший спосіб зламування мізків, навряд чи він єдиний. Серйозні фізичні порушення — від пухлин[142] і до металевої голки, що входить в око[143] — можуть перетворити нормальних людей на психопатів і педофілів (звідси й нова особистість, що проросла в голові Сьюзан Джеймс). Одержимість духами й екстаз можна навіяти звичайнісінькими емоційними релігійними ритуалами, без використання інвазивних неврологічних інструментів (навіть фармакологічні в цьому разі не дуже потрібні[144]). Люди можуть вважати, що їм належать частини тіла, які зовсім не їхні; наприклад, віритимуть, що ґумова рука — справжня[145]. Зір обдурює пропріоцепцію: непомітно керований макет руки може переконати нас, що ми робимо одне, коли насправді — зовсім інше[146],[147].

Найновіший пристрій в цьому арсеналі — ультразвук: не такий інвазивний, як електромагнітний вплив, і точніший за «харизматичне відродження». Його можна використовувати, щоб посилити мозкову діяльність[148] без незручних електродів чи магнітних сіточок для волосся. У «Сліпобаченні» він слугує зручним шляхом для відступу, який пояснює, чому галюцинації «Роршаха» не зникають, попри сітку Фарадея. Але просто тут і зараз компанія «Соні» поновлює щорічний патент на прилад, який використовує ультразвук для імплантації «чуттєвих досвідів» просто в мозок[149]. Вони називають це розважальним пристроєм для масового використання в онлайн-іграх. Авжеж. А якщо ти можеш на відстані імплантувати в чиюсь голову зорові образи чи звуки, чому б не запхати туди на додачу політичні переконання чи непереборну жагу до певної марки пива?

Ми вже там?

Двигун на «телематерії», що доставляє наших персонажів до місця дії, заснований на дослідженнях телепортації, описаних у «Нейче»[150], «Саєнс»[151],[152], «Фізікал Рев’ю Леттерс»[153] та й взагалі усюди[154]. Ідея передавати технічні дані як шаблон для палива, наскільки я знаю, цілком належить мені. Щоб правдоподібно визначити масу палива для «Тезея», прискорення й необхідний для подорожі час, я скористався сайтом «Релятивістська ракета[155]», яким керує фізик і математик Джон Баез з університету Ріверсайду. Використання «Тезеєм» магнітних полів як захисту від радіації спирається на дослідження Массачусетського технологічного інституту[156]. Я прилаштував підживлювану Сонцем станцію «Ікар» просто біля цього світила, тому що виробництво антиматерії, імовірно, і в найближчому майбутньому лишиться надзвичайно енергоємним процесом[157],[158].

Стан живого задубіння, в якому «Тезей» транспортує екіпаж, — ще одна варіація на тему славнозвісного анабіозу (хоча мені, звісно, хотілося б думати, що я збагатив її новим нюансом, використавши як механізм фізіологію вампірів). Два нещодавні дослідження суттєво наблизили до реальності перспективу примусової гібернації. Блекстоун та інші дослідники занурили мишей в сплячку надзвичайно простим способом — обробивши їх сірководнем[159]. Він консервує їхні клітинні механізми достатньо ефективно, щоб сповільнити метаболізм на 90 %. Учені з центру реанімаційних досліджень Сафар у Пітсбурзі стверджують[160], що їм вдалося оживити собаку через три години після настання клінічної смерті, вдавшись до радикальнішої (й інвазивнішої) техніки — кров тварини замінили крижаним фізіологічним розчином[161]. Імовірніше, перша з описаних методик ближча до того, що я собі науявляв, хоча чернетку роману я завершив ще до того, як було опубліковано обидві статті. Я подумав було переписати сцени в саркофазі, додавши згадку про сірководень, але зрештою вирішив, що жарти про пердіння лише зіпсують атмосферу.

Ігрове поле

У «Сліпобаченні» Великого Бена описано як «випромінювач Оаса». Офіційно такого поняття не існує, але Юміко Оаса повідомляла, що знайшла незафіксовані досі інфрачервоні випромінювачі[162],[163] — слабші, ніж коричневі карлики, але, імовірно, численніші[164],[165] — маса яких варіювалася від трьох до тринадцяти мас Юпітера. Для моєї історії мені потрібно було щось відносно близьке, достатньо потужне, щоб генерувати сильніше, ніж у Юпітера, магнітне поле, але водночас маленьке й непомітне, що могло б успішно ховатися від відкриття найближчі сімдесят чи вісімдесят років. Випромінювачі Оаса доволі непогано прислужилися цій меті (попри доволі обґрунтований скептицизм щодо їхнього існування[166]).

Звісно, мені довелося трішки понавигадувати деталей, зважаючи на те, як мало на сьогоднішній день відомо про цих звірят. Для цього я нахапався даних з різноманітних джерел щодо газових гігантів[167],[168],[169],[170],[171],[172],[173] і/або щодо коричневих карликів[174],[175],[176],[177],[178],[179],[180],[181],[182],[183],[184], за потреби збільшуючи чи зменшуючи масштаби.

З відстані постріл з головної «Роршахової» зброї страшенно схожий на надпотужний рентгенівський і радіаційний спалах, який нещодавно спостерігали на коричневому карлику, що за всіма правилами мав би бути надто маленьким для такого фокусу[185]. Той спалах тривав дванадцять годин, в мільярди разів перевершував усе, на що здатен в такому питанні Юпітер, і ймовірно став результатом викривленого магнітного поля[186].

Комета Бернса-Колфілда частково заснована на 2000 CR105 — транснептуновому об’єкті, орбіту якого неможливо пояснити лише гравітаційними силами знаних сьогодні об’єктів Сонячної системи[187].

Анатомія і фізіологія шифраторів

Як і багато інших людей, я стомився від гуманоїдних прибульців з набряклими лобами й від велетенських створених за допомогою комп’ютерної графіки комах, що, може, і схожі на прибульців, але поводяться, як скажені собаки в хітинових скафандрах. Звісно, відмінність сама по собі не набагато краща за типового гребенехребтового родденоїда[188]; природний відбір — універсальний, як і саме життя, і загалом ті самі процеси витворюють життя, хоч де б це відбувалося. Справжнім викликом стало створити прибульця, який справді гідний такої назви й водночас лишається біологічно правдоподібним.

Шифратори — моя перша спроба дати ради цьому виклику. А зважаючи на те, наскільки вони схожі на змієхвісток, що мешкають у земних морях, я, здається, сів у калюжу, обіцяючи показати те, чого ви ще ніколи не бачили. Принаймні, що стосується загальної морфології. Виявляється, змієхвістки мають навіть щось схоже на розгалужену зорову систему шифраторів. Водночас розмноження шифраторів — відбрунькування немовлят від спільного стовбура — запозичене у медузи. Можна витягнути морського біолога з океану, але…

На щастя, що ближче ми придивляємося до шифраторів, то чужиннішими вони здаються. Каннінґем зауважив, що на Землі не виникало нічого схожого на їхні розділені в часі рухові й сенсорні нерви. Загалом, він має рацію, але я можу назвати попередника, який здатен розвинути собі такі штуки: наші власні дзеркальні нейрони запускаються не лише коли ми виконуємо певну дію, а й коли спостерігаємо, як її виконує хтось інший[189]. Цю властивість згадують, коли називають причини розвитку мови та свідомості[190],[191],[192].

Шифратори стають ще дивнішими на метаболічному рівні. Тут, на Землі, створіння, що покладаються виключно на анаеробний синтез АТФ, так і залишилися в одноклітинному стані. Анаеробний метаболізм, хоча він набагато ефективніший, ніж наше спалювання кисню, надто повільний для багатоклітинних організмів[193]. Запропоноване Каннінґемом рішення — просте як день: у перерві між періодами активності лише потрібно поспати кілька тисяч років.

Ідея квантово-механічного метаболізму може видатися ще слабшою, але це не так. Корпускулярно-хвилевий дуалізм може суттєво впливати на біохімічні реакції, що відбуваються у фізіології організму за умов кімнатної температури[194]. За деякими свідченнями, тунелювання важких атомів вуглецю підвищує швидкість таких реакцій на 152 порядки величин[195].

І дещо, притаманне тільки прибульцям: жодних генів. Приклад аналогії з медовими стільниками вперше з’явився у маловідомому трактаті Дарвіна[196] (дідько, мені завжди хотілося процитувати цього хлопця); ближче до нашого часу невелика група біологів (яка стає все більшою) почала заявляти, що нуклеїнові кислоти (зокрема) і гени (загалом) — надто переоцінені як передумови розвитку життя[197],[198]. Значна частина біологічної складності виникає не через генетичне програмування, а через звичайнісіньку фізичну та хімічну взаємодію компонентів організму[199],[200],[201],[202]. Звісно, досі потрібне щось, що створило б початкові умови для запуску цих процесів; саме тут і вступають у гру магнітні поля. Хай там як, але жоден вередливий нуклеотид не вижив би в середовищі «Роршаха».

Але особливо допитливі зануди можуть сказати: «Але як же ці типи еволюціонують без генів? Як вони адаптуються до нового середовища? Як цей вид дає раду несподіванкам?» І якби Роберт Каннінґем був сьогодні з нами, він би сказав: «Ладен заприсягтися, що одна половина імунної системи активно бореться з іншою. І не тільки імунної. Частини нервової системи намагаються, скажімо так, хакнути одна одну. Гадаю, вони еволюціонують всередині самих себе, хоч би як неймовірно це звучало. Весь організм воює сам із собою на тканинному рівні. Така собі клітинна білка в колесі. Це наче виростити колонію переплетених між собою пухлин і сподіватися, що жорстка конкуренція не дозволить розвинутися жодній із них. Здається, цей принцип відіграє для них таку саму роль, як секс і мутація для нас». А якщо б ви закотили очі від усієї цієї демагогії, він би просто пустив дим вам в обличчя й послався б на інтерпретацію тих самих концептів, висловлених одним імунологом — несподівано, але факт — у фільмі «Матриця: революція[203]». Він міг би також зауважити, що синаптичні зв’язки в нашому мозку сформовані за схожим принципом внутрішньоорганізмового природного відбору[204], каталізатором якого слугують відрізки паразитичного ДНК, що називаються ретротранспозонами.

Каннінґем щось таке й казав у чорновому варіанті книжки, але текст було настільки перевантажено теоретизуванням, що я просто вирізав ці пояснення. Зрештою, «Роршах» є архітектором усього, тож він міг би сам владнати проблему, навіть якщо окремим шифраторам таке не до снаги. Одна з головних ідей «Сліпобачення» полягає в тому, що життя — це лише питання ступеня: межа між живими й неживими системами завжди була доволі хисткою[205],[206],[207], особливо в череві зловісного артефакту за Оортою.

Свідомість / інтелект

У цьому, власне, і суть усієї вправи. Приберімо спершу з дороги атлантів. Найважча книженція з усіх, які мені доводилося читати, — «Бути ніким» Метцінґера[208]. (Значну її частину я так і не подужав.) Але водночас вона містить найкарколомніші ідеї з усіх, на які я натрапляв у житті чи в літературі. Та коли справа доходить до природи свідомості, більшість авторів стають безсоромними шахраями. Пінкер назвав свою працю «Як працює розум[209]», а тоді на першій же сторінці визнав, що «ми не розуміємо, як працює розум». Кох (хлопець, що придумав термін «агенти-зомбі») написав «У пошуках свідомості: нейробіологічний підхід[210]», де сором’язливо обійшов питання того, чому нервова діяльність має породжувати яку-небудь суб’єктивну свідомість.

Здіймаючись над такими слабкодухами, Метцінґер бере бика за роги. Його гіпотеза «світу-нуль» не лише пояснює суб’єктивне відчуття себе, але й розкриває, чому ілюзорний оповідач від першої особи має бути похідним певних когнітивних систем. Навіть не знаю, чи має він слушність — цей тип лишив мене далеко позаду, — але він, принаймні, порушив важливе питання, яке змушує нас витріщатися в стелю о третій ночі, коли вже випалено останню цигарку. Багато синдромів і хвороб, які я розкидав по «Сліпобаченню», вперше трапилися мені в книжці Метцінґера. Будь-які нецитовані заяви чи твердження з цього підрозділу, найімовірніше, запозичено саме з цього джерела.

А якщо не звідси, то з Веґнерової «Ілюзії свідомої волі[211]». Не така амбітна й значно доступніша, Веґнерова книжка не стільки переймається питанням свідомості, як висвітлює концепцію свободи волі, яку Веґнер визначає як «спосіб нашого мозку оцінити те, що він, на його думку, робить». Веґнер пропонує власний перелік синдромів та хвороб, які тільки посилюють бентежне відчуття того, наскільки ми є тендітними й крихкими машинами. І, звісно ж, Олівер Сакс[212] надсилав нам звістки з передової свідомості ще до того, як свідомість стала популярним трендом.

Мабуть, було б простіше перелічити людей, які не намагалися «пояснити» свідомість. Теорії охоплюють цілий спектр — від дифузних електричних полів до квантового театру маріонеток; свідомість «розташовували» в острівцевій корі, в гіпоталамусі та сотні динамічних ядер між ними[213],[214],[215],[216],[217],[218],[219],[220],[221],[222],[223]. (Принаймні, одна теорія[224] постулює ідею, що хоча вищим приматам і дорослим людям притаманний інтелект, людські дітлахи його позбавлені. Визнаю, такий висновок припав мені до вподоби; якщо й діти мають якийсь інтелект, то вони точно психопати.)

Під доволі невинним, поверховим запитанням «Що таке свідомість?» ховається набагато функціональніше питання: «Навіщо вона потрібна?» «Сліпобачення» детально аналізує це питання, тож я не повторюватиму вже викладених висновків. Буде достатньо сказати, що принаймні за звичних умов свідомість робить ненабагато більше того, що отримує нагадування від значно багатшого підсвідомого середовища, завіряє їх, а потім привласнює всю шану собі. Власне, підсвідомість зазвичай функціонує настільки добре, що навіть садить консьєржа в передню поясну кору головного мозку, аби той просто не дозволяв самій свідомості втручатися у щоденні операції мозку[225],[226],[227]. (Якби решта твого мозку була свідомою, то вона, певно, вважала б тебе роговолосим босом з «Ділберта»[228].)

Свідомість не потрібна навіть для розвитку «моделі людської психіки». Це може здаватися цілковито парадоксальним: як навчитися усвідомлювати, що інші індивіди — цілком самостійні діячі, зі своїми інтересами й планами, якщо ти не усвідомлюєш своїх власних? Однак тут немає суперечності, як і потреби у свідомості. Цілком можливо відстежувати наміри інших, не маючи жодної схильності до самокопання[229]. Норретрендерс прямо заявив, що «свідомість — це обман[230]».

Мистецтво можна розглядати як такий собі виняток. Здається, естетика вимагає певного рівня самосвідомості — по суті, розвиток естетики і спровокував лавину інтелекту. Якщо музика настільки прекрасна, що змушує вас тремтіти, це вмикається механізм заохочення в лімбічній системі — таке саме заохочення, як і за секс з привабливим партнером чи поглинання цукрози[231]. Інакше кажучи, це злам; ваш мозок вивчив, як отримувати винагороду, не заробляючи її шляхом збільшення пристосованості[232]. Це приємно, це наповнює наше життя сенсом і робить його вартісним. Але водночас воно обертає нас всередину самих себе й відволікає. Пам’ятаєте щурів у шістдесятих? Тих, що навчилися стимулювати центри задоволення, натискаючи на клавішу: пам’ятаєте їх? Вони з таким запалом натискали на ті клавіші, що навіть забували їсти. І помирали з голоду. Поза сумнівом, помирали щасливими — але ж помирали. Не заливши нащадків. Пристосованість падала до нуля.

Естетика. Свідомість. Вимирання.

Це підводить нас до фінального запитання, що криється в безкисневих глибинах: чого ж насправді варта свідомість. Порівняно з несвідомим опрацюванням даних, самосвідомість — повільна й дорога[233]. (Ідея про окрему, швидкісну сутність в глибині нашого мозку, що переймає владу за надзвичайних обставин, заснована, серед іншого, на дослідженнях Джо Леду з Нью-Йоркського університету[234],[235].) Для порівняння, поміркуйте про блискавично швидкі підрахунки савантів; їхні здібності некогнітивні[236], і є свідчення того, що своєю надфункціональністю вони завдячують не якійсь загальній інтеграції розумових процесів, а відносній неврологічній фрагментації[237]. Навіть якби свідомі й несвідомі процеси були однаково ефективними, усвідомлення внутрішніх стимулів — за своєю природою — відволікає індивідуума від інших загроз і можливостей середовища. (Я надзвичайно пишався собою за цей здогад. Тільки уявіть, наскільки я збісився, коли дізнався, що Веґнер висловив його ще 1994 року[238].) Справжню вартість високого інтелекту продемонстрували експерименти, в ході яких розумні дрозофіли програвали тупим у боротьбі за їжу[239] — можливо, тому, що метаболічні потреби навчання й запам’ятовування лишають менше енергії для пошуку харчів. Ні, я не забув, що тільки-но витратив цілу книженцію на те, щоб довести, що інтелект і свідомість — різні речі. Але цей експеримент усе одно цінний, тому що обидва феномени мають дещо спільне — вони недешеві з погляду метаболізму. (Різниця в тому, що інтелект, у певних ситуаціях, вартує сплаченої за нього ціни. А ось яку цінність для виживання має замилування заходом сонця?)

Багато людей вказували на величезну вартість і недоліки свідомості, але мало хто наважився ступити на крок далі і запитати вголос: а чи не стала вся ця бісова штука радше тягарем, аніж перевагою? Звісно ж ні, вважають люди. Інакше природний відбір відкинув би її давним-давно. Можливо, вони й мають слушність. Сподіваюся на це. «Сліпобачення» — це розумовий експеримент, гра в «а що, як» та «припустімо». Не більше.

З іншого боку, додо й стеллерові корови тисячу років тому могли б вдатися до того самого аргументу, щоб довести власну вищість: «Якщо ми такі недоладні, то чому ж не вимерли?» Чому? Бо природному відбору потрібен час, та і вдача відіграє тут величезну роль. Найбільші хлопці у кварталі — далеко не завжди найсильніші чи найвитриваліші. Та й гра ще не закінчилася! Гра ніколи не закінчується: немає фінішної лінії по цей бік теплової смерті. І переможців тут також немає — є лише ті, хто досі не програв.

Каннінґемові дані про самовпізнавання у приматів: вони також справжні. У шимпанзе вище співвідношення мозку до маси тіла, ніж в орангутангів[240], але орангутанги завжди впізнають себе в дзеркалі, а шимпанзе — через раз[241]. Окрім людей, найрозвиненіші мовленнєві навички мають деякі види птахів і мавп, а не «свідоміші» вищі примати, що є нашими найближчими родичами[242],[243]. Якщо придивитися, то такі факти свідчать, що свідомість може бути тільки фазою, з якої орангутанги ще не виросли, але яку їхні розвиненіші родичі-шимпанзе вже починають лишати позаду. (Горили не впізнають себе в дзеркалі. Може, вони вже переросли свідомість, а може, ніколи і не розвивали її).

Звісно, люди не вписуються в цю схему. Якщо взагалі існує схема. Ми виняток з правил: це одна з ідей, які я прагнув донести.

Закладаюся, вампіри б вписалися. Це ще одна думка.

На додачу до всього, коли «Сліпобачення» проходило коректуру, з’явилося одне експериментальне підтвердження цієї неприємної думки: з’ясувалося, що наше несвідоме краще приймає складні рішення, ніж свідоме[244]. Вочевидь, свідомість просто не може дати ради такій кількості змінних. Процитую одного з дослідників: «Якоїсь миті в процесі еволюції ми почали свідомо приймати рішення, та поки що не дуже вдало[245]».

Середовище загалом (фонові деталі, погана прошивка й людське буття)

Малий Сірі Кітон — не унікальний: ми вже п’ятдесят років лікуємо важкі форми епілепсії радикальною гемісфероктомією[246]. На диво, видалення половини мозку, здається, не надто впливає на рівень IQ чи моторні навички (хоча, звісно, більшість пацієнтів, які проходять таку процедуру, на відміну від Кітона, із самого початку тупуваті[247]). Я досі не розумію, навіщо вони видаляють півкулю; чому б просто не перетяти мозолисте тіло, якщо ви лише хочете розірвати петлю зворотного зв’язку між півкулями? Може, половину мозку видовбують, щоб уникнути синдрому «чужої руки»? А якщо так, то чи не означає це, що вони навмисне руйнують свідому особистість?

Препарати зв’язку матері та дитини, які Гелен Кітон використовувала, щоб запустити любов до матері в синові-інвалідові, з’явилися завдяки нещодавній праці, присвяченій спричиненим браком уваги розладам у мишей[248]. Залізоїдні хмари, що йдуть слідом за Вогнепадом, засновані на описаних Плейном і співавторами[249]. Лінгвістичний жаргон Банди Чотирьох я насмикав з різних джерел[250],[251],[252],[253]. Звичка команди «Тезея» розмовляти різними мовами (описана, але, слава Богу, не цитована) навіяна міркуваннями Ґреддола[254], який вважає, що наука мусить володіти багатьма граматичними системами, адже мова веде думку, а єдина «універсальна» наукова мова суттєво обмежила б наш погляд на світ.

Попередник розширеного фенотипу Шпінделя й Каннінґема сьогодні вже існує в особі такого собі Метью Наґла[255]. Зрощені протези, що дають їм змогу синтетично сприймати дані з лабораторного обладнання, спираються на неймовірну пластичність сенсорних зон кори головного мозку: слухову зону можна перетворити в зорову, просто підключивши оптичний нерв до слухової ділянки (якщо зробити це на достатньо ранній стадії[256],[257]). Карбоплатинові імплантати Бейтс кореняться в нещодавній розробці металевих м’язів[258],[259]. Іронічна зневага Саші стосовно психіатрії двадцятого століття пов’язана не лише з (обмеженим) особистим досвідом, а й з кількома дослідженнями[260],[261], що зривають завісу таємничості з так званого розладу множинної особистості. (Проблеми із самою концепцією немає, лише з діагнозом.) Різновид фібродисплазії, що вбиває Челсі, заснований на симптомах, описаних Капланом з колегами[262].

І повірите ви чи ні, а ті стражденні обличчя, які Сарасті використовував наприкінці книжки, є абсолютно реальною формою статистичного аналізу: так звані «обличчя Черноффа[263]», які значно ефективніші за звичні графіки й таблиці для передачі головних характеристик пакету даних[264].

Про автора

Пітер Воттс /1958 р. н./ — всесвітньовідомий письменник першого ешелону жорсткої наукової фантастики. Попри таке визначення жанру, більшість його творів виходить навіть за межі самої фантастики, і їх можна умовно назвати літературою (про) людей майбутнього. Послуговуючись здобутками сучасної науки у царині психології, психіатрії, антропології, фізики, хімії та біології, Пітер Воттс у своїх творах постійно фокусує увагу на важливій для сьогодення та критично важливій для дня прийдешнього проблематиці подальшого шляху розвитку людства і можливості його трансформації у щось інше, окреслює питання транс- та постгуманізму, розмірковує над можливостями людського самоусвідомлення, а також розглядає ті ймовірні виклики, перед якими людство ризикує постати вже у зовсім недалекому майбутньому.

Обшир проблем, які Пітер Воттс порушує у своїй творчості, надзвичайно широкий і розмаїтий: починаючи від класичних — «чим є людина?», «що таке розум?» та «чи так вже нам потрібне самоусвідомлення для ефективної конкуренції з іншими організмами?» — аж до самої (не)можливості контакту з «іншими», а також «яким може виявитися наш творець (бог) і чи варто нам взагалі з ним зустрічатися?»

Твори Пітера Воттса можна справедливо вважати літературою майбутнього, і не лише в сенсі фантастики, але й у найширшому значенні літератури як такої. А його майстерний письменницький хист і чималі знання в найрізноманітніших галузях сучасної науки забезпечують потужне підґрунтя для його текстів, якими справедливо захоплюється увесь світ і які своєю появою суттєво змінили значення і ландшафт сучасної фантастичної літератури.

Інформація видавця

Воттс, Пітер.

В79 Сліпобачення: роман / Пітер Воттс; з англ. пер. А. Пітик, К. Грицайчук. Людина, що відправила у космос вампіра: передмова / Володимир Арєнєв — К.: Вид-во Жупанського, 2018. — (Ad Astra) — 384 с.

ISBN 978-966-2355-99-4

УДК 821.111(71)'06-312.9

Редактор Леся Пішко

Відповідальний редактор Олексій Жупанський

Цей текст захищений Законом України «Про авторське право і суміжні права».

Виключне право на видання цього тексту належить Видавництву Жупанського.

Будь-яке цитування тексту, його відтворення чи публікація можливі лише з дозволу видавництва.

BLINDSIGHT © 2006 by Peter Watts

THE COLONEL © 2014 by Peter Watts

INSECT GODS © 2015 by Peter Watts

Перекладено за виданням:

«Blindsight» by Peter Watts, A Tor Book, Published by Tom Doherty Associates, LLC, New York

© Видавництво Жупанського;

А. Пітик, K. Грицайчук, переклад; В. Арєнєв, передмова; О. Баратинська, художнє оформлення, 2018.

Серією AD ASTRA ми вшановуємо одну з найважливіших рис людства, а саме — прагнення до відкриття нового, постійного розширення меж світу і одвічного пошуку відповідей на фундаментальні запитання, які перед нами ставить буття.

Пітер ВОТТС «Сліпобачення», «Ехопраксія»

Філіп К. ДІК «Повне зібрання короткої прози» (3 томи)

Ден СІММОНС «Терор»

Пол АНДЕРСОН «Вартові часу», «Щит часу»

Ніл СТІВЕНСОН «Лавина»

ЗМІСТ

Володимир Арєнєв. Людина, що відправила у космос вампіра • 5

СЛІПОБАЧЕННЯ

Пролог • 17

Тезей • 22

Роршах • 131

Харібда • 317

Подяки • 323

ПОЛКОВНИК • 325

КОМАШИНІ БОГИ • 351

Нотатки й коментарі • 363

Літературно-художнє видання

Серія «Ad astra»

ПІТЕР ВОТТС

СЛІПОБАЧЕННЯ

З англійської переклали

Анатолій Пітик

Катерина Грицайчук

Редактор Л. Пішко

Відповідальний редактор О. Жупанський

Дизайн і верстка О. Баратинська

Формат 60x90 1/16

Наклад 2000 пр.

Підписано до друку 8.08.18

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру суб’єкта видавничої справи № 2770. Серія ДК

ФОП Жупанський

Україна, 08293, Буча, вул. Тарасівська, 7а,

тел.: (096) 350-61-05;

E-mail: zhupansky-publisher@ukr.net

Замовлення № 18-504.

Віддруковано на ПрАТ “Білоцерківська книжкова фабрика”,

09117, м. Біла Церква, вул. Леся Курбаса, 4.

Свідоцтво серія ДК № 5454 від 14.08.2017 р.

Впроваджена система управління якістю згідно з міжнародним стандартом DIN EN ISO 9001:2000

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

С. 9: Раз [ро] => по раз він дивує читача, який від твердої наукової фантастики чекає на все, що завгодно, — тільки не дискусій про природу віри.

С. 10: Його колега, [Елізабер] => Елізабет Бір, укладаючи перелік кращих фантастичних романів першої декади XXI століття, назвала «Сліпобачення» кращим НФ-твором цього періоду

С. 58: Я й забув, що Паґ входив до [ного] => нього.

С. 73: Ангстрем [застостовується] => застосовується для вимірювання розмірів атомів, відстаней між ними та довжини хвилі електромагнітного випромінювання у рентгенівській, ультрафіолетовій та видимій ділянках спектру.

С. 73: Deinococcus radiodurans — одна з найстійкіших [бактерий] => бактерій до дії іонізуючого випромінювання.

С. 146: Симптоми: втрата [аппетиту] => апетиту, блювота, яскраво-сірий колір шкіри, гіпотонія (низький артеріальний тиск), [цианоз] => ціаноз (синій [кольор] => колір обличчя, губ та шкіри), гіпотермія, серцево-судинний колапс, розтягування черевної порожнини, неправильне дихання, підвищений рівень лактату в крові.

С. 233: Ось, — мовила вона, [вмикаючий] => вмикаючи очищений, відфільтрований аудіозапис.

С. 246: Але складається враження, що вони не усвідомлюють [цого] => цього, доки не піддати їх тортурам.

С. 250: Як [зясувалося] => з'ясувалося, із Сарасті геть інша історія.

С. 251: Каннінґем, як і всі решта, був [топоголічною] => топологічною головоломкою, але частина його ховалася в механізмах.

С. 257: — А про що ми поговоримо [натоміть] => натомість? — м’яко запитав Сарасті.

С. 280: Від [Плантона] => Платона до Декарта, до Докінза й до Ранди.

С. 289: Не можеш уявити такої [істот] => істоти, так?

С. 290: Певні сигнали можуть надходити також від істот, які хоч і не є родичами, але здатні стати союзниками чи симбіонтами у [досягенні] => досягненні взаємовигідних цілей.

С. 293: Але Бейтс з її [роботам] => роботами теж не були тупими.

С. 358: [Авжеш] => Авжеж, ти маєш цілковиту рацію.

С. 364: У зв’язку з досить коротким періодом існування цього відгалуження зміни не стали масовими й суттєво перекривалися загальною алометрією; відмінність стає [помітно.] => помітною тільки у великих вибірках (>130).

С. 365: Іншим побічним ефектом був так званий «хрестовий [грюк] => глюк» — переплетення зазвичай розділених масивів рецепторів у зоровій корі головного мозку…

Примітки

1

Філіп Ґуревич (1961 р. н.) — американський письменник і журналіст. Його найвідоміші книги: «Балада про Абу-Грейб» (про знущання американських військових над іракськими в'язнями) та «Маємо вам повідомити, що завтра нас та наші родини вб'ють» (про геноцид в Руанді 1994 року). Тут і далі — примітки перекладачів і редактора.

2

Цитата з твору Ернеста Гемінґвея «Нотатки про майбутню війну: серйозний лист на злобу дня», опублікованого у вересневому номері «Есквайра» 1935 року.

3

Тед Банді (1946–1989) — американський серійний вбивця, ґвалтівник, викрадач людей та некрофіл. Діяв в Америці у 70-ті роки. Жертвами були молоді жінки та дівчатка. Напередодні страти зізнався, що в період з 1974 по 1978 рр. скоїв 30 убивств, однак реальна кількість жертв може бути більшою.

4

Сингл з цією піснею у 1992 році займав у чартах Великобританії 60-ту позицію.

5

Зупинка дихання.

6

Добутамін — інотропний лікарський засіб, стимулятор серцевої діяльності. Добутамін було відкрито у 70-х роках XX століття науковцями Рональдом Таттлом та Джеком Міллсом.

7

Лей-енкефалін — речовина, що належить до пептидів і має подібний до морфію вплив на організм. Виробляється центральною нервовою системою хребетних тварин і може пригнічувати міжнейронне передавання больових імпульсів. Своєрідне природне «знеболювальне».

8

Паличник (Phasmatodea, також відомі як Phasmida або Phasmatoptera) — комаха з ряду примарові, вирізняється формою тіла і кінцівок, що нагадують гілочки рослин. Завдяки такій формі, паличник добре маскується, надовго завмираючи й імітуючи гілки рослин.

9

Палеогенетика — галузь генетики, спрямована на вирішення проблем палеонтології. Зазвичай стосується вивчення еволюції з використанням даних щодо давньої ДНК.

10

Пояс Койпера — область Сонячної системи за орбітою Нептуна приблизно на відстані 50 а. о. (а. о. ≈ 149,6 млн. км). Як і пояс астероїдів, складається здебільшого з малих тіл, але, на відміну від об'єктів поясну астероїдів, містить переважно леткі речовини (звані льодами), такі як аміак, метан і воду.

11

Уявна лінія, вздовж якої протягом року сонце здійснює видимий рух.

12

Хмара Оорта — гіпотетична область Сонячної системи, що є джерелом планет з довгим періодом обертання. Безпосередні спостереження не підтвердили існування хмари Оорта, однак численні непрямі факти свідчать про це. Гіпотетична відстань від Сонця до зовнішньої межі хмари Оорта становить приблизно світловий рік.

13

Сукупність притаманних індивіду характеристик.

14

А. о. — астрономічна одиниця; позасистемна одиниця відстані, що дорівнює середній відстані від Землі до Сонця (≈149,6 млн. км).

15

Пенн-баки — сленгове скорочення поняття «Пенніґові баки» — вигаданого Пітером Воттсом елемента корабля, що базується на ідеї Пеннінґової пастки — реального приладу для зберігання антиматерії.

16

Запропонована фізиком Робертом Бассардом у 1960 році концепція ракетного двигуна, що в якості пального використовує водень і пил, які космічний корабель, видобуває у відкритому космічному просторі, переміщуючись на високій швидкості.

17

Мається на увазі тор — геометричне тіло, яке утворюється обертанням кола навколо своєї осі, що лежить в одній площині з колом, але не перетинає його.

18

Повний набір посуду і столових приборів для однієї персони на сервірованому столі.

19

Кабіна літака.

20

Дивертикул — випинання стінки порожнистого органу, сліпий відросток. Тут — короткий коридор, який закінчується тупиком.

21

Камера ПКД — відсік з обладнанням для виходу у відкритий космос.

22

Штирборт — правий борт корабля.

23

Ітерація — повторення певної дії.

24

Випуклий оглядовий ілюмінатор.

25

Точне джерело цитати не встановлено. Найчастіше вона приписується Емерсону.

26

Вазопресин — нейрогіпофізарний гормон, що синтезується у багатьох ссавців. Його основні функції — утримання води в організмі та звуження судин. Синтезується у гіпоталамусі, накопичується в задній долі гіпофізу та виділяється в кровотік. Однак певна кількість вазопресину може виділятися безпосередньо в мозок і впливати на соціальну поведінку та сексуальну мотивацію.

27

Горизонт подій — уявна гіперповерхня в просторі-часі, яка відділяє ті точки простору-часу, з яких світло може потрапити до спостерігача, від тих, звідки світло потрапити до спостерігача не може. Виникає навколо чорних дір.

28

Тут отримані за допомогою перетворення Фур'є результати обробки сигналів, які свідчать, що в сигналах є певні послідовності і логічні зв'язки, а отже — вони несуть певну інформацію.

29

Клада — група організмів, що включає одного спільного предка та всіх його нащадків.

30

Точки Лаґранжа вперше було відкрито 1772 року французьким астроном Жозе-Луї Лаґранжем. Він розрахував, що існує п'ять точок навколо Землі, в яких гравітаційне поле нашої планети нейтралізує гравітаційне тяжіння Сонця. По суті, це єдині ділянки, де об'єкт може стати справді невагомим.

31

«Ґленфіддіх» — марка шотландського віскі.

32

Закон обернених квадратів — закон, який стверджує, що значення певної фізичної величини в даній точці простору обернено пропорційне квадрату відстані від джерела поля, яке характеризує ця фізична величина.

33

О'Ніли — вигадані космічні колонії, побудовані за реальним проектом перспектив освоєння космосу групи вчених Принстонського університету під керівництвом Дж. О'Ніла.

34

Мем — одиниця культурної інформації, що передається від людини до людини. Поняття і концепція були розроблені Річардом Докінзом у книжці «Егоїстичний ген».

35

Йдеться про синдром саванта — прояв у людини надзвичайних здібностей в одній чи кількох галузях, що є вторинним проявом деяких форм порушень розвитку (аутизм, синдром Аспергера тощо).

36

Тесеракт — чотиривимірний гіперкуб.

37

Пляшка Кляйна — замкнена одностороння поверхня, що не має країв. Описана 1882 року німецьким математиком Ф. Кляйном. Найцікавіше, що назва «пляшка» виникла в результаті неправильного перекладу: німецьке слово «поверхня» (die Flache) є близьким до «пляшки» (die Flasche). Менше з тим, назва прижилася в науковому світі.

38

Джерело випромінювання.

39

Лідар — технологія отримання та обробки інформації про віддалені об'єкти за допомогою активних оптичних систем, що використовують явище відбиття світла.

40

Touché (фр.) — фехтувальний термін; тут: «в яблучко».

41

Розділ біології, що вивчає будову тканин живих організмів.

42

Тапетум люцидум — шар клітин на задній стінці ока деяких тварин (наприклад котів), що відбиває світло й сприяє нічному зору.

43

Фраза адмірала Девіда Фаррагута «Damn the torpedoes, full speed ahead!», яка пролунала в битві біля Мобіл Бей 5 серпня 1864 року під час Громадянської війни в США.

44

Похідне від «тигмотаксис» — мимовільний рух у напрямку тактильного подразника.

45

Червоний зсув — зсув спектральних ліній у довгохвильовий бік. Є проявом ефекту Доплера.

46

Акреаційний диск — сяйво навколо чорної діри.

47

Спіраль Паркера — міжпланетне магнітне поле Сонячної системи.

48

Йдеться про сонячний вітер.

49

Найближча до планети точка довколопланетної орбіти.

50

Скремджет — гіперзвуковий прямоструменевий повітряно-реактивний двигун (ГППРД).

51

Лопатоніс — річкова риба родини осетрових.

52

Одиниця довжини, дорівнює 10-10 м або одній десятимільйонній міліметра. Ангстрем застосовується для вимірювання розмірів атомів, відстаней між ними та довжини хвилі електромагнітного випромінювання у рентгенівській, ультрафіолетовій та видимій ділянках спектру.

53

Deinococcus radiodurans — одна з найстійкіших бактерий до дії іонізуючого випромінювання.

54

R-селекція — одна з головних стратегій розмноження. На противагу k-селекції, передбачає високу плодючість і велику кількість нащадків.

55

Доктор Френк Дональд Дрейк (нар. у 1930 р.) — професор астрономії й астрофізики, який вивів рівняння Дрейка, за допомогою якого можна гіпотетично визначити кількість цивілізацій у галактиці Чумацький Шлях, з якими у людства є шанс вступити в контакт.

56

Карл Едвард Саган (1934–1996 рр.) — американський астроном, астрофізик і видатний популяризатор науки. Був піонером у царині екзобіології і дав поштовх розвитку проекту з пошуку позаземного розуму SETI.

57

Європа — найменший з чотирьох галілеєвих супутників Юпітера.

58

Овогенез — розвиток жіночої статевої клітини.

59

Тут — металізованої кераміки, з додаванням певних металевих сплавів.

60

Планетезималь — небесне тіло на орбіті навколо протозірки, що утворюється внаслідок поступового прирощення дрібніших тіл.

61

За теорією Ноама Хомського, головною відмінністю мови від інших форм комунікації є рекурсія — здатність формулювати висловлювання, що включають самі себе. Відповідно, глибина рекурсії — кількість вкладених одне в одне рекурсивних висловлювань.

62

Антимерник — корабель з ядерним іонним двигуном, що використовує антиматерію як каталізатор (ICAN). Гіпотетична розробка.

63

Мед. — Нездатний навчитися читати.

64

Білок протокадерин допомагає клітинам центральної нервової системи взаємодіяти між собою. Типові наслідки органічних порушень в функціонуванні цього білка — рак різного виду, хвороба Альцгеймера тощо.

65

Флокулянт — реагент для очищення стічних вод і утворення води питної якості.

66

Числова послідовність, в якій кожне наступне число дорівнює сумі двох попередніх чисел: 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21…

67

Орган нестатевого розмноження водоростей, рослин і грибів, в якому утворюються спори.

68

Семіотика — наука, що досліджує способи передачі інформації, властивості знаків та знакових систем в людському суспільстві, природі (комунікація у тваринному світі) або в самій людині (зорове та слухове сприйняття тощо).

69

Слова Гельмута фон Мольтке.

70

0° за Цельсієм становить 273° за Кельвіном.

71

Глобальне село — соціологічний і філософський термін, який було вперше вжито 1962 року канадським вченим Маршаллом Мак-Луеном у праці «Галактика Ґутенберґа». Термін використовують, аби вказати на те, що сучасне людство за умов надвисоких швидкостей та інформаційних технологій живе на планеті ніби без кордонів. Увесь світ стає настільки близьким і доступним, наче село, в якому народився і виріс.

72

Перлові ворота — неформальна назва райських воріт, натхненна описом Нового Єрусалиму в Одкровенні (21:21).

73

Мауріц Корнеліс Ешер (1898–1972 рр.) — нідерландський художник-графік, відомий своїми картинами, в яких він досліджував поняття нескінченності, симетрії', а також психологічного сприйняття складних тривимірних об'єктів.

74

Тут, вочевидь, мається на увазі Закон електромагнітної індукції Фарадея, що є основним законом електродинаміки, який стосується принципів роботи трансформаторів, дросселів, багатьох видів електродвигунів і генераторів.

75

Рядки, які автор приписує Біблії, є насправді його власним парафразом ось цієї цитати: «І злине на тебе Дух Господній, і ти будеш з ними пророкувати, і станеш іншою людиною».

76

Сірий синдром — вигаданий Пітером Воттсом термін, алюзія на «синдром сірої дитини». Синдром є рідкісним, але серйозним побічним ефектом, що виникає у новонароджених дітей (особливо недоношених) після накопичення антибактеріального хлорамфеніколу. Симптоми: втрата апетиту, блювота, яскраво-сірий колір шкіри, гіпотонія (низький артеріальний тиск), ціаноз (синій колір обличчя, губ та шкіри), гіпотермія, серцево-судинний колапс, розтягування черевної порожнини, неправильне дихання, підвищений рівень лактату в крові.

77

Генрих Клювер (1897–1979) — німецький фізіолог, що вніс вагомий вклад у вивчення анатомії нервової системи. Вивчаючи вплив мескаліну на свідомість людини, він дослідив, що в галюцинаціях різних людей з'являються певні однакові геометричні фігури.

78

Розлад процесів впізнавання, спостерігається при деяких нервово-психічних захворюваннях, переважно при органічних ураженнях певних відділів головного мозку.

79

Фестський диск — пам'ятка письма мінойської культури доби середньої або пізньої бронзи. Це диск із теракоти, вкритий малюнками-ієрогліфами.

80

У психології — сенсорна реакція одного з органів чуттів, що стимулює інший орган чуттів. Найрозповсюдженішим проявом синестезії є так званий кольоровий слух, коли звук поряд із слуховим відчуттям викликає ще й кольорове. Наприклад, у багатьох людей жовтогарячий колір викликає відчуття тепла, а синьо-зелений — холоду.

81

Кладоріз — імовірно, авторська гра з поняттям «клада». Кладоріз — той, хто свідомо хоче бути останнім представником клади.

82

Світловідбиваючі клітини, або групи клітин, що містять пігмент, і є в організмах багатьох тварин таких як амфібії, риби, рептилії, ракоподібні і молюски.

83

Прототип фотографічного апарату: темне приміщення з одним малим отвором (діаметром порядку 0,3–1,0 мм), через який на протилежну стіну проектується перевернуте зменшене зображення предметів ззовні.

84

Рядок із кадиша, єврейської поминальної молитви: «Хай благословиться, возвиситься, піднесеться, возвеличиться…» (далі: «…і прославиться Ім'я Святого»).

85

Пріони — білкові інфекційні гени, що не містять генетичної інформації. Викликають захворювання групи губчастих енцефалопатій (коров'ячий сказ).

86

Структури, що з'являються в еукаріотичних клітинах (тих, які мають ядро) у процесі поділу ядра.

87

Видатний англійський математик Ален Тьюрінг в останній період свого життя присвятив дослідженням в області математичної біології, вивчаючи впливи механічних і математичних взаємодій на морфогенез (процес розвитку органів, тканин і систем).

88

Неконтрольоване спадання хвильової функції, коли закономірності, що визначаються квантовою фізикою, замінюються закономірностями, що визначаються класичною фізикою.

89

Трискеліон — давній символічний знак у вигляді трьох ніг, що біжать і виходять з однієї точки.

90

Характеристика тварин, що позначає питому масу мозку тварини в розрахунку на один грам маси її тіла. Використовується для приблизних характеристик розвиненості інтелекту тварини.

91

Кваліа — філософський термін на позначення різноманітних чуттєвих і сенсорних явищ, запроваджений американським філософом К. І. Льюїсом у 1929 році. Кваліа — це властивості чуттєвого досвіду, які оприявлюються тільки через безпосереднє переживання.

92

Колмогоровська складність — поняття теорії інформації; міра обчислювальних ресурсів, необхідних, щоб дати фрактальний опис об'єкта.

93

Даніел Веґнер (1948–2013) — професор відділення психології Гарвардського університету, автор книжки «Ілюзія свідомої волі».

94

Роджер Пенровз (1931) — англійський математик і фізик, професор математики Оксфордського університету, автор книжок про взаємозв'язок фізики і людської свідомості.

95

Тор Норретрендерс (1955) — данський письменник, популяризатор науки, автор книжки «Ілюзія користувача: зменшення свідомості».

96

Томас Метцінґер (1958) — німецький філософ, автор праць з філософії свідомості.

97

Курт Гедель (1906–1978) — австрійський математик і філософ.

98

Транскраніальна магнітна стимуляція.

99

Органічні сполуки циклічної будови, де в одній або декількох ланках циклу вуглець замінено на інші атоми.

100

Мовлення, що складається із позбавлених сенсу слів і словосполучень, яке водночас схоже на змістовне мовлення завдяки темпу, ритму, структурі, частоті повторів одних і тих самих звуків та фраз. Спостерігається у людей у стані трансу, під час сну і при деяких психічних захворюваннях. У деяких християнських конфесіях вважається одним із дарів Святого Духу, називається «дар мов» чи «дар говоріння мовами».

101

Парафраз Євангелія від Луки: «…бо цей син мій був мертвий і ожив, був пропав і знайшовся!»

102

Уривок із «Мандрівок з моєю мурахою», нещодавно розсекречений у відповідь на запит, поданий згідно із законом про вільний доступ до інформації PI-QG/04082093/451, попри заперечення з боку консорціуму «Тезей» та споріднених з ним установ. Відповідно до офіційної позиції консорціуму, автор X інтерпретує таємні матеріали у спекулятивній і провокаційній манері, що може становити загрозу безпеці планети (прим. автора).

103

Амніотична рідина — навколоплідні води, що захищають вільні рухи плода від пошкоджень. Беруть участь у його обміні речовин.

104

Парафраз цитати з п'єси Вільяма Шекспіра «Король Лір». Дія IV, сцена І. (За перекладом Максима Рильського).

105

Нюхова цибулина — один з елементів нюхового аналізатора в тілі людини.

106

Центр Брока — ділянка кори головного мозку, розташована в задньо-нижній частині лобової звивини лівої півкулі. Забезпечує моторну організацію мовлення.

107

Парк Стенлі — міський парк у Ванкувері (Канада), відкритий 1888 року. Названий на честь Фредеріка Артура Стенлі, шостого губернатора Канади.

108

G-хмара — область газу, плазми та пилу, суміжна з Локальною міжзоряною хмарою, крізь яку зараз рухається Сонячна система. До G-хмари входять три зірки системи Альфа Центавра, зірка Альтаїр та, гіпотетично, деякі інші.

109

http://www.rifters.com/blindsight/vampires.htm.

110

Pennish, Е. 2003. Cannibalism and prion disease may have been rampant in ancient humans. Science 300: 227–228.

111

Mead, S. et al. 2003. Balancing Selection at the Prion Protein Gene Consistent with Prehistoric Kurulike Epidemics. Science 300: 640–643.

112

Anonymous., 2004. Autism: making the connection. Economist, 372(8387): 66.

113

Balter, M. 2002. What made Humans modern? Science 295: 1219–1225.

114

Bianco-Arias, P., C.A. Sargent, and N.A. Affaral. 2004. Mammalian Genome, 15(4): 296–306.

115

Kreider MS, et al. 1990. Gen. Comp. Endocrinol. 77 (3): 435-41.

116

Cui, Y. et al. 1996. BrainRes. Bull. 40(2): 129-33.

117

Miller, K. 2004. Mars astronauts' will hibernate for 50 million-mile journey in space'. News.telegraph.co.uk, 11/8/04.

118

Calvin, W.H. 1990. The Cerebral Symphony: Seashore Reflections on the Structure of Consciousness. 401 pp. Bantam Books, NY.

119

Pennisi E. 2004. The first language? Science 303: 1319–1320.

120

Запис клацальних фонем мови хадза можна послухати за посиланням: http://hctv.humnet.ucla.edu/departments/linguistics/VowelsandConsonants/index.

121

Ramachandran, V.S. 1990. рр. 346-360 in The Utilitarian Theory of Perception, C. Blakemore (Ed.), Cambridge University Press, Cambridge.

122

Purves, D. and R.B. Lotto. 2003. Why We See What We Do An Empirical Theory of Vision. Sinauer Associates, Sunderland, MA. 272 pp.

123

Yarbus, A. L. 1967. Eye movements during perception of complex objects. In L. A. Riggs, Ed., Eye Movements and Vision, Plenum Press, New York, Chapter VII, 171–196.

124

Pringle, H. L., et al. 2001. The role of attentional breadth in perceptual change detection. Psychonomic Bulletin & Review 8: 89–95 (7)

125

Simons, D. J., and Chabris, C. F. 1999. Gorillas in our midst: sustained inat-tentional blindness for dynamic events. Perception 28: 1059-1074

126

Simons, D. J., and Rensink, R. A. 2003. Induced Failures of Visual Awareness. Journal of Vision 3 (1).

127

http://viscog.beckman.uiuc.edu/djs_lab/demos.html

128

Metzinger, Т. 2003. Being No One: The Self-Model Theory of Subjectivity. MIT Press, Cambridge, MA. 713 pp.

129

Wegner, D. M. 2002. The Illusion of Conscious Will. MIT Press, Cambridge. 405pp.

130

Wegner, D. M. 2002. The Illusion of Conscious Will. MIT Press, Cambridge. 405pp.

131

American Psychiatric Association. 2000. Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders. (4th Ed., Text Revision). Brandon/Hill.

132

Ramachandran, V. S., and Blakeslee, S. 1998. Phantoms in the Brain: Probing the Mysteries of the Human Mind. William Morrow, New York.

133

Persinger, M. A. 2001 The Neuropsychiatry of Paranormal Experiences. J Neuropsychiatry & Clinical Neuroscience 13: 515–524.

134

Kamitani, Y. and Shimojo, S. 1999. Manifestation of scotomas created by transcranial magnetic stimulation of human visual cortex. Nature Neuroscience 2: 767–771.

135

Hallett, M. 2000. Transcranial magnetic stimulation and the human brain. Nature 406:147–150.

136

Goldberg, C. 2003. Zap! Scientist bombards brains with super-magnets to edifying effect. Boston Globe 14/1/2003, pEI.

137

Porter, R., and Lemon, R. 1993. Corticospinal function and voluntary movement. Oxford University Press, NY.

138

Delgado, J. M. R. 1969. Physical control of the mind: toward a psychoci-vilised society. Harper & Row, NY.

139

Libet, В. 1993.The neural time factor in conscious and unconscious events. Experimental and Theoretical Studies of Consciousness 174: 123–146.

140

Haggard, R, and Eimer, M. 1999. On the relation between brain potentials and the awareness of voluntary movements. Experimental Brain Research 126: 128–133.

141

Velmans, M. 2003. Preconscious free will. Journal of Consciousness Studies 10: 42–61.

142

Pinto, C. 2003.Putting the brain on trial.May 5, 2003, Media General News Service.

143

Macmillan, M. 2000. An Odd Kind of Fame Stories: of Phineas Gage. MIT Press, Cambridge, MA.

144

Wegner, D. M. 2002. The Illusion of Conscious Will. MIT Press, Cambridge. 405pp.

145

Ehrsson, H. H., C. Spence, and R. E. Passingham 2004. That's My Hand! Activity in Premotor Cortex Reflects Feeling of Ownership ofa Limb. Science 305: 875–877.

146

Gottleib, J., and P. Mazzoni. 2004. Action, illusion, and perception. Science 303 :317–318.

147

Schwartz, A. B., D. W. Moran, and G. A. Reina. 2004. Differential representation of perception and action in the frontal cortex. Science 303: 380–383.

148

Norton, S.J., 2003. Can ultrasound be used to stimulate nerve tissue? Bio-Medical Engineering OnLine 2:6, available at http://www.biomedical-engineer-ing-online.com/content/2/1/6.

149

Hogan, J., and Fox, В. 2005. Sony patent takes first step towards real-life Matrix. Excerpted from New Scientist 2494:10, available at http://www.newscientist. com/article.ns?id=mg 18624944.600.

150

Riebe, M. et al. 2004.Deterministic quantum teleportation with atoms. Nature 429: 734–737.

151

Furusawa, A. et al. 1998. Unconditional Quantum Teleportation. Science, 282(5389): 706-709

152

Carlton M. Caves, C. M. 1998. A Tale of Two Cities. Science, 282: 637-638

153

Braunstein, S. L., and Kimble, H. J. 1998. Teleportation of continuous quantum variables. Physical Review Letters 80: 869–872.

154

http://www.research.ibm.com/quantuminfo/teleportation/

155

http://math.ucr.edu/home/baez/physics/Relativity/SR/rocket.html

156

Atkinson, N. 2004. Magnetic Bubble Could Protect Astronauts on Long Trips. Universe Today, http://www.universetoday.com/am/publish/magnetic_bubble_protect.html

157

Holzscheiter, M. H., et al. 1996. Production and trapping of antimatter for space propulsion applications. American Institute of Aeronautics and Astronautics-1996-2786 ASME, SAE, and ASEE, Joint Propulsion Conference and Exhibit, 32nd, Lake Buena Vista, FL, July 1–3.

158

www.engr.psu.edu/antimatter/Papers/NASA_anti.pdf

159

Blacstone, Е., et al. 2005. Н 2 S Induces a Suspended Animation—Like State in Mice. Science 308:518.

160

На час написання книги ці дані ще не було опубліковано.

161

Bails, J. 2005. Pitt scientists resurrect hope of cheating death. Pittburgh Tribune-Review, June 29. Available online at http://www.pittsburghlive.eom/x/tribune-review/trib/regional/s_348517.html

162

Oasa, Y. et al. 1999. A deep near-infrared survey of the chamaeleon і dark cloud core. Astrophysical Journal 526 :336–343.

163

Normile, D. 2001. Cosmic misfits elude star-formation theories. Science 291:1680.

164

Lucas, P. W., and P. F. Roche. 2000. A population of very young brown dwarfs and free-floating planets in Orion. Monthly Notices of the Royal Astronomical Society 314: 858–864.

165

Najita, J. R., G. P. Tiede, and J. S. Carr. 2000. From stars to superplanets: The low-mass initial mass function in the young cluster 1C 348. Astrophysical Journal 541 (Oct. 1):977-1003.

166

Matthews, Jaymie. 2005. Personal communication.

167

Liu, W., and Schultz, D. R. 1999. Jovian x-ray aurora and energetic oxygen ion precipitation. Astrophysical Journal 526 :538–543.

168

Chen, P. V. 2001. Magnetic field on Jupiter. The Physics Factbook, http://hy-pertextbook.com/facts/

169

Osorio, M. R. Z. et ol. 2000. Discovery of Young, Isolated Planetary Mass Objects in the σOrionis Star Cluster. Science 290: 103–106.

170

Lemley, B. 2002. Nuclear Planet. Discover 23 (8).

171

http://www.nuclearplanet.com/

172

Dulk, G. A., etal. 1997. Search for Cyclotron-maser Radio Emission from Extrasolar Planets. Abstracts of the 29th Annual Meeting of the Division for Planetary Sciences of the American Astronomical Society, July 28 — August 1, 1997, Cambridge, Massachusetts.

173

Marley, M. etol. 1997. Model Visible and Near-infrared Spectra of Extrasolar Giant Planets. Abstracts of the 29th Annual Meeting of the Division for Planetary Sciences of the American Astronomical Society, July 28 — August 1, 1997, Cambridge, Massachusetts.

174

Boss, A. 2001. Formation of Planetary-Mass Objects by Protostellar Collapse and Fragmentation. Astrophys.J. 551: L167.

175

Low, C, and D. Lynden-Bell. 1976. The minimum Jeans mass or when fragmentation must stop. Mon. Not. R. Astron. Soc. 176: 367.

176

Jayawardhana, R. 2004. Unraveling Brown Dwarf Origins. Science 303: 322-323

177

Fegley, B., and K. Lodders. 1996. Atmospheric Chemistry of the Brown Dwarf Gliese 229B: Thermochemical Equilibrium Predictions. Astrophys. 1472: L37.

178

Lodders, K. 2004. Brown Dwarfs — Faint at Heart, Rich in Chemistry. Science 303: 323-324

179

Adam Burgasser. 2002. June 1 edition of the Astrophysics Journal Letters

180

Reid, I. N. 2002 Failed stars or overacheiving planets? Science 296: 2154–2155.

181

Gizis, J. E. 2001. Brown dwarfs (enhanced review) Online article supplementing Science 294:801.

182

Clarke, S. 2003. Milky Way's nearest neighbour revealed. NewScientist.com News Service, 04/11/03.

183

Basri, G. 2000. Observations of brown dwarfs. Annu. Rev. Astron. Astrophys 38: 485–519.

184

Tamura, M. et al. 1998. Isolated and Companion Young Brown Dwarfs in the Taurus and Chamaeleon Molecular Clouds. Science 282: 1095–1097.

185

Berger, Е. 2001. Discovery of radio emission from the brown dwarf LP944-20. Nature 410: 338–340.

186

Anonymous, 2000. A brown dwarf solar flare. Science@Nasa, http://science. nasa.gov/headlines/y2000/ast12jul_1m.htm.

187

Schilling, G. 2001. Comet's course hints at mystery planet. Science 292:33.

188

Жартівлива алюзія на Джина Родденберрі, творця культового серіалу про космічні пригоди «Зоряний шлях» («Star Trek»). Найчастіше прибульців у серіалі зображували гуманоїдами з незначними модифікаціями (прим. перекладачів).

189

Evelyne Kohler, Е. et al. 2002. Hearing Sounds, Understanding Actions: Action Representation in Mirror Neurons. Science 297: 846-848

190

Rizzolatti, G, and Arbib, M. A. 1998. Language Within Our Grasp. Trends in Neuroscience 21 (5): 188–194.

191

Hauser, M. D., N. Chomsky, and W.T. Fitch. 2002. The faculty of language: what is it, who has it, and how did it evolve? Science 298: 1569–1579.

192

Miller, G. 2005. Reflecting on Another's Mind. Science 308: 945–947.

193

Pfeiffer, T., S. Schuster, and S. Bonhoeffer. 2001. Cooperation and Competition in the Evolution of ATP-Producing Pathways Science 20 292: 504–507.

194

McMahon, R. J. 2003. Chemical Reactions Involving Quantum Tunneling. Science 299: 833–834.

195

Zuev, P.S. etal. 2003. Carbon Tunneling from a Single Quantum State. Science 299: 867–870.

196

Darwin, Charlie «Chuckles». 1859. The Origin of Species by Means of Natural Selection. Penguin Classics Edition, reprinted 1968. Originally published by John Murray, London.

197

Cho, A. 2004. Life's Patterns: No Need to Spell It Out? Science 303: 782–783.

198

Cohen, J., and Stewart, S. 2005. Where are the dolphins? Nature 409: 1119–1122.

199

Reilly, J. J. 1995. After Darwin. First Things, June/July. Article also available online at http://pages.prodigy.net/aesir/darwin.htm.

200

Devlin, K. 2004. Cracking the da Vinci Code. Discover 25(6): 64–69.

201

Snir, Y, and Kamien, R. D. 2005. Entropically Driven Helix Formation. Science 307: 1067.

202

Wolfram, S. 2002. A New Kind of Science. Wolfram Media. 1192 pp.

203

Albert, M. L. 2004. Danger in Wonderland. Science 303: 1141

204

Muotri, A. R., et al. 2005. Somatic mosaicism in neuronal precursor cells mediated by L1 retrotransposition. Nature 435: 903–910.

205

Nelson, D. L., and M. M Cox. 200. Lehninger principles of biochemistry. Worth, NY, NY.

206

Prigonine, I., and G. Nicholis. 1989. Exploring Complexity. Freeman, NY.

207

Dawkins, R. 1988. The Blind Watchmaker: Why the Evidence of Evolution Reveals a Universe Without Design. Norton.

208

Metzinger, Т. 2003. Being No One: The Self-Model Theory of Subjectivity. MIT Press, Cambridge, MA. 713pp.

209

Pinker, S. 1997. How the mind works. WW Norton & Co., NY. 660 pp.

210

Koch, C. 2004. The Quest for Consciousness: A Neurobiological Approach Roberts, Englewood, CO. 447 pp.

211

Wegner, D. M. 2002. The Illusion of Conscious Will. MIT Press, Cambridge. 405 pp.

212

Saks, O. 1970. The Man who mistook his wife for a hat and other clinical tales. Simon & Shuster, NY.

213

McFadden, J. 2002. Synchronous firing and its influence on the brain's electromagnetic field: evidence for an electromagnetic field theory of consciousness. J. Consciousness Studies, 9, No. 4,2002, pp. 23-50

214

Penrose, R. 1989. The Emporer's New Mind. Oxford University Press.

215

Tononi, G., and G. M. Edelman. 1998. Consciousness and Complexity. Science 282: 1846–1851.

216

Baars, B. J. 1988. A Cognitive Theory of Consciousness. Cambridge Univ. Press, New York.

217

Hilgetag, C. C. 2004. Learning from switched-off brains. Sci. Amer. 14: 8–9.

218

Roth, G. 2004. The quest to find consciousness. Sci. Amer. 14: 32–39.

219

Pauen, M. 2004. Does free will arise freely? Sci. Amer. 14: 41–47.

220

Zimmer, C. 2003. How the mind reads other minds. Science 300: 1079–1080.

221

Crick, F. H. C, and C. Koch. 2000. The unconscious homunculus. In Neural Correlates of Consciousness — Empirical and Conceptual Questions (T. Metzinger, Ed.) MIT Press, Cambridge.

222

Churchland, P. S. 2002. Self-Representation in Nervous Systems. Science 296: 308–310.

223

Miller, G. 2005. What is the biological basis of consciousness? Science 309: 79.

224

Blakeslee, S. 2003. The Christmas tree in your brain. Toronto Star, 21/12/03

225

Matsumoto, K., and K. Tanaka. 2004. Conflict and Cognitive Control. Science 303: 969–970.

226

Kerns, J. G., et al. 2004. Anterior Cingulate Conflict Monitoring and Adjustments in Control. Science 303: 1023–1026.

227

Petersen, S. E. et al. 1998. The effects of practice on the functional anatomy of task performance. Proceedings of the National Academy of Sciences 95: 853–860.

228

Мова йде про персонажа популярних коміксів «Ділберт», який є уособленням самозакоханості і некомпетентності.

229

Zimmer, С. 2003. How the mind reads other minds. Science 300: 1079–1080.

230

Nrretranders, T. 1999. The User Illusion: Cutting Consciousness Down to Size. Penguin Press Science. 467 pp.

231

Altenmuller, E.0.2004. Music in your head. Scientific American. 14: 24–31.

232

Pinker, S. 1997. How the mind works. WW Norton & Co., NY. 660 pp.

233

Matsumoto, K., and K. Tanaka. 2004. Conflict and Cognitive Control. Science 303 :969–970.

234

Helmuth, L. 2003. Fear and Trembling in the Amygdala. Science 300: 568–569.

235

Dolan, R. J. 2002. Emotion, cognition, and behavior. Science 298: 1191–1194.

236

Treffert, D. A., and G. L. Wallace. 2004. Islands of genius. Scientific American 14: 14–23.

237

Anonymous., 2004. Autism: making the connection. The Economist, 372(8387): 66.

238

Wegner, D. M. 1994. Ironic processes of mental control. Psychol. Rev. 101: 34–52.

239

Proceedings of the Royal Society of London В (DO110.1098/rspb.2003.2548)

240

5 Aiello, L, and C. Dean. 1990. An introduction to human evolutionary anatomy. Academic Press, London.

241

Gallup, G. G. (Jr.). 1997. On the rise and fall of self-conception in primates. In The Self Across Psychology— self-recognition, self-awareness, and the Self Concept. Annals of the NY Acad. Sci. 818: 4-17

242

Hauser, M. D., N. Chomsky, and W. T. Fitch. 2002. The faculty of language: what is it, who has it, and how did it evolve? Science 298: 1569–1579.

243

Carstairs-McCarthy, A. 2004. Many perspectives, no concensus — a review of Language Evolution, by Christiansen & Kirby (Eds). Science 303: 1299–1300.

244

Dijksterhuis, A., etal. 2006. Science 311: 1005–1007.

245

Vince, G 2006. «Sleeping on it' best for complex decisions». Newscientist. com, http://www.newscientist.com/channel/being-human/dn8732.html

246

Devlin, A. M., etal. 2003. Clinical outcomes of hemispherectomy for epilepsy in childhood and adolescence Brain 126: 556–566.

247

Pulsifer, M. B., et al. 2004. The cognitive outcome of hemispherectomy in 71 children. Epilepsia. 45: 243-54.

248

Moles, A., Keiffer, В. Ц and F. R. D'Amato. 2004. Deficit in attachment behavior in mice lacking the μ-Opioid receptor gene. Science 304: 1983–1986.

249

Plane, J.M.C., et al. 2004. Removal of meteoric iron on polar mesospheric clouds. Science 304: 426-428

250

Hauser, M. D., N. Chomsky, and W. T. Fitch. 2002. The faculty of language: what is it, who has it, and how did it evolve? Science 298: 1569–1579.

251

Fitch, W.T., and M. D. Hauser. 2004. Computational Constraints on Syntactic Processing in a Nonhuman Primate. Science 303: 377–380.

252

Premack, D. 2004. Is Language the Key to Human Intelligence? Science 303: 318-320

253

Holden, C. 2004. The origin of speech. Science 303: 1316–1319.

254

Graddol, D. 2004. The future of language. Science 303: 1329–1331.

255

BBC News. 2005. Brain chip reads man's thoughts. March 31. Story online at http://news.bbc.co.Uk/go/pr/fr/-/1/hi/health/4396387.stm

256

Weng, J. et al. 2001. Autonomous Mental Development by Robots and Animals. Science 291: 599–600.

257

Von Melchner, L, et al. 2000. Visual behaviour mediated by retinal projections directed to the auditory pathway. Nature 404: 871–876.

258

Baughman, R.H. 2003. Muscles made from metal. Science 300: 268–269.

259

Weissmuller, J., et al. 2003. Change-induced reversible strain in a metal. Science 300: 312–315.

260

Piper, A., and Merskey, Н. 2004. The Persistence of Folly: A Critical Examination of Dissociative Identity Disorder. Part I.The Excesses of an Improbable Concept. Can. J. Psychiatry 49: 592–600.

261

Piper, A., and Merskey, H. 2004. The Persistence of Folly: A Critical Examination of Dissociative Identity Disorder. Part II. The Defence and Decline of Multiple Personality or Dissociative Identity Disorder. Can.J. Psychiatry 49: 678–683.

262

Kaplan, F. S., et al. 1998. The Molecules of Immobility: Searching for the Skeleton Key. Univ. Pennsylvania Orthopaedic J. 11:59–66. Available online at http:// www.uphs.upenn.edu/ortho/oj/1998/oj11 sp98p59.html

263

Chernoff, H. 1973. Using faces to represent points in k-dimensional space graphically. Journal of the Americal Statistical Association 68: 361–368.

264

Wilkinson, L. 1982. An experimental evaluation of multivariate graphical point representations. Human Factors in Computer Systems: Proceedings. Gaithersberg, MD, 202–209.

Content

Воттс Пітер Сліпобачення

Пітер Воттс Сліпобачення

Володимир Арєнєв. Людина, що відправила у космос вампіра

Сліпобачення

Пролог

Тезей

Роршах

Харібда

Подяки

Полковник

Комашині боги

Нотатки й коментарі

Про автора

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки