Кебо Озрен

Сараєво для початківців

Озрен Кебо

Сараєво для початківців

Озрен Кебо, Сараєво для початківців (пер. з боснійської Катерини Калитко). — Брустурів: Дискурсус, 2017. — 144 с.

ISBN 978-617-7236-94-7

Перекладачка — Катерина Калитко

Редакторка — Анна Процук

Верстальник — Левко Загоруйців

Дизайн обкладинки — Романа Романишин та Андрій Лесів, agrafkastudio.com

Коректура — Міґаль Дуруле, Алла Журава, Світлана Бреславська

© Дискурсус (DISCURSUS), видання, 2017

© Озрен Кебо, текст, 2017

МИСТЕЦТВО ДИХАТИ Й ПАМ’ЯТАТИ

Ви не помилились, якщо взяли цю книжку з полиці в прагненні дізнатися більше про Сараєво, одну з найзагадковіших — і досі! — столиць Центральної Європи. І помилились, якщо розраховували на повільне розгортання лискучої краєзнавчо-історичної обгортки під час гортання сторінок. Ця книжка — різке та болісне занурення в самісінькі гарячі нутрощі міста, вивернуті війною.

Пишучи свій короткий вступ, я буду гранично суб’єктивною. Не тому, що глибоко прожила текст, працюючи над перекладом. Не тому, що Сараєво — мій формотворчий досвід і одне з найулюбленіших на планеті місць. Не тому, що автор після роботи над книжкою став моїм дорогим другом, разом із яким ми вчергове обійшли й по-новому побачили наше улюблене місто. Лише тому, що ця книжка з присвятою двом синам письменника — виповідання індивідуальної пам’яті, однієї з тих, які формують колективну. І скерована вона так само на індивідуальне переживання читача.

Я довго шукала місткого визначення для цієї книжки, а знайшла тільки під час написання передмови. Ця книжка — киснева подушка. Такий, знаєте, медичний мішок, у який хтось закачав своє дихання й досвід, до останнього волокна болю, до атома, дощенту. Щоб вижити бодай так. А потім хтось інший, далеко звідси, ухопиться за цю подушку, втрачаючи власне дихання, і теж виживе. Важливість такої «кисневої подушки» я особливо усвідомила з початком війни в Україні. Могла б збожеволіти, якби не мала своєї Боснії і Герцеговини з її складним досвідом та її дивовижними людьми. Кожна нова війна, така прадавня й потворна форма суспільно-політичного непорозуміння, приходить і щоразу по-новому вражає покоління, на чий вік випала. Новий старий український досвід — те, як можна задихатися від самотності посеред Європи, посеред війни. Боснійці (й герцеговинці) розуміють нас у цьому якнайкраще, не потребуючи зайвих пояснень, а отже — ми не самі. Засвідчує це, зокрема, і «Сараєво для початківців».

Формально це таки путівник: досвід освоєння нового трибу життя, зшивання в ціле клаптиків колишньої топографії уродженцем Мостара, герцеговинцем Кебо, що свідомо обрав життя в Сараєві у найважчий період його новітньої історії. І саме тому має повне право написати про Сараєво саме так, як пише: зі сліпучою іронією, щирим стражданням і любов’ю, від якої стискається горло. Той, хто знайде в собі сили не заплющити очі на жахіття щоденного життя в облозі, відчитає тут чимало цінного: фірмові сараєвські шарм, (само)іронію, інтелект і щирість, богемний колорит, якого не знищує навіть війна, незрівнянне почуття гумору, вперту віру, горду красу опору. Важливість таких речей годі переоцінити, як ми вже знаємо.

Чотирирічна облога Сараєва в 90-х, поряд з облогою Мадрида в 30-х і Ленінградом 40-х — одна з головних больових точок історії XX століття. Проте Сараєво пережило не тільки цю облогу. Ще — світові війни, постання та розпад кількох імперій. А ще воно щодня опирається спробам примітивізації себе, перетворення на заяложений екскурсійний маршрут місцями атентатів і масакр, які перекроювали історію Європи. Хтось, безумовно, і зараз поїде туди пройтися слідами Гаврила Принципа, помацати все ще болісні рубці від останньої війни, шукати в повітрі запаху смерті. Та штука в тім, що Сараєво — це чисте життя. Мікрокосм вітальності й культурний біоценоз, що регенерує, хай яких зусиль це коштує. Дещо про механіку та вартість виживання й оживання можна довідатися з цієї книжки. Читання болісне, але вкрай потрібне: адже тепер настає українська черга наповнювати наступну «кисневу подушку» досвіду.

Щоразу, буваючи в Сараєві й роздивляючись із кварталу Вратник його теплу, живу, беззахисну панораму в долині, я питаю себе, яке ж потрібно мати серце, щоб стріляти по ньому з міномета. Вочевидь, серце потрібне таке саме, як і для розстрілу дітей, що намагаються дертися вгору лютневою Інститутською, як для підриву перекриттів Донецького аеропорту над головами в живих «кіборгів». Наші війни самі обирають нас, так само, як спогади й снайпери, про яких пише Озрен Кебо. Ми обираємо тільки мотиви власного серця, про які він теж пише. Відповіді на питання «Чому з нами так?» немає й не буде. Але якщо вам потрібен мануал, щоб пережити війну й залишитися людиною, — ви його знайшли.

Катерина Калитко

А ТЕПЕР ДЕЩО ПРО ПИСЬМЕННИКА, ЙОГО ОСОБУ, ПОХОДЖЕННЯ Й ХАРАКТЕР ЗВ’ЯЗКІВ З ІНШИМИ МІСТАМИ.

Озрен Кебо, 1959 р. н., несудимий; зодіакальний знак — Близнята. Народився в Мостарі, задивлявся на Дубровник, більшу частину життя прожив у Сараєві. Вважає, що його крок чаїть прокляття: кожне місто, куди ступає його нога, зазнає руйнування.

Зараз упівока поглядає на Загреб. Але не наважиться накликати снаряди на чергове людське поселення. Тому залишається в Боснії.

Живе й працює в Сараєві.

«Сараєво для початківців» — його перша книжка. Вийшла друком 1996-го у видавництві «Dani», 2003-го в «Zoro», 2016-го в «Sahinpasic» (англійською) в Сараєві, 1997-го та 2009-го — у Франції («La Nuee Blue»), 1998-го — у Швеції («Bokforlaget DN»), 2000 року — в Хорватії («Feral Tribune»). Друга книжка, «Яка ж гарна моя „Вектра”», побачила світ 2007 року.

Аді та Маку

Літопис про Сараєво, що вміщує та звеличує його дивовижну історію, гірку долю та світле майбуття, усе, що так пильно дослідив, обміркував і утвердив Озрен Кебо з Мостара. Іншими словами, дуже доречна й корисна читанка для кожного. Читай і пам’ятай.

СПОСІБ ЗДОБУТИ СПОКІЙ У ЧАС ВІЙНИ

ДЕЩО ПРО ВІЙНУ ЗАГАЛОМ. Війна в Сараєві почалася шостого квітня 1992 року. Переломна дата; того дня відкрився відлік страждання. Шостого квітня всіх нас попустило від жаху, що обрушився на місто. Людина легше переносить нещастя, ніж невідомість і страх, а ми чітко того дня, шостого квітня, з періоду нестерпної невизначеності перейшли в період блаженних нещасть.

ЗГОДОМ УЖЕ ЛЕГШЕ, ПОЧАТОК НАЙВАЖЧИЙ. Перший воєнний квітень минає під знаком великого виходу. Мудрі панічно тікають. Менш мудрим навіть не відкривається розуміння тієї паніки. Місто гасне. У центрі ще працюють лише дві бурекджийниці, одна ашчиниця, одна чевабджийниця[1] та дві кондитерські.

Щоранку котрась наступна з них вішає замок на двері. Минуло лише два тижні, відколи почали стріляти, і на той момент ніхто ще не знає, який насувається голод.

Наші позиції визначились аж наприкінці квітня, коли обруч довкола міста остаточно затягнувся. Лише тоді стало зрозуміло, що буде не мир, а війна, і що це буде не справжня війна, а виснажування. Вмикаю світло та записую на аркуші імена людей, яких уже немає в Сараєві. Географія розпорошених: Загреб, Стамбул, Варшава, Лондон. Залишилося декілька друзів на різних кінцях міста. Диявол ховається в деталях. Деталей не видно за ілюзіями. Вимикаю світло. Поринаю в темряву тривалістю в три роки.

ІСТОРІЯ, АБО ПРО ТЕ, ЯК ВЕДЕТЬСЯ В ЖИТТІ ДОБРИМ УЧНЯМ ПОГАНИХ УЧИТЕЛІВ. Якщо вже не можна уникнути визначення, згідно з яким історія є вчителькою життя, треба піти до кінця та сказати, що йдеться про погану вчительку. А в поганих педагогів, на біду, переважно добрі учні. Якісь три роки тому це було покоління салонних інтелектуалів, які, накурені понад усяку міру, вели нескінченні дискусії про сенс життя. У салонах, що в Сараєві початку дев’яностих означало «в кафе», казали: у нас немає майбутнього, історія нас оминула. Сорок перший, сорок третій, сорок п’ятий, сорок восьмий, шістдесят восьмий, шістдесят дев’ятий (ех, той шістдесят дев’ятий!), сімдесят перший — усе це пролетіло повз нас. Ми так прагнули живої історії, її виру.

А потім настав дев’яносто другий. Ціле покоління з кафе було перекинуто в шанці, у темні операційні, на цвинтарі. Мудрість, здобута по всьому, нікому не принесла користі. Аж тепер зрозуміло, що ми були нетерплячими. Молоді не розуміють значення слова сабур[2], це приходить із віком. Потрібно було ще зовсім трохи терпіння, і ситуація сама собою розкрилася б нам. Нам дісталося більше історії, ніж ми були здатні витримати. У цій країні ще жодне покоління не померло природною смертю, кожне застало війну.

ГЕОГРАФІЯ, АБО СТО РОКІВ САНКЦІЙ. Географія — взагалі ніяка не вчителька, а просто темна пляма в історії нашої країни. Це вперше Боснія залишиться без бібліотек. Окраса країни — її душа. Душа зберігається в бібліотеці. Бібліотека є концентрованою пам’яттю кожного народу. У Вєчниці було зібрано всі найважливіші знання про Боснію. Книжки утворювали єдність із будівлею в якийсь настільки дражливий спосіб, що вона просто мусила бути спаленою. Якщо дивитися з Требевича[3], псевдомавританська споруда перевершувала вишуканістю все довкола. Коли таке бачить той, хто дивиться на світ крізь сітку мінометного прицілу, він не може опиратися. Історичний поклик сильніший. Священні цілі спонукають його відкрити вогонь.

Так страждає Боснія, від Уни до Дріни[4]. Уся та географія — суто історичний процес. Мілошевич зрозумів це, звідти й такі руйнування. Що означають для його країни сто років ганьби супроти якоїсь тисячі кілометрів? Санкції — проміжний епізод, ними історія не починається та не закінчується. Коли мине сто років, коли все це забудеться, його, цілком імовірно, прославлятимуть як найвеличнішого сина своєї землі. На це він і розраховує, тому нищить із пристрасною затятістю, бо наприкінці порахують не перерізані горла, а самі лише відвойовані кілометри.

САРАЄВО ВНОЧІ, АБО ПРО ДИВНУ СИЛУ ПОРАЗКИ. Треба бачити Сараєво вночі. У цілковитій пітьмі світло поширюють лише ракети, випущені з Требевича. Тільки побачивши цю картину, людина зрозуміє ступінь безвиході, в яку нас загнали. Болісна картина; ніде ані світла, ніде ані сліду життя. У долині, що колись пашіла життям, владарюють морок і смерть. Ми не були готові до війни. Непідготовленими зустріли й відключення струму. Густа пітьма свідчить про наше заціпеніння. Коли хтось запалює сірник — півміста освітлює.

Нічне життя в довоєнному Сараєві починалося не раніше одинадцятої, коли розходилися школярі. Тепер це лише деструктивні спогади. Правило: відкинь спогади, вони зайве ускладнюють життя. З ними людина ще може якось дати раду, але питання самі в голову лізуть. Їх неможливо відігнати. Ота міцна сараєвська мафія, той репресивний і аж шанований за силу державний механізм, та заразна енергія чаршії[5]— невже все це могло зламатися? Бачити Сараєво вночі означає бачити місто, поставлене навколішки, смертника перед стратою, а це болісне видовище. Тяжко дивитися на живих істот у миті їхньої поразки. Ще дужче нудота підступає до горла, коли подумати, що в Соколаці[6] в цей самий час яскраво сяють міські вогні.

САРАЄВО ВДЕНЬ, АБО БОЖЕСТВЕННА ДІРА. Зуко Джумгур[7] пише, що Сараєво — божественне місто, одне з найкрасивіших з усіх, які він бачив. Валеріян Жуйо[8] теж співає во славу Сараєва — це, каже, слава фантастичного саду, що тчеться зі страждань і спокус його мешканців. Зехарія твердить, що цьому місту немає рівних поміж інших. Так писали колись. Тепер це вже не місто, тільки спогад про Сараєво зі світлих часів. Говорить чоловік у черзі по воду:

— Сараєво — справжня діра. Глянеш угору — неба не бачиш. Тільки дроти, мільйони дротів. Усі попере-паювали. Ціле місто тим обплели, а електрики однаково ні в кого немає. Глянеш униз — немає асфальту. Тільки рови для газу. Ціле місто перекопане, а газу ніде немає. Глянеш на вулицю — повно народу, а ніхто не йде з порожніми руками. Усі несуть каністри. Мільйони каністр, тисячі тачок, а ні в кого вдома більше двадцяти літрів води немає. Тому на Сараєво ліпше дивитися вночі, а не вдень. Тоді нічого не видно.

MIZALDO[9]— ПОШИРЮВАЧ ПРАВДИ ПРО БОСНІЮ І ГЕРЦЕГОВИНУ. Узагалі-то до цієї війни він був полум’яним сараєвцем. Тепер так само полум’яно присягає на вірність Любляні. Йому тридцять три роки. Вік Ісуса, його вважають переломним у житті чоловіка. Тоді відбувається ключова річ: що посіємо цього року, пожинатимемо до кінця життя. Він приїхав у своє улюблене місто просто так, на екскурсію. Подивитись, як ми тут, чи здихаємо в цілковитій відповідності його уявленням про патріотизм. Одразу видно, як по ньому проїхалася ця війна. Поки ми тут вилежувалися в Сараєві, гризучи сухпайки й інші американські харчі, він спливав кров’ю по загребських готелях, віденських ресторанах, малайзійських апартаментах, поширюючи правду про нас. Приїхавши сюди, він виголосив усім нам лекцію про оптимізм. Узагалі-то ми — малодушні пораженці, зарано хнюпимося. Словом, моральні та патріотичні нікчеми. Він дедалі дужче пінився, нам ніяк не вдавалося його заспокоїти і переконати. Урешті-решт нам довелося ще й перепросити за те, що так погано тримаємося. Він знехотя прийняв наші вибачення, перш ніж поїхати.

САРАЄВО, АБО ТРАКТАТ ПРО ЧЕСНОТИ. Головне в житті — мати вдосталь тютюну. На клапті паперу, з якого роблю самокрутку, написано: «Раціональну аргументацію, громадянську мужність, толерантність, об’єктивність, повагу до іншого способу життя, чемність, практики, засновані на універсальних цінностях свободи людини та спільноти, — проявляє та представляє надто мала кількість людей на цій планеті». Сараєво завжди було взірцем толерантності, — міркую, поки текст маліє з димком кожної нової затяжки. Куріння поглиблює впевненість у можливості порятунку. Ілюзія триває, доки догорить до фільтра. Хтозна, може, ліпше було б Сараєву бути свавільним, примітивним середовищем? Це могло би бодай пом’якшити внутрішню зраду, але хто має право від політично нехитрого міста вимагати такого рівня прозорливості?

СОКОЛАЦ, АБО ТРАКТАТ ПРО ДЕГРАДАЦІЮ РОДУ ЛЮДСЬКОГО. Вузьколобість, афективне сприйняття світу, поверховість, жорстокість, зарозумілість, безжальність, різанина, ґвалтування, вигнання — усе це втілюють аж забагато людей на нашій планеті. Соколац — мініатюрна модель планети. Хто шукає, знайде тут усе, навіть геть залишкові вияви людського.

СОКОЛАЦ І САРАЄВО — АНТИПОДИ. Занепад сучасної людини виявляється в щораз агресивнішій зневазі до страждання. Однак тутешня цивілізація виросла зі страждання. Страждання вмонтовано в підмурівок усіх культур, що нам передували. А нині час, проведений у стражданні, вважають утраченим. Оце дарма. На заміну класичним стражданням прийшли медичні сурогати. Та немає пізнання ліпшого, ніж те, що його спокутувано людським стражданням. Страждання — незамінний, ні з чим не співмірний спосіб пізнання. Тисяча сараєвських днів у когнітивному сенсі мають невимовну цінність. У сенсі практичному — жодної. Сараєво платило за своє пізнання стражданнями та спокусами своїх жителів. Невідповідність між Сараєвом і Соколацом у тому, що Соколац виробляє страждання, які Сараєво споживає. Звідси й усі відмінності між ними. У категоріях теперішньої війни Соколац є синонімом зла, Сараєво є синонімом добра, хай скільки в Сараєві поганих людей і потворних явищ, хай скільки прикладів людяності в Соколаці. Тут і приховано відповідь на запитання, чому Сараєво було приречене на поразку. Зло завжди сильніше за Добро, от і вся історія.

УМИРАННЯ, АБО ПРО ДИВНІ ВЛАСТИВОСТІ ЛЮДСЬКОЇ ДУШІ. Щодня бачити смерть довкола себе означає звикнути до її присутності. Корисною буде та звичка, з якої людина зможе почерпнути найбільше добрих уроків, — так написано в одному кодексі. Завдання добрих уроків, як написано в іншому, — поширювати любов. Смерть неможливо полюбити, звикнути до неї означає інше — припинити її боятися.

Є лиш одна річ, страшніша за смерть. Умирання. Бачити мертву людину не страшно. Тужно, моторошно і страшно дивитися на людину, яка помирає. А Сараєво не мертве. Сараєво помирає. Цей факт уміщує всю красу божественного саду на останньому подиху. Сараєво ввійшло в передостанню фазу.

Умирання триватиме. Триватиме, доки з нього не зникне краса. Залишаться тільки нудотні спазми й нагадування, що стражданнями закінчує кожне місто, яке не сприймає застережних знаків серйозно, яке в ілюзії вбачає свою справжню долю.

МІСТО НЕБЕЗПЕЧНОГО ЖИТТЯ. Отже, умирання гірше за смерть. Але є й важчі речі. Коли людина бачить, як усі довкола розбігаються по безпечних кутках, і тільки вона залишається зі своєю бідою. Це гірше й за вмирання — безнадійно залишатися там, звідки всі тікають. Депресивне враження справляє навіть напівпорожній кемпінг у серпні, десь на Корчулі[10], що вже казати про Сараєво в грудні 1992-го.

У фільмі «Рік небезпечного життя» Мел Ґібсон прощається з другом-індонезійцем. Іде. Приятель каже йому: «Коли сидітимеш на терасі якогось паризького бістро, замов там каву і згадай про мене». Та сцена — наш кошмар увіч. Люди роз’їжджаються. У кожного друга інвестовано десять років кривавої праці. Найгірше — зайти в порожнє кафе, до вчора ще повне людей і диму. Найгірше — це місто, де на вулиці пустка, зате в аеропорті тлум. А те, що ми й далі безтурботні, вичерпно підтверджує, що насправді ми цілком свідомі власної безвиході. Спокій — ментальний відповідник відсутності вибору.

УТЕЧА У СВОБОДУ. Ми живемо в режимі психологічних коротких замикань. Це рятує від божевілля. Оскільки божевілля підступає до нас уже давно, ми мусили весь свій інтелектуальний капітал інвестувати в короткі замикання. Тільки це може нас витягнути. Ось приклад одного, що справді дає полегкість. Отже, що таке Сараєво? Ніщо, пуста абстракція, темна пляма на біографії нашої планети. Цілий світ живе нормально, п’є собі свою каву. А тут час зупинився. Наше коротке замикання полягатиме в тому, що ми поміняємося ролями зі світом. Якщо спитаєте нашої думки, цілий світ божевільний, і тільки Сараєво нормальне. Тут — єдина реальність, усе решта — лише імітація життя. Там люди розпещені. Там, за сімома горами та сімома ярами, люди п’ють воду зі склянки, яку несли від крана до вуст; ми сьорбаємо просто з каністри, яку тягнули три кілометри. Що ближче до природи у цих двох ситуаціях?

Чи заслужили ми нашу воду?

Заслужили.

Який ковток найсолодший?

Заслужений.

Отже, найсолодша вода — з каністри.

ЩЕ ТРОХИ ПРИКЛАДНОЇ ПСИХОЛОГІЇ: Найсолодша вода — з каністри.

Найсмачніший — просто рис. Рис без жодної приправи. Найкраще горять дрова, які на плечах принесеш із Требевича. Найкраще означає найшвидше.

Немає нічого ліпшого за самокрутку з чаєм. Тільки треба туго згорнути.

Електрика не потрібна. Сядь о четвертій в пітьмі та чекай до восьмої. О восьмій — спати.

Найсмачніший пиріг — із кропивою.

Холодна жінка, тепле пиво — саме те, що треба. Неголені жіночі ноги — хіба існує щось спокусливіше? Отже, цілий світ божевільний. Правда за нами. Ми біля джерела життя.

Насправді світ — це просто темна пляма на біографії Сараєва.

МІСТО

ВСЕОХОПНОЇ КРАСИ

ДЕЩО ПРО ІЛЮЗІЮ ЗАГАЛОМ. Є важливе гасло: ніколи не вірити в реальність. Коли й існує щось, у що вірити не варто, то це напевно та сукупність декорацій, у яких ми тепер живемо. Цей світ засновано на ілюзії, і ніщо не є таким, яким видається нашій глупоті.

Ілюзія, більша чи менша, є завжди й у всьому. Розумна людина все про неї знає та завжди насторожі. Хитра людина утримує інших у полоні ілюзій, так їх найлегше обдурити. Ілюзія — продукт деструктивних сил; вони існують у цьому світі, щоб тримати нас в омані. Тому завжди й у всьому слід бути обережними з реальним світом, адже він складається суцільно з ілюзій.

ЯК ПОТЕРПАЄ В ЖИТТІ ТОЙ, ХТО НЕ ОБЕРЕЖНИЙ З ІЛЮЗІЯМИ. Коли мала початися війна, коли потрібен був тільки привід, усі знали, що скоро почнеться, і всі сподівалися, що нападуть не на їхнє місто. Різні є міста в цьому світі, дивовижні та звичайні, розлогі та компактні, розбещені та регульовані строгим законом, але таких заколисаних ілюзією, яким було Сараєво до війни, і донині не знайдеш. Тільки ще Мостар у той час і на тому полі міг зрівнятися із Сараєвом. Багато хто писав про Мостар, та нікому не вдалося розкусити таємницю його привабливості. У давніх літописах його названо містом усеохопної краси. Може, у цьому визначенні приховано його таємницю? Жителі гарних міст зазвичай наївніші від решти: зачаровані красою, вони неспроможні розпізнати ілюзію. У такому-от Мостарі жили двоє братів. Один знав усе про ілюзії та не дозволив собі обманутися. Коли вже вони так випалили Вуковар, коли на очах цілого світу катували Дубровник, то чого б мали пожаліти Мостар? Він купив у Німеччині авто з найбільшим бензобаком і найменшими витратами пального. По довгих розрахунках з’ясував, що з повним баком будь-коли зможе доїхати до Австрії, Італії чи Угорщини. Він щоразу доливав у бак бензину й чекав, коли настане вирішальний день. Коли в Біво-лє-Брдо почалося вторгнення резервістів зі сходу, він завів свій лімузин і, важко повірити, не зупинявся аж до Відня.

А другий брат, чоловік мудрий, начитаний, маніакально занурений у пресу й телебачення, знав, що війни в Боснії не буде, бо ж усі показники, починаючи від присутності авторитетної місії UNPROFOR і закінчуючи очевидними симпатіями Америки з Європою, були на користь Боснії. Знав, що це просто брязкання зброєю, видимість, і тому другого квітня спокійно продовжив заливати фундамент будинку, хоч довкола вже рикошетили кулі.

ФАТАЛЬНА ІЛЮЗІЯ, АБО БРАТИ ЯК АНТИПОДИ. Побачивши, як живеться у Відні, а надто зрозумівши, що його Боснії більше ніде-немає, той перший брат знову залив повний бак бензину та знічев’я повернувся в Мостар із повним багажником автоматів і оптичних прицілів. Тамтешні можновладці добре його прийняли, подякували за подарунки, але не дозволили долучитися до народно-визвольної боротьби. Обґрунтування: він потрібніший їм як адвокат. Адвокатів у них лишилося мало, всіх розкидало світом.

Історія цього брата має цілком конкретну мораль. Лише від трьох речей у цьому світі неможливо втекти: від власної тіні, від власної долі та від ілюзії як такої.

Побачивши, що вже коїться в Боснії та що лише готується, а надто побачивши, як одна міна впала прямісінько посеред його фундаменту, другий брат усе послав до біса — і фундамент, і будинок, і газети, і UNPROFOR — та й утік у Норвегію. Там його добре зустріли, прийняли та поселили трохи нижче Північного полюса. Він там навіть білого дня не бачить до ладу. Розвиднюється о першій, а сутеніє о другій п’ятнадцять. Хай там як, мені тут краще, ніж у Мостарі, — щоразу думає він у темряві, коли геть споночіє.

Мораль історії цього брата не менш конкретна: незалежно від географічної широти, хай куди поїдеш, тебе супроводжують три речі: твоя тінь, твоя доля й ілюзія як така.

АЛЕ НЕ ВСЕ ТАК ПОХМУРО, ЯКЩО ЛЮДИНА ВИНАХІДЛИВА. Повернімося ненадовго до першого брата. Кількома штрихами: адвокат, гедоніст, естет, візіонер. Дитя так званого змішаного шлюбу. Якщо людина принципова, якщо, іншими словами, дурна, то це її вада. Та якщо раптом не принципова, іншими словами, якщо розумна, це її перевага. Треба тільки добре зважити, що важливіше в житті: озиратися на норми й моральні приписи, як думають дурні, чи якомога краще й комфортніше прожити свій вік, зневаживши всі приписи й норми, як уважають розумні. Цей брат був із ордену розумних. Коли його місто охопили жорстокі вуличні бої між бошняками та хорватами, між учорашніми природними союзниками, його найбільшою дилемою був не вибір сторони конфлікту, бо це дилема дурних, а такий вибір, що не завдав би йому шкоди.

Бути розумним у такій ситуації означало от що: на вхідних дверях почепити табличку з батьковими ім’ям і прізвищем. З іншого боку таблички, на звороті — материні ім’я та прізвище. У коридорі на стіні, якраз навпроти входу, почепити великий портрет Алії Ізетбеговича[11] в рамці. На його звороті — портрет Франьо Туджмана[12].

І безтурботно чекати подальшого розвитку подій.

Квартира, треба сказати, була на самісінькій лінії розмежування. Ні тут, ні там. Одного дня вулицю патрулювали бошняки, іншого — хорвати. Перші, щоправда, не забирали в табори, але для розумної людини це не було досить вагомим приводом обрати їхній бік. Розумник саме тим і відрізняється від дурня, що не дозволяє серцю приймати рішення, натомість завжди й у всьому шукає зиску. Як постукали йому в двері — усе готово: побачивши прізвище, а особливо портрет на стіні, вони забралися геть із вибаченнями.

Але потім — потужний контрудар других. Що тепер? Нічого, тільки перевернути табличку на дверях і портрет на стіні. Побачивши їх, нові володарі вулиці шанобливо відступають. «Це наш», — чути їхні голоси, поки спускаються сходами.

Він, не просто задоволений, аж щасливий, сідає на підлогу, запалює цигарку й намагається подумки відтворити давню пісню Адольфа Топича: «Для якого життя я мав народитися, до якого Страшного суду дожити, і якому Богу мав я молитися, перед чий вівтар коліна схилити ме-е-ені-і-і-і-і?..»

АЛЕ ТОЙ, ХТО БАВИТЬСЯ З ІЛЮЗІЄЮ, ПО ЖИВОМУ ВУГІЛЛЮ ХОДИТЬ. Коли людина не може визначитися, на чий бік стати, випадок та ілюзія самі пропонують їй вибір. Наш герой дуже скоро схилиться, причому не перед вівтарем, а одразу ницьма. Іноді краще бути щасливцем, аніж розумником; тільки удача може врятувати нас від дурниць, які продукує наш розум.

Так тривало тижнями й тижнями, аж доки одного дня патруль прийшов раніше, ніж зазвичай. На стіні був портрет правильного президента, але табличка на дверях залишилася не та. Таких помилок не пробачають. Їх було п’ятеро, вони заходилися бити його прикладами. Перевага розумника над дурнем у тому, що, навіть коли удача від нього відвертається, він знає, що робити. Майже непритомніючи під ударами, він зумів доповзти до балкона, стрибнути з другого поверху й побігти прямісінько на лівий берег, до своїх. Та цього разу — по-справжньому й винятково своїх. Коли після тривалої гонитви він сховався за будинком, який був точно, надійно його, тобто їхній, сперся на гарячий герцеговинський камінь, такий гарячий, як буває лише в липні, якщо йдеться про час, і лише в Мостарі, якщо йдеться про простір, то, радше просто задоволений, аніж щасливий, пригадав мудрі слова старшого брата. Поки ще працював телефонний зв’язок, Браца озвався з Норвегії та сказав, щоб менший не бавився своїм життям, бо той, хто сидить на двох стільцях, зрештою лишається без жодного. Це могло би бути прекрасним напучуванням, доброю порадою, як сказали б ті, на чиїй землі він був тепер, хорошим повчанням, як сказали б ті, на чиїй території, не усвідомлюючи цього, він перебував донедавна. Але цієї миті він не потребував ані порад, ані повчань, йому потрібні були тільки свобода, мир, його адвокатська контора й дівчата, яких він приведе до себе в кабінет, і їхній удаваний спротив, коли накинеться на них, і та чудова мить, той переломний момент, коли вдаване поступається місцем пристрасті, і ці літа в Мостарі, і ночі посеред цих літ, і кафе «Лабіринт» у ці ночі, і тераса в цьому кафе, і вигляд із тераси, і той дивовижний міст, що домінує над краєвидом. Тільки й усього.

ПРО ЧУДЕСНІ Й БЛАГОТВОРНІ ВЛАСТИВОСТІ МОСТУ. Нині майже забуто одну прекрасну книгу, що зібрала всі наявні знання про Мостар. З її сторінок минуле шле читачам безжальну звістку про минущість світу, в якому вічна тільки вода фонтана. «Наче справжня веселка, піднісся цей міст. Чи є ще в цьому світі подібний, мій Боже?» Так уславлював Хайрудинову споруду Евлія Челебі десь у середині XVII століття. «І нехай відомо буде, що я, нужденний і мізерний раб Божий, Евлія, досі бачив і обійшов шістнадцять царств, але такого високого мосту ще не бачив. Він перекинутий з одного стрімчака на інший і здіймається в небо». Челебі також записав, що в Мосгар приїздили численні візири імперії, монархи й церковні сановники, щоб насолодитися красою та довершеністю мосту.

Доля змушує різних людей перетинатися. У тому ж столітті Мостар відвідав проїздом під час тривалої подорожі на схід французький мандрівник на ім’я Пуле. Француз іще довго захоплювався мостом, «чия конструкція незрівнянно сміливіша та ширша за міст Ріальто у Венеції, хоча той венеційський міст уважають справжнім дивом».

Два століття по тому Александр Гільфердінґ, російський консул у Боснії, пише, що мостарці пишаються мостом, цілком справедливо переконані, що такого немає більше ніде у світі… І так тривало аж до XX століття, коли один Джумгурів агбаб[13] записав: «Старий міст побудовано так, що краса перевершує його пряме призначення, вона зачаровує і дивує, тішить і захоплює».

УСЬОГО ВДОСТАЛЬ У БОЖІМ САДУ, АБО PONTE ANTICO (1566–1993). Проте оманливою буде думка, буцім існує фонтан, з якого вода тече вічно. Наприкінці XX століття з’явився той, хто заявив: немає ні краси, ні веселки, ціннішої за палець його солдата. І зруйнував міст. То була нестерпна оргія звуків. Звук гранат, ске- рованих на міст, колись забудеться. У цій війні гранат було випущено забагато, щоби бодай одна вирізнялася з-поміж інших. Гуркіт каміння, що обвалюється в річку, і досі чути над рештками мосту. Там, де стояли два пілони, тепер зяють дві порожнини. Усередині міст був порожній. Хто наблизить вухо до порожнини, почує гуркіт каміння, що падає. З цього слід зробити висновок, що міст сконструйовано за принципом мушлі. Перламутрове відгалуження моря, з якого, якщо прикласти до вуха, долинає гул минулих часів. Цей звук виростає з давнішого досвіду. Так і міст, що колись об’єднував береги, а отже, простір, тепер установлює зв’язок між минулим і теперішнім часами. Міст, отже, незнищенний. Під час цієї війни знищено сотні безцінних споруд. І лише дві живуть і після руйнування. Друга — мечеть Аладжа у Фочі[14].

ВІД ДЕЧОГО ВСЕ-ТАКИ МОЖЛИВО ВТЕКТИ. Побачивши, як живеться на лівому березі, а надто збагнувши, що чекає попереду, той перший брат утік у Сараєво. Хороший вибір. Хай як страждало Сараєво, на той час порівняно з Мостаром воно було фраєрським містом, якщо говорити про розмаїті муки й нещастя жителів. Згодом Сараєво у своєму стражданні випередить решту міст, але це вже інша історія.

У ЧОМУ НАСПРАВДІ РІЗНИЦЯ? Колись боснійські міста змагалися у своїй красі. Даремно було сперечатися й визначати, котре гарніше. Тепер вони змагаються в стражданні. Котре більше натерпілося. Страждання Сараєва були різноманітними й тривалими. Мостар страждав коротше (не коротко, лише коротше від Сараєва), але його страждання були інтенсивнішими. Мостар пережив те саме, що й Сараєво, але Сараєво не пережило того, що й Мостар. Вуличних боїв у Сараєві майже не було. «Боюся не гранат, але дверей», — кажуть мостарці. Найстрашніший звук — не свист снаряда, найстрашніше звучать кроки в порожній багатоповерхівці. Прийшли по когось, і вибір у них украй обмежений, такий обмежений, що той, хто наслухає кроки, практично не має шансів.

Та це не означає, що Сараєво мусить почуватися винним, бо не випробувало на власній шкурі всіх звуків. У Сараєві накопичилося забагато страждання; стільки, що не вмістилося б і в десяти таких містах.

ОТЖЕ, САРАЄВО. «Мій пане, дивовижне місце знання — це Сараєво», — каже Зугді, а пізніше називає його ще й місцем розваг. Сараєво — гірське місто. Більшу частину року тут переважає сірий колір. Коли сірому місту вдається підкорити людські серця, це означає, що його чесноти безцінні. Ступінь важливості будь-якого міста можна визначити, коли падає дощ. Якщо й під найбільшою зливою людина має мотивацію вийти з дому та вирушити в центр, то вона справді живе в місці, де варто жити. З якихось незрозумілих причин Сараєво постійно вабить прибульців. Затиснуте між горами, не аж так, як Мостар, але все-таки затиснуте.

У свої найкращі часи місто гучно славилося тим, що тут майже не водилися миші, а для розваг тут було двадцять шість тисяч двориків, чудових, «як райські сади». Тому й назване місцем розваг. Люди тут були, як стверджує один літописець, наполегливі в молитві, «і старе, і молоде, і шляхетні, і злидарі». Коли на площі залунає заклик до молитви, сараєвці припиняють рахувати гроші, кидають крамниці відчиненими, кажуть: «Чую тебе, Боже», — і «стрімголов летять» у мечеть. Це все не з пам’яті, усе записано і врятовано від пожежі.

КОЛИ ПРИЙДЕ ВІЙНА. Року 1781-го на схилах Требевича випав червоний сніг. З історичної перспективи — поганий знак. Два століття по тому надійдуть три тяжкі зими, упродовж яких кожен сараєвський сніг буде червоним від крові. Дивовижне місце знання й розваг переродиться в небезпечне місце страждання та болю. Люди засумніваються у своїх почуттях до міста. Тільки деякі з цих нещасних знайдуть у собі сили, щоб і далі любити Сараєво. Їхня любов справжня. Сума досвіду, що їй передує, гарантує якість.

ПОДУМУЮ ЗРОБИТИ ОБРІЗАННЯ

ХРАСНО В НАЦІОНАЛЬНО-ВИЗВОЛЬНІЙ БОРОТЬБІ. Усі щасливі сараєвські квартали схожі між собою: іноді отримують воду, зрідка буває електрика, газети прибувають до під’їзду, снаряди — на балкони, а будівлі є надійними укриттями від снайпера. Усі нещасні — нещасні кожен по-своєму. І серед них найпроблемніший — Храсно. Це не Добринє, що дістав статус кварталу-жертви, і не один із щасливих риборозплідників з іншого берега Міляцки, де працюють кав’ярні й життя триває в усій своїй ілюзорній повноті.

У Храсному навіть ілюзій немає.

Квартал відділено від міста мостом Івана Крнделя, що його безперестанку обстрілює снайпер. Отже, життя тут минає під знаком двох питань: як дістатися живим до Головної пекарні та як повернутися додому з хлібом і живим? Діти замкнені в під’їздах. Їхня картина світу обмежується ліфтовими дверми. Ліфт не працює — немає електрики. Немає жодного будинку, в який ще не влучив снаряд, немає квартири, куди не залетіла хоч одна куля, немає парковки без бодай однієї спаленої машини. Храсно складається з легкозаймистих багатоповерхівок, звідки давно випарувалася всяка надія. Замість надії лишилося очікування. Коли буде підпалено будинок — тільки питання часу. Одна куля, одна лише запалювальна куля руйнує ілюзію про вічність матерії. Добротна пожежа — найкращий спосіб покінчити з ілюзіями.

БІГУНИ. У цьому експериментальному мікрорайоні ходіння — забута дисципліна. Усі біжать. Снайпер контролює всі вулиці, усі проходи й усі подвір’я. Повільно ходити означає звести власні шанси до мінімуму. Бігти означає збільшити їх на п’ятдесят відсотків.

І не абияк бігти. Немислимо вийти з будинку, крокуючи, а потім помалу набувати прискорення. Біг має сенс, лише коли розпочинаєш його ще в під’їзді й надвір вилітаєш на повній швидкості. Проблема того, хто покидає під’їзд, не в тому, що він мусить бігти — це ж бо його вибір трохи побавитися з долею, — а в тому, що знає: змагання почнеться, щойно він ступить на вулицю.

І не так йому прикро, що на його біді намагаються нажитись, як те, що шанси виграшу — 3:1 на користь Митра, нашого персонального снайпера, який завжди прокидається раніше, а лягає пізніше за нас. Тому кожен успішний перехід мосту — подвійний виклик: залишитися живим і не дозволити ворогам заробити. Коли до Головної пекарні біжить жінка чи літня людина, шанси зростають до 4:1.

Звісно, на користь Митра.

ЗВИЧАЙНИЙ ДЕНЬ:

8:17 — дівчина на мосту, чітко в голову. Навіть не зойкнула.

9:00 — снайпер не зупиняється. Тіло дівчини ще там, ніхто не може до нього підійти.

9:30 — мінометний обстріл Головної пекарні. Усе одно хліба немає.

10:00 — мінометний обстріл трамвайної зупинки. Усе одно трамваї не ходять.

10:22 — юнак біжить до тіла, отой згори двічі в нього стріляє. Хлопець ховається за контейнером і більше не висовується.

10:45 — Кон Колін, журналіст «Сандей Телеґраф», на Бі-Бі-Сі: «Кожен, хто побуває в Сараєві й побачить, як поводяться серби, вимагатиме військового втручання. Такої зухвалості не збагне той, хто її не пережив».

10:53 — юнак визирає з-за контейнера, повзе до дівчини, обхоплює її лівою рукою і, так само поповзом, тягне назад. Страшна сцена: закривавлена голова звисає, кричать люди, які спостерігають із вікон, хлопець знову зникає за контейнером.

11:00 — снаряди, снаряди, снаряди…

ДІТИ — ВІЙСЬКО НАЙСИЛЬНІШЕ. Діти не беруть участі в бігових змаганнях, бо дітей немає на подвір’ї. Частина їх у Загребі, частина в під’їзді, ще частина в Пале[15]. Тутешні діти замість скляних кульок збирають осколки, давно вже не дістають прочуханок і в п’ять років починають вивчати англійську. Колись вона стане їхньою рідною мовою.

Якось на початку війни так засяяло сонце, так запахла земля, так вабила весна, що діти знехтували небезпекою та перейшли бавитися з під’їзду в парк. То був ризикований крок, адже місто просто кишіло снайперами. Сербська демократична партія перед війною роздала своїм членам зброю, і тепер вони щедро віддячували за таку довіру. Ніколи неможливо було вгадати, з котрого вікна в кого стрілятимуть. Тому дехто з ошалілих батьків погнав дітей із подвір’я, репетуючи, аби поквапились, — якщо затримаються в парку, снайпер може їх застрелити. Одна мила дівчинка, така мила, якими бувають дівчатка лише в Сараєві, повернулася до чоловіка й сказала: «Не застрелить, дядечку, тато спить зараз».

Легенда каже, що так оборонці міста полонили першого снайпера.

ВИЖИВАННЯ. Повернення в будинок не менш захопливе, ніж вихід із нього. Повернутися живим не означає зменшувати швидкість, наближаючись до дому, остаточно сповільнитися посеред подвір’я та неквапом ввійти в під’їзд. Де там! Єдиний правильний спосіб — увесь цей відрізок пробігти щодуху та влетіти в під’їзд на повній швидкості.

І це не кінець. Загроза зовнішньої агресії на сьогодні минула, проте внутрішній ворог ніколи не спить. Спітнілий бігун із прозорим пакетом, звідки прозирає хліб, «Вечірня газета», пачка цигарок і «Санітар WC», спершу дивується, що під’їзд порожній. А тоді, щойно встигне подумати, що нарешті хоч раз потрапить у свою квартиру непоміченим, із підвалу висовуються троє голів і в один голос запитують: «Що ти купив?»

Виживання — така сама дисципліна, як і решта, її легко засвоїти, але важко терпіти. На аварійних сходах розставлено пічки, а воду набирають зі сміттєпроводу. Потрібна багата уява, щоб уявити посеред 1992 року таку картину: на сходах у багатоповерхівці зустрічаються двоє сусідів — один спускається по воду, другий піднімається з оберемком дров. Гротескність цієї сцени полягає не в її просторовій дисгармонії, хоча така зустріч і несумісна з багатоповерхівкою, але в часовій дезадаптації: XX століття добігає кінця, і в цьому будинку дуже мало квартир без комп’ютера. Коли буржуйка й IBM PC стають елементами одного інтер’єру, люди розгублюються. І, збентежені, ставлять хибне запитання: «Навіщо тут пічка?» Правильним було би запитання: «Навіщо тут комп’ютер?»

ЧИТАЙ З АСФАЛЬТУ, ТАМ УСЕ НАПИСАНО. А одного дня міст уже й вийшов з ужитку. Ще з квітня 1992 року його вважали чорною дірою міста. Він суверенно панував над усіма щоденними списками вбитих сараєвців. Постійно був під прицілом, і тільки найсміливіші наважувалися його перебігти. Аж до дня, коли посеред мосту з’явилася калюжа крові. Від калюжі тягнувся червоний слід, тридцять метрів завдовжки. На асфальті все написано: спершу снайпер із Храсного пагорба поцілив когось нетерплячого й необачного, а потім хтось, хоробрий і сильний, тягнув поціленого аж до контейнера. Контейнер слугує візуальним захистом від снайпера. Тільки візуальним, бо може захистити від снайперського погляду, але не від кулі, що завиграшки пробиває тонкий метал. Тому серби часто стріляють у контейнер; чимала ймовірність, що в такий спосіб когось можуть убити.

Опівдні всі вже знали, ким був убитий і скільки дітей по ньому залишилося. Хтось необережно назвав їх нещасними. Зайве визначення. Усі ми нещасні, тільки ступінь цього нещастя різниться. Коли настане перемир’я і міст буде безпечною зоною — умовно безпечною, бо в Сараєві такий абсолют неможливий, — люди уникатимуть його щонайменше ще десять днів, доки звикнуть до думки, що знову можуть пройти мостом і не мусять бігти.

СОЦІАЛЬНЕ ЖИТТЯ. У час війни основною коміркою нашого суспільства стає не місцева спільнота, а під’їзд. Карти, шахи, гітара, часом танці та нескінченні дискусії про жінок і військове втручання. Новий феномен: любові в під’їзді. До війни годі було уявити, що пару утворять двоє людей з одного парадного. Від початку 1992-го людей приречено на такі шлюби, бо під’їзд став єдиним майданчиком соціального життя. Важко зауважити, в який момент жінка, що на неї впродовж десяти років ніхто не дивився власне як на жінку, сприймаючи лише як сусідку, стає центром мікрокосмосу. Ще важче пояснити, чому так відбувається. А найважче прийняти відповідь: це тому, що на її обличчі видно печать смерті. Передчуття смерті робить лице привабливішим. Кохання в парадному були минущим явищем, виникли з початком переховування в під’їздах і згасли, коли стало зрозуміло: військового втручання не буде. Але поклик любові сильний і залишає на людях сліди. Тоді вони починають лишати сліди на стінах. Одного ранку в підвалі з’явилося графіті: «КОЖНІЙ ОХОЧІЙ ВИЛИЗУЮ ПІЛОТКУ, ЯК У ПОРНОФІЛЬМІ».

СЕКСУАЛЬНЕ ЖИТТЯ. Наводжу оповідь одного автентичного міського серба, сараєвця аж до самих кісток, який іще до війни збагнув, що любов до вітчизни та любов до жінок взаємовиключні, і так автоматично зрікся вітчизни:

— Слухай сюди, твою мать: липень, літо, перед Головною пекарнею купа тьолок. Знімаю найгарнішу дівчинку з тих, що лишилися в місті. Два вечори перед цим ніхто не стріляв, і якось я зважився запросити її до себе. Ми разом перебігли міст. Я хотів улаштувати їй ніч, яку вона пам’ятатиме до кінця днів. Але ті розгулялись, як ніколи. Стріляли навсібіч. Я нічого не зробив, навіть не міг сховатися в під’їзді, бо сусіди побачили б, що зі мною хтось є. Якщо вже пропала ніч, я надумав здивувати її вранці. Та коли на світанку почався другий артобстріл, вона справді була здивована. Здивована й ображена. Більше ніколи не приходила до мене, а на прощання сказала: «Я ледве кулю не зловила». Та вже тільки цього досить, щоб назавжди відхреститися від сербів. Я навіть подумую зробити обрізання на знак протесту. От побачиш.

ПРИРЕЧЕНІ НА БЕЗНАДІЮ. О дванадцятій мала з’явитися вода. Цілий ранок усі тільки про це й говорили, тільки цього й чекали. У Сараєві чекання — річ небезпечна, бо поширює ілюзію існування надії. Тож того ранку люди всі свої сподівання спрямували на появу води.

Натомість о 19:45 зникла електрика, і наступні півроку ніхто її вже не бачив. А коли немає електрики, і вода не може з’явитися.

Жити без надії в цьому місті означає жити добре. Усі дотеперішні очікування зазнали краху.

А ТИ ПРОСТО ОБНІМИ МЕНЕ І СКАЖИ, ЩО НЕ БОЇШСЯ

ГОТОВІ ДО ЛИХА. Людина може ходити в лахмітті, це не соромно. Соромно ходити брудним. А сором у квадраті — ходити з нестриженими нігтями. Ніколи ще сараєвці не були такими чистими, як під час цієї війни, коли мали найменше води для вмивання. Особиста гігієна тут завжди була важливою, але тепер це не звичка, не розкіш, а запобіжний захід. Навіть, можна сказати, страх: якщо тебе поцілить снаряд, і доведеться йти на ампутацію, непростимо, коли хірург побачить твою брудну білизну чи занехаяні нігті. Війна, брак води, тяжкі умови життя, артобстріл — усе це непереконливі виправдання. У свою фатальну поїздку до лікарні Кошево людина має вирушити чистою. Так ми готувалися до того, чого найбільше боялися: тут усіх лякала не смерть, але інвалідність.

ПОКЛИЧ КАРАДЖИЧА ВБИВАТИ. Посеред тихого дня вибухає міна. Тієї миті важливо пережити першу.

Вона найгірша. Прилітає зненацька, ніхто її не чекає, хоча всі знають, що це Сараєво і це 1992 рік.

Отже, найгірша — перша міна. Другу люди зустрічають уже напоготові: у підвалах чи в під’їздах. Але не всі. Коли вибухає перша, коли всі решта тікають у сховище, знавіснілі матері кидаються до вікон і скликають дітей із подвір’я. Аміре, Мірсаде, Матіє, Зоране, Дженано. Сараєво — притулок усіх віросповідань. Якби не міни, дивно було б слухати це співзвуччя. А зараз ясно, що це посмертна перекличка, і треба тільки уважно прислухатися. Щонайменше одне ім’я вже не відгукнеться.

Амір уже тут, озвався й одразу забігу під’їзд. Мірсад — теж, він уже вдома. Матія — тут, Зоран — живий, рука трохи скривавлена, але нічого страшного. Матері одна по одній припиняють перекличку, зачиняють вікна, їхні тіні швидко зникають за оонівською захисною плівкою. Але одна ще не замовкла — та, котра кличе Дженану.

Треба вслухатися в її голос, він говорить про все. Хто вміє слухати, з її покликів може виразно збагнути, як матір наздоганяє усвідомлення про вбиту дитину. Вона намагається бути спокійною, не про людське око, а заради себе самої. Не дає здогадам заволодіти нею і кличе дівчинку вдавано безтурботним голосом. Після п’ятого заклику без відповіді вона відкидає ілюзію та впадає у відчай. Вона вже не просто кличе, а лементує. Кличе Дженану, та мала не чує. Дженана лежить у дворі, нерухома, невблаганно глуха до материного голосу. Смерть — це беззвучний стан. Її тіло — уже не тіло, у ньому немає життя. Це тільки ілюзія дитини, яка ще донедавна жила в Сараєві та чиєю єдиною провиною було проживання на віддалі дванадцяти кілометрів від Пале, якщо йдеться про географію, і в часи Радована Караджича[16], якщо йдеться про історію. Тут, на цьому місці, де зіштовхуються історія з географією, дитина й міномет, координати й снаряди, ілюзія й доля, Бутрос Галі[17] та Девід Оуен[18], Росія та Франція, Британія та Греція, блок НАТО й безпечна зона, — тут гинуть наші діти.

ПРО ТЕ, ЯКІ БАЖАННЯ ВИНИКАЮТЬ У ЛЮДСЬКИХ ГОЛОВАХ. Наш народ каже: здорова людина має тисячу бажань, а хвора — тільки одне. Сенс цієї архаїчної мудрості — в отій невисловленій частині. Хворий хоче тільки одного — видужати.

Хвороба та війна мають тисячу відмінностей і лише одну подібність. Людина, яка живе в мирний час, має тисячу бажань; людина, яка потерпає в час війни, — тільки одне.

І на цьому подібності вичерпано. Це правда, що під час війни кожна людина має тільки одне бажання; біда лиш у тому, що ні в кого ці єдині бажання не збігаються. На війні стається таке, до чого жодна хвороба не дорівняється. Люди стають рабами своїх бажань. Бажання для них важливіші за будь-що інше. Навіть за мир.

Ненажера, зненацька заскочений війною, каже: «Мені аби досхочу наїстися, тоді й умирати не шкода».

Чистьоха: «Мені аби тільки по-людськи скупатися, а тоді хай би вже поцілило в мене, коли така доля. Аби не помирати брудним».

Розпусник: «Мені аби тільки натягнути ту Аделу, а тоді можна й сім днів не їсти».

У тім-то й штука. Війна — інтенсивніший спосіб існування, ніж мир. Люди на війні не мають бажань. Вони мають обсесії.

ЯК ГЕОГРАФІЧНА ШИРОТА ВПЛИВАЄ НА ОБСЕСІЮ. Отже, бажання — це легша форма обсесії. Тому через нього здійснюється вихлоп колективної енергії. Колективне бажання характеризує конкретне місце під небом і суспільно-політичну систему. Загальновідомо, що люди в соціалістичних системах мають одне-єдине бажання…

Що ж до місця під небом, воно впливає на бажання сильніше за всякі інші чинники. У Мостарі будь-яке колективне бажання — уже обсесія, настільки там життя інтенсивніше, ніж у Баня-Луці. Маглай, суто структурно, більше підлягає потребі вечірніх посиденьок, ніж який-небудь Каліновік. Але вони там теж мають свої бажання. Їх не можна недооцінювати.

У Соколиці та Пале все віддали б, аби одного дня зійти в Сараєво.

У Сараєві люди не пошкодували би живої крові, аби їх припинили обстрілювати із Соколаца та Пале. Уся безмірна наївність сараєвців зосередилася в цьому бажанні. Як може припинити тебе обстрілювати той, чиє бажання, власне, зосереджено в кожному окремо взятому снаряді? Якщо вже ми не можемо зійти в Сараєво, кажуть вони там, на Соколаці, зможуть бодай наші міни.

ЯК МІНА ВПЛИВАЄ НА САРАЄВО. Коли мине десять років по цій війні, коли слід снаряда на ринку Маркале затреться підошвами, з пережитого ми пам’ятатимемо три речі: каністри, снайперів і — найдовше — снаряди.

Страхітлива руйнівна сила робить міну найболіснішим досвідом цього міста. Моторошні досвіди — результат зіткнення з природою. Що неприроднішим є певне явище, то більший викликає жах. Детонація снаряда, випущеного з Требевича чи з Лукавиці[19], — не буває нічого неприроднішого. Надпотужна вивільнена енергія, вібрації, нестерпний звуковий удар, тисяча осколків, що порушують природну рівновагу в радіусі двохсот метрів, цілком неприродно роздираючи людське м’ясо, м’язову тканину, кістки.

Воістину унікальний жах. Такий досвід неможливо витіснити. Неможливо холоднокровно розповідати про міну. Після вулиці Васи Міскіна, після ринку Маркале[20], після сотні інших ран це позбавлено сенсу. Місто вкрите шрамами. Слід на асфальті схожий на троянду, і несправедливо, що такі болісні шрами мають такі красиві імена. Їх називають ружами.

Говорити про мінометний обстріл холоднокровно може лише той, хто його не переживав. Наш досвід огорнуто забуттям. У Сараєві, окрім трьохсот тисяч індивідуальних, є ще одна колективна обсесія: щоби закінчилися міни.

ЯК ПОВ’ЯЗАНІ МІНА ТА ЧУТТЯ СЛУХУ. Того, хто бодай раз переживав вибух, треба вважати мудрою людиною. У його досвіді осіло те, про що інші й гадки не мають. Тому з такими людьми слід розмовляти з належною пошаною. Можливо, вони осягли таємницю життя.

Звук — одна з великих таємниць. Чуття слуху — дивовижне чуття, подароване людині, щоб розгадати її. У давній Індії одного безневинного брахмана засудили на довічне ув’язнення. Тривалий час він в одиночній келії удосконалював концентрацію, вправляючись у розпізнаванні звуків. Навіть на волі, не маючи обсесії, людина божеволіє з нудьги. У в’язниці тим паче; про одиночну келію годі й казати. За рік той брахман здатен був почути таке, чого нетреноване людське вухо ніколи не чутиме. Він виявив, що прості смертні вловлюють, може, якісь десять відсотків звуків з усього огрому, що їх оточує.

Треба вправлятись у вловлюванні та розпізнаванні звуків. Це надзвичайне вміння. Ніколи не знаєш, котре місто зростить у своїх нутрощах малого Караджича. А коли дізнаєшся, це вміння порятує життя.

ХРОНОЛОГІЯ МІНИ. У хронології міни є загалом чотири звуки. Кожен наступний гучніший від попереднього. Кожен попередній зловісніший від наступного.

Вибух останній у переліку. Тоді вже запізно для всякої обачності. За ним слідує руйнівний досвід: розлітаються осколки.

Свист випущеного снаряда передує детонації. Свист — це її анонс. А ніколи не можна забувати, що загроза — досвід, завжди гірший за екзекуцію, бо містить у собі страх перед прийдешнім. Падаючи, міна часом видає звук, схожий на лопотіння пташиних крил. Обережна людина ніколи не розслабиться в момент падіння міни, думаючи, ніби це птах, але й не впадатиме в паніку, коли над нею пролетить птах, не подумає, що це міна. Тренуватися треба, без тренування — нікуди.

Свист — це загроза. Вибух — екзекуція.

Тільки найтренованіші здатні вловити той звук. Свист означає, що міна, випущена з котрогось із довколишніх пагорбів, неуникно наближається до міста, в якому ви живете, до району, в якому перебуваєте, до вулиці, на якій опинилися, до перехрестя, на якому щойно стали.

Наступної миті ви станете або щасливчиком, або м’ясним фаршем. Тому ніяк не можна недооцінювати свист.

Зловіснішим за свист є звук пострілу. Випускають міну на котрійсь із гір над Сараєвом. Андрич якось зауважив, що не знає поселення, незручніше й тривожніше оточеного горами, ніж Сараєво. Це він сказав до того, як побував у Мостарі.

Коли міна вистрілює, до реципієнта з віддалі долинає тільки ледве чутне плоп. Це абстрактне плоп означає, що смерть вирушила до міста. Застережний знак. Його зауважують лише одиниці, добре натреновані й обачні, свідомі того, що від тренування й обачності залежать їхні життя. Ніколи не зайве повторити: цей звук зловісніший і за свист, бо анонсує всі звуки, що пролунають після нього: і свист, і вибух, і крики, і плач, і ремство голосів на похороні.

АЛЕ ЦЕ НЕ КІНЕЦЬ. Хто думав, що на цьому кінець, той, одразу видно, не бував на війні. Є дещо, що передує плопу і що, відповідно до невблаганної хронології міни, є зловіснішим за всі подальші звуки. Сирена — це первинний досвід. Вона перша серед низки звуків анонсує цілковите жахіття.

Хто потерпає від креативної зацікавленості та хто не боїться жахіття, нехай вийде на вулицю, коли завивають сирени. Побачить неймовірні картини. Побачить, як вулиці порожніють. Побачить хлопця, який біжить із капцями в руці, побачить жінку, яка біжить із заснулою дитиною на руках, побачить сполоханих голубів і знавіснілих псів. Побачить навіть картину, що сюди не вписується: дівчину й хлопця, які йдуть спокійно, вона обіймає його, він усміхається. Побачить первісно чистий відчай. Глядача охопить несусвітня туга. Люди, які біжать, не заслужили на це. Краса туги в її невимовності. Туга виривається з визначень.

Туга, яка накочується, коли завивають сирени, — єдина туга, що надається до опису. У ній — жага визначення.

Коли вулиця збезлюдніє, коли та пара заверне за ріг, треба добре запам’ятати цю картину. Таким буде світ, коли одного прекрасного дня настане День опісля. Немає нічого безглуздішого, нічого печальнішого за пусті вулиці. Порожнє місто — це щось таке, що остаточно втратило сенс. Руїни Мостара не безсенсові, бо в них є люди. Безсенсовість вийшла на вулиці Сараєва після завивання сирен.

ПРО ТЕ, ЯК РЕАГУВАТИ НА РІЗНІ ЗВУКИ. Коли зачуєте сирену, спокійно йдіть далі. Не робіть зайвих рухів. Сирени ніколи не завивали коли треба. У Сараєві п’ятого лютого 1994 року сирени завили о першій дня. У хронології снаряда сирена на першому місці. Там, у житті, завжди приходить останньою, коли вже пізно.

Коли чуєте отой плоп — максимальна обачність. Учіться у тварин. Кицька, очікуючи нападу, вмить смикається, напинається всім тілом і зачаюється. Так реагуйте і ви, почувши плоп. Отже, без паніки, тільки зачаїться та наслухайте наступний звук.

Наступний звук — свист. Тоді ви вже не маєте вибору. Коли чуєте свист, це означає, що за дві чи три секунди буде вибух. У ці миті шукайте найближчого сховку: під’їзд, дерево, яку-небудь діру.

Пошуки сховку наздоганяє наступний звук.

Наступний звук — вибух. Тут є лише два варіанти. Або вас поцілило, або повз вас пролетіло. Якщо вас поцілило, то ви взагалі не читаєте цього тексту й ніколи не читатимете. А якщо повз вас пролетіло, може, і справді придасться. Отже, якщо повз вас пролетіло, у вас уже немає часу на роздуми, вагання та пошуки під’їзду, який вам найбільше сподобається. Тоді ви маєте кинутися на землю.

Усе це триває щонайдовше кілька секунд.

ЗАЛЯГАННЯ. Уже 1992 року усталилася чітка класифікація залягання. Є три способи: сараєвський, соколацький і лондонський. Сараєвський найелегантніший і найефективніший: без роздумів кинутися на землю. Не дивитися, куди падаєш, не розмірковувати, чи це падіння завдасть більше травм, ніж маленький осколочок. Ті маленькі осколочки вбили багато людей. Соколацький спосіб практикували ті сараєвці, які від початку війни мали прямий контакт із Пале. Вони наперед знали, коли буде обстріл, і точно в призначений час, а іноді навіть раніше, ніж долине той плоп, залягали на землю. Звісно, таких мало. Більшість із них — у Пале, і саме вони є причиною нашого залягання. Лондонський спосіб практикували піжони: спершу знімуть плащ, розстелять його, щоб не забруднитися, і тільки потім акуратно вкладаються. Елегантний, проте вкрай небезпечний спосіб.

Навіщо взагалі залягати? Бо ще ніколи так не було, щоб випустили тільки один снаряд. Перша міна завжди була тільки увертюрою до другої. Друга прилітає так швидко, що в людини не лишається часу й на соколацький, що вже казати про лондонський спосіб залягання.

Тільки сараєвський.

ТА МІНА ТІЛЬКИ МОЯ. Один горезвісний вислів блукає поміж нас із перших воєнних днів, і почути його можна в усіх частинах міста, від Добриня до Вратника. «Не бійся, мене не поцілить, моєї ще не зробили». Оце «моя» стосується міни. Той, хто вимовляє цю фразу, демонструє свою впевненість, буцім іще не виготовлено снаряда, який судився йому. По трьох роках перехитровування сербського міномета я доходжу моторошного висновку: жоден із тих, від кого я чув цей вислів, згодом не уникнув своєї міни. Обложене місто не терпить самовпевненості. Хто у своїх монологах уживає форми майбутнього часу, а не каже «якщо Бог дасть», наражається на смертельну небезпеку. Ми не в тій ситуації, щоби будь-що стверджувати. Нічого не залежить від нас. Усе, чого ми забажаємо, якщо забажаємо необачно, завиграшки може обернутися на протилежність. Той, хто каже, що його снаряда ще не виготовили, хто стверджує це без релігійної смиренності, той насправді прикликає свій снаряд.

Якщо це звучить як забобон, то правда одна: хибним був наш минулий, наш довоєнний світ, у якому ми в таке не вірили, а не цей теперішній, у якому життя полягає в розпізнаванні й тлумаченні знаків.

Снаряди — наше прокляття. Ідучи вулицею, відчуваю тривогу, а джерела її не знаю. Урешті серед густих помідорів на котромусь балконі бачу голову хлопчика. Він стоїть і мавпує свист снаряда. Цілковито серйозний, майже набурмосений, стоїть у пралісі балконних помідорів і безжально імітує найгірший свист, який лишень можна уявити. Немає людського нутра, здатного спокійно дочекатися завершення цього звуку і не вивернутися від жаху, ним викликаного. Серйозність і наполегливість, із якою малий взявся за діло, дещо свідчить і про те, чому він це робить, і про його нудьгу, відчай і протест. Із реакцій людей довкола бачу, що ціла вулиця стривожена. Цю його діяльність можна було б визначити як конструктивне бентеження кварталу.

Хлопчик відіграє важливу роль у житті цих людей, бо жорстоко нагадує їм, у якому місті вони живуть.

П’ЯТЕ ЛЮТОГО 1994 РОКУ. Може, хтось і не повірить, але того дня розірвався тільки один снаряд. Епілог: 66 загиблих і 200 поранених. Телебачення називає їх безневинними жертвами, наче бувають і не безневинні.

Снаряд випустили серби з Лукавиці: снігопад припинився незадовго до полудня. День був мученицький. Та війна — найгірший період в історії Сараєва. Той день — найгірший у сараєвській війні. Година після вибуху снаряда — найгірша в тому дні. Чи здатен бодай хтось збагнути, скільки жаху було зосереджено в Сараєві між дванадцятою та першою дня п’ятого лютого 1994-го? Цього не можна забувати. Той день був найгіршим із найгірших. Він має ввійти в усну оповідну традицію. Спершу почекати, доки діти підростуть. Потім обережно розповісти їм, що день був спокійний, що півміста вийшло на вулиці, а друга половина була на ринку, що Сараєво було прекрасне, бо падав сніг, бо не було смогу, тому сніг був білий, що люди розслабилися від тієї краси, що вулиці дзвеніли голосами, вигуками, сміхом, типовими міськими звуками, і що потім, о 12:05, сталося це, і все за секунду змінилося, вулиці заціпеніли, і спершу почали літати легкові «гольфи», а коли вже й цього стало замало, пішли вантажівки, і що вони були перевантажені мертвими, пораненими, пошматованими, що вони везли руки й ноги, голови, і що Джоґо[21] глузував, Караджич зловтішався, і Колєвич[22]тріумфував, і що тут на вулицях люди плакали, а поліція розганяла людей, бо була небезпека нового обстрілу, бо перший снаряд ніколи не приходить сам, але ніхто не хотів сховатися вдома, і що на белградському телебаченні годинами розводилися про підкинуті манекени, що в ООН не знали, хто стріляв, а тут по вулицях ріками текла кров. О тринадцятій годині завили сирени, але знову ніхто не схотів утікати з вулиць.

Треба буде сказати дітям іще дещо: через п’ятсот днів ринок Маркале повторився.

УНОЧІ ШУКАЮ ВТІХИ. Колись я мав звичку трохи поміркувати перед сном. Тепер тільки прислухаюся. Спочатку вдалині, десь по-справжньому далеко, розрізняю ледве чутне плоп. Тоді минають дві секунди, коли не чути нічого. Потім долинає свист. Страхітливі звуки, шлунок рефлективно стискається. І тоді вибух. Укриваюся з головою, розуміючи, що ковдра не здатна захистити мене навіть від холоду, а від осколків тим паче. Потім чую дзенькіт скла, крики й поклики на допомогу. Далі знову настають дві секунди беззвучності.

Тоді знову — плоп.

МИ БІГЛИ ДО СУТІНКІВ

ПАДАЄ ПЕРШИЙ СНІГ. У грудні, коли випадає сніг, тиша стає домінантним звуком. Ані машин, ані трамваїв, жодного поруху. Зворотна еволюція, місто розчиняється до села. Спогади про довоєнне, урбаністичне Сараєво втрачають усякий сенс у рустикальній атмосфері, якою промениться вулиця. Зіткнулися два світи, однаково нереальні. Фата-моргана панує в цьому просторі. Вулицею іде чоловік із тачкою та дитиною. Не-співмірна пара, чоловік і його дитина. Він одягнений без будь-якого стилю: гумові чоботи, робочі штани, куртка цивільного захисту. Розпаровані рукавиці. Дитині щонайбільше три роки, і в цій сценці вона — цілковита протилежність чоловікові: живі, гармонійні кольори комбінезона та шапки з великим помпоном на маківці.

Малий жвавий, веселий, вулиця віддзвонює його сміхом. Зрештою йому вдається вмовити батька й залізти в тачку. Він пищить від радості, коли чоловік штовхає його поперед себе. З вікна будинку, що його минають, на них дивляться двоє дівчаток. Усміхаються хлопчикові, але усмішки в них сумні. Вони віддали б усе, аби й собі опинитися надворі.

Цій сценці до абсолютно сараєвської бракує тільки однієї деталі. По всьому ми пам’ятатимемо лише такі речі. Їй бракує снайпера; він з’явиться за півтори хвилини, коли батько із сином дійдуть до перехрестя, і без жодної емоції спустить курок.

Постріл скинув хлопчика з тачки і розніс йому голову. Батько заціпенів од шоку. Люди розбіглися, та це тільки перша реакція. Не мине й півхвилини, як усі повернуться. Один таксист підібрав малого і на шаленій швидкості зник у напрямку Кошева. Найзловісніша сараєвська картина — «гольф», гучно сигналячи, прокладає шлях до лікарні. Люди зійшлися до батька. Йому вже ніхто не здатен допомогти. Дивиться прямо перед собою й нічого не чує, не бачить нікого. Ще за якусь хвилину від усієї сценки залишається перекинута тачка й кров біля неї. Перш ніж устигне випасти новий сніг, цю кров лизатиме бездомний пекінес. Ще до смерку зникне й тачка. Тяжкі часи, завжди знайдеться той, хто крастиме при нагоді. Для таких на тому світі приготовано місце просто поруч зі снайперами, каже одна бабця. Їй ідеться про те, що байдужість людини, яка спустила курок, і людини, яка краде речі вбитих, має спільну природу. У моральному кодексі релігійних людей байдужість близька до самої суті зла. Тому що забезпечує злу алібі. Ми тоді ще нічого не знали про своє становище. Не знали, що воно безнадійне. Кожне вбивство, кожна нова дитина, думали ми, дедалі глибше ганьбить Європу. Знадобилося багато часу, щоб зрозуміти: це просто ще одна могила в Сараєві. І це те, що варто було б за всяку ціну забути. Але ми не вирішуємо, що забути, а що пам’ятати. Спогади обирають нас, а не ми їх. Так само, як і снайпери.

НІКОЛИ НЕ НАМАГАЙСЯ ЗДАВАТИСЯ ВАЖЛИВІШИМ, НІЖ ТИ Є. У перші місяці всі ходили з акредитаціями: військові, журналісти, поліціанти, перекладачі, Червоний Півмісяць і Хрест. Акредитація не була статусним символом, як помилково здавалося спершу. Статусний символ — це те, без чого можна обійтися; акредитація на грудях сараєвця була екзистенційною потребою, тим, без чого в ті дні справді було ніяк. І тому акредитацій було багато. Містом навіть кружляв анекдот, мовляв, усе тепер так само, як під час зимових Олімпійських ігор: усі вивчають іноземні мови, чекають новин із гір і носять бейджики. Було щось невимовно викличне в цій манії. Маленьке заламіноване досьє з основними ідентифікаційними даними підтверджувало, що його носій дуже важливий для цього міста, що Сараєво не може без нього. Воно захищало від мобілізації, несподіваного вторгнення в квартиру, забезпечувало кожному, хто його мав, відчуття власної важливості, більшої, ніж є насправді.

У певний момент майже третина сараєвців носили ті акредитаційні бейджики. Стількох важливих людей місто не могло витримати. На бейджі йшли останні запаси пластику, а попит був такий, що на вуличних розкладках металеві прищіпки продавалися по п’ять марок за штуку. І народ купував, бо без акредитації можна було потонути в масі безликих, неважливих людей. На війні це може бути вкрай небезпечно. А коли пошесть сягнула піку та своєю всюдисущістю почала позбавляти сенсу саме явище, містом за одну ніч поширилася чутка, що снайпери найохочіше вибирають у натовпі людей із бейджами. Лише за добу чутка охопила простір від Добриня до Вратника, і цього було досить, щоб усі, буквально всі, зреклися своєї ідентичності, погодилися бути навіть менш важливими, ніж є насправді, або принаймні важливими рівно тієї мірою, як їм і належало.

НА МУШЦІ. Часом дивлюся на себе чужими очима. Це очі чоловіка, який тримає мене на мушці, поки перебігаю перехрестя. Мабуть, я кумедний, коли отак біжу. Мій страх смерті жалюгідний; у моєму бажанні уникнути уваги снайпера немає геть нічого вишуканого. Якщо чоловік у мене влучить, це буде цілковито моя провина. Це означатиме, що я не досить добре проаналізував ситуацію.

Проаналізувати ситуацію означає відповісти на низку запитань щодо його психічного стану.

Як йому спалося цієї ночі? Він на похміллі? Ще блюватиме чи вже ввечері вивернув усе зсередини? Про що думає, коли займає снайперську позицію? Якими критеріями керується, коли бере нас на мушку? Проникнути в його думки означає забезпечити собі тривання життя. Якщо ти не влучиш, він влучить у тебе. За такі інструкції взагалі-то годиться платити. Сараєвці роздають їх іншим безкоштовно, бо осягнули таємницю життя: те, за що тобі заплатили, ти втратив навік. Тільки подароване залишається у твоїй власності й зараховується тобі нагорі.

Отже.

Не варто ходити неквапом. У такій ситуації розслаблено рухаються тільки міські шибеники, а він їх не любить. Якщо хтось тут і має бути крутим, то тільки він. Отже, прискорити ходу. Та не варто й бігти зашвидко, бо так найлегше виділитися з маси. А він із такої відстані першими зауважить саме бідолах, які вирізняються. Є спокійні люди, які ніколи не стоять у черзі та ніколи не біжать, уважаючи, що це знецінює особистість. Щодо черг цілком справедливо. А от щодо бігу — ні, бо біг скорочує час, проведений на відкритому просторі, і безпосередньо збільшує шанси пережити цей день. Отже, бігти, але не швидко. Якось так.

Не варто носити акредитацію. Людей із бейджами снайпер сприймає як важливіших, ніж вони є насправді, а завжди ліпше зняти пострілом якусь шишку, ніж когось геть незначущого.

Не варто вдягатися в агресивні кольори. Вони привертають увагу, їх найлегше вистежити. У жодному разі не можна червоного. Снайпер — як бик. Без сумніву, стріляє в людей із ревінням. Строкате — теж невдалий вибір. Снайпер за визначенням ідіот, а кожен ідіот любить барвисте. Отже, сіре, коричневе, бордове.

Хто вдягне зелену куртку, хай навіть не потикається, куди йшов, а одразу прямує на Бакії[23].

Найкраще — ходити, як серб. Але як ходою відокремитися від хорватів і мусульман? Не ходити надміру статечно — одразу вирахує мусульманина. Претензійна хода так само небезпечна, бо кожному, хто бодай щось знає про етнічну характерологію, вона вкаже на хорвата. Потрібно йти твердим солдатським кроком, який не лишає місця для вагань: так ходять лише справжні серби.

Та що, як більше за хорватів і мусульман він ненавидить лише сербів-зрадників? А Караджич каже, що найгірші зрадники — ті серби, які лишилися в Сараєві. Тому краще взагалі обійтися без експериментів із ходою. Ужити інших запобіжних заходів.

Жінкам за всяку ціну не можна покривати голови хустками. Навіть із літака можна буде розгледіти їхню релігію. Вбираючись у чорне, вони чітко дають зрозуміти, що носять жалобу за кимось загиблим на «неправильному» боці Сараєва. Серби з Грбавиці таких уважають зрадниками. Дівчина, яка вдягла міні, викликає в нього нечувану лють, бо жодної вродливої жінки на його боці не залишилося. Отже — міді, якщо йдеться про довжину, і сірий, якщо йдеться про колір. Волосся — не довге й не коротке, найкраще до середини шиї.

Поміркованість — передумова виживання будь-де у світі, а надто в Сараєві. Бути поміркованим означає нічим не виділитися в оптичному прицілі.

Не опинитися в оптичному прицілі означає забезпечити собі спокійний перехід до наступного перехрестя. Там уже інший снайпер, для якого діють зовсім інші правила.

Треба до дрібниць знати кожне перехрестя.

БІГ, РУБЕЦЬ, ПОПЕРЕДЖЕННЯ. У мене є друг, якому розривна куля із сербських укріплень на Храсному пагорбі влучила в п’яту точку. Кілька місяців йому довелося лежати на животі, доки рана загоїлася. Щось від пережитого тоді страху назавжди засіло в ньому. Люди йдуть вулицею Краньчевича. Починає стріляти снайпер. Усі за якоюсь мовчазною, проте безсумнівно наявною командою згинаються в тулубі, голову втягують у плечі й такі згорблені, схожі на літеру «С», наче це їм зарадить, біжать до найближчого укриття. Усі, крім мого друга. Щойно лунає перший постріл, він інстинктивно вигинає тіло вперед, втягуючи зад, і аж тоді, отакий вигнутий, схожий на літеру «D», кидається бігти. Так уже буде до кінця життя. Він завжди бігтиме, вигнувшись, несучи позначку на тілі, рубець на душі й вічне попередження всім, хто опиняється в снайперському прицілі. Замало прикрити голову газетою, щоб снайпер тебе не побачив. Йому платять за продуктивність. Його куля безпомильна. Його палець на гачку ніколи не тремтить. У тебе практично немає шансів. Хіба що у ваш двобій втрутяться вищі сили.

Я НЕ ЛЮДИНА, Я — ЦЯТКА В СНАЙПЕРСЬКОМУ ПРИЦІЛІ. Ніхто з людей, які сіли в автобус, не знає, чи вийде з нього. Входять двісті, виходять сто дев’яносто дев’ять. Одного виносять. Важливо пропхатися якнайглибше в ліву частину салону. З правого боку квартал Грбавіца, на Грбавіці торговельний центр, над ним — хмарочос, у хмарочосі двадцятий поверх, на двадцятому поверсі снайперське гніздо, у гнізді снайпер, перед снайпером автомат, на автоматі оптичний приціл, під прицілом спусковий гачок, на гачку палець. Коли палець натисне на гачок, в автобусі хтось гигне за Велику Сербію.

У ті дні автобуси їздили перехиленими на лівий бік. Ну що ж, будівлю «Енергозбуту» проминули цілими. Готель «Брістоль» теж. Аж онде попереду Пофаличі. Чорна ділянка. Десь поблизу Природничо-математичного інституту реальність припинила бути реальністю і перетворилася на кошмар. Спершу чути постріл, потім дзенькіт скла, потім крики. Тоді в автобусі хтозна-як стало вільно. Усі валялися на підлозі. Усі вимащені кров’ю. Посеред салону лежить хлопець. Видно, як із його живота тече кров, і видно, як із нього витікає життя. Не подаючи ні голосу, ні знаку, нічого. Смерть вислизає з усіх визначень, окрім одного, згідно з яким вона — процес згасання. Хлопець згасав у нас на очах. Ніхто не міг йому допомогти. Його винесли з автобуса перед Домом здоров’я на вулиці Вразовій. До нас підійшов чоловік із руками в кишенях і радше сам до себе, ніж до нас, сказав, що в попередньому перед нашим автобусі всі закінчили отак. Сказав це так зажурено, що я й нині ліпше пам’ятаю той вираз обличчя, ніж будь-які подробиці з автобуса.

РОЗЛЮЧЕНА ЛЮДИНА ЗДАТНА НА ВСЕ. Він письменник. Колись я ним захоплювався. Він утілював усе, чого бракувало його попередникам: начитаний, освічений, певний себе, з іронічним сприйняттям дійсності. Мав усі знання, необхідні для освоєння свого амбітного ремесла.

Коли почалася війна, він виїхав серед перших. Там він ідейно осмислює облогу Сараєва, забезпечує їй алібі. Якось мені довелося йти під снігопадом за чоловіком, який віз у тачці дитину. Вони йшли за якісь п’ять-шість метрів попереду мене. Коли вийшли на перехрестя, вистрілив снайпер і розніс хлопчикові голову. Нажаханий побаченим, я заприсягся рано чи пізно вбити того письменника.

Час минає, рани остигають. Саме час переглянути обітницю.

ШЛЯХ ВОДИ

ВОДА. Караджич дуже швидко дійшов висновку, що таке зіпсуте місто, як Сараєво, не заслуговує на воду. П’ятсот тисяч людей залишились із сухими кранами супроти літньої спеки. Ніхто тут на таке не розраховував, тому на початку червня 1992-го безсилою люттю зустріли повідомлення про те, що французи відправили питну воду в складі гуманітарної допомоги. Лють була щирою, заснованою на незнанні. Французи краще за нас знали, до чого готуються серби й на що вони здатні.

СПРАГА. Посуху ми найвиразніше відчували через два явища — спрагу та сморід туалетів. Мало де можна було набрати води. Мусили стояти в чергах годинами, за умови, що немає обстрілу. Чекання принижує. Я терпів спрагу, скільки міг, аби тільки не ставати в чергу. Одначе іноді туалет стає небезпечнішим за спрагу, і це змушує мене вирушити на пошуки води. Я знав одну віддалену колонку, де ніколи не доводилося чекати понад чотири години. Я став у чергу, простояв півгодини, дійшов висновку, що моя неповторна індивідуальність ніколи не підкориться, і вирушив у місто. Пробіг неушкодженим усі перехрестя, попрямував до знайомого кіоску і там купив двадцять літрів води за останні п’ятнадцять марок. Аби тільки не стояти в черзі.

Назад через ті самі перехрестя. Тепер я перебігав їх із каністрами в руках. Усі з мене сміялися. Біжучи з каністрами, людина вся труситься, руки в неї не зігнуті, а випростані, уся моторика якась вивихнута. Комічне видовище. Але важливе не художнє враження, важливо залишитися живим. Я, здається, таки вижив. Мені знадобилося півтори години, щоб дотягнути ті двадцять літрів. А потім ще, геть знесиленим, піднятися на тринадцятий поверх. Немає нічого важчого за воду, мимохідь кидає мені один тип, навіть не думаючи допомогти. Це не звинувачення, а констатація, я й сам йому не допомагав би. У квартиру заповзаю вже ледь живий. Це достатній привід винагородити себе. Коли в склянку з купленою водою кладу останню ложку фруктової шипучки, хтось стукає у двері. Відчиняю:

— Сусіде, біжи у двір, приїхала цистерна з водою.

ЧОМУ Я НЕ ЛЮБЛЮ СТОЯТИ В ЧЕРЗІ. Залишитися в Сараєві — мій вибір. Коли я стаю в чергу по воду — це вибір Радована Караджича. Черга — соціалістичний винахід, покликаний принизити людину. Що потрібніша річ, на яку чекають, то більше приниження. У Радянському Союзі в чергах стояли по хліб, молоко, алкоголь. В Ефіопії — по жменьку рису. Караджичева кара, призначена сараєвцям, мала перевершити навіть це, і нас заштовхали в черги по воду. На Заході черги вишиковувалися до кінотеатрів чи галерей. Такий набір майже виключає приниження.

У Сараєві є тільки один виняток. Літньої ночі, коли все місто спить, коли міномети відпочивають, стояти з порожніми каністрами в черзі по воду буває навіть трохи приємно. У темряві люди — лише силуети, які переповідають свіжі чутки; черга — єдине місце одержання інформації: люди казали таке й сяке, от що було, от що буде.

КОЛИ З’ЯВЛЯЄТЬСЯ ЕЛЕКТРИКА. Що чотири або що п’ять місяців міжнародній спільноті вдається вмовити Караджича підключити місту електрику. З електрикою з’являлася й вода. Тоді, бувало, ми аж по п’ятнадцять днів могли жити, як усі нормальні люди. Саме стільки було потрібно, щоби пильність міжнародної спільноти дещо послабилася, і тоді Караджич знову занурював нас у багатомісячний морок. Коли по такому тривалому часі людина вмикає світло, телевізор, відеопрогравач і касетний магнітофон, вона просто не може не впасти в ейфорію. Цей стан триває коротко, до миті, коли людина зайде у ванну. Там умирали всі наші ейфорії. Уперше бозна-відколи освітлена, ванна вражала брудом. Тоді охоплювала паніка. Тяжко визначитися, що робити передусім — вимити під’їзд біля вхідних дверей, чи набрати води у весь наявний посуд, чи пропилососити квартиру, чи помитися, чи поголитися, чи наварити їжі, себто рису, на два дні, чи покласти білизну пратися в машинку, чи випрасувати те, що минулого разу, п’ять місяців тому, виправ, але не встиг попрасувати, чи спершу продезінфікувати й вимити ванну, чи пірнути в кухню й перемити там весь посуд, чи облишити всі ці муки й вагання і просто сісти перед телевізором?

СТАРЕНЬКА. Вода стає нав’язливою темою, такою нав’язливою, що про неї говорять більше, ніж про військову інтервенцію. Мені слід переглянути своє ставлення до чекання. Мої запаси на мінімумі. У квартирі є тільки склянка води, щоб напитися, і півсклянки, щоби почистити зуби.

На вулиці зустрічаю стареньку, яка несе чотири каністри. Підвелася ще вдосвіта. Десь на горі, просто біля лінії фронту, кілька годин чекала, щоб наповнити їх. Тепер повертається додому. Вона ледве спроможна нести половину з того, що набрала. Так і робить. Спершу долає п’ятнадцять метрів із двома каністрами, потім ставить їх і повертається по ще дві, усе озираючись із побоюванням, аби хтось не вкрав перші дві. І так що п’ятнадцять метрів.

ЧИСТОТА. Чимало люду загинуло, перучи білизну у воді Міляцки. Чи снайпер поцілив, чи осколок снаряда. Тут живуть охайні люди, які надають чистоті неабиякого значення. Один, який не любить охайності, бо в ній убачає тривожну нестачу індивідуальності, запитує: «Що ліпше — бути чистим, але мертвим, чи живим, але брудним?» Утім, серед живих значно більше чистих, аніж брудних. Гігієна для них є синонімом цивілізованості. Тому вони так фанатично хапаються за прання. Заслуга річки Міляцки в тому, що люди ходять вулицями чисті; у випраних, проте непрасованих сорочках.

ДУШ. П’ять літрів води можуть творити дива. Такого об’єму досить, щоб особа середньої забрудненості знову засяяла. Середньої забрудненості особа — це той, хто не мився від семи до п’ятнадцяти днів. Прийняти душ у час війни стало складною процедурою з непевним фіналом. Спершу треба натягати вдосталь води. Потім — знайти дрова, на яких ця вода грітиметься. Потім шампунь. Так минає цілий день. Коли стемніє, уже не прийняти душу без свічки. Купити свічку неможливо, тільки виготовити.

Слово «душ» під час війни замінило інше — «пляшка». З п’ятьма літрами води все відбувається так: п’ять пляшок з-під кока-коли розставляють у ванній кімнаті. Той, хто приймає процедуру, стає в мілку дитячу ванночку. Ані краплі води не можна змарнувати, для цього й ванночка. Якщо купатися раціонально, двох пляшок води вистачить, щоб намочити все тіло. Раціональності досягають шляхом тримання пляшки не дуже високо над головою. З метою звести до мінімуму розбризкування. Це суттєво знижує ефективність змочування, тому, поки вода витікає, тіло має обертатися довкола своєї осі, обертатися мають усі його частини, крім руки, яка тримає пляшку. Після змочування настає черга блискавичного нанесення шампуню на голову. Блискавичного, бо температура у ванній кімнаті близька до нуля. Піною, яку утворює шампунь, треба швидко намилити й решту тіла. А тоді трьома літрами води, що лишилися, усе це змити. Тепер все-таки доводиться підняти пляшку трохи вище над головою, щоб симулювати ефект душу й надати воді напору, необхідного для змивання шампуню. Брудна вода, що стікає у ванночку, пройде ще два кола використання. Після купання в ній передусім перуть шкарпетки, а потім рідиною (уже взагалі не схожою на воду), чорною, як вугілля, змивають в унітазі.

ПЕКЛО

ІДЕАЛ НЕОБХІДНОСТІ ПРОТИ ІДЕАЛУ НЕПОТРІБНОСТІ. Для деяких своїх тез у мирний час я не мав досить вичерпних аргументів. Війна додала їх мені. Те, через що раніше з мене сміялися, тепер стало таким логічним, таким значущим, таким обґрунтованим. Тільки під час війни ми усвідомили, що наше попереднє життя зводилося до придбання й нагромадження непотрібних речей. Наші квартири були виставками унікального хабоття. Хабоття — це збірна назва для непотрібних речей, які ми тягаємо по квартирах. Дев’яносто відсотків речей у кожній квартирі непотрібні.

ІДЕАЛ НЕПОТРІБНОСТІ ПРОТИ ІДЕАЛУ НЕОБХІДНОСТІ. Ось перелік непотрібних речей: скатертини (геть нефункціональні й непотрібні), гобелени (потворні, вигадка для псування зору тих, хто їх тче, і нищення смаку тих, хто їх споглядає), книжки (прочитай і передай далі), картини (кого цікавить мистецтво, хай іде в галерею), псевдоскульптури (їхнє первинне призначення — покращувати простір, просто смішно), електрична чавилка для апельсинів (яким дегенератом треба бути, щоб за допомогою струму вичавлювати те, що можна й руками, і навіщо взагалі вичавлювати апельсини, це ж не лимони), соковитискач (фрукти ліпше їсти в їхньому природному стані), шпалери (на вигляд потворні, заважають стінам дихати, випаровують клей, цілком непотрібні, геть зайві), сервізи на вісім, дванадцять і двадцять п’ять персон (найчастіше їх тримають у квартирах, де оптимум — четверо гостей, а якщо більше, їх запрошують у паб, а не додому), фотографії (перевиробництво фотографій, за життя їх знімають тисячі, а досить і сотні. Хоча взагалі-то й п’ятдесяти. А насправді — по десять на кожного члена сім’ї), сувеніри (яке їхнє призначення? Прикрасити простір? Зазвичай це кітч. Нагадувати про дорогу серцю подорож? Цей асоціативний вимір губиться дуже скоро, і натомість знімки дістають інший вимір — не-асоціативного пилозбірника)… Звідки ця ідея, буцім речі прикрашають життя? Речі тільки душать простір. Із цього погляду війна була великою школою, так би мовити, виховною моделлю. Основа цієї моделі — екстремальний редукціонізм.

ІДЕАЛ НЕОБХІДНОСТІ, ПЕРЕМОГА. Кому не пощастило в житті, і він кохає свою дружину, той щороку має купувати щонайменше три подарунки: на день народження, на річницю шлюбу і на Байрам. За тридцять років шлюбу накопичиться дев’яносто подарунків, дев’яносто безцінних унікальностей. І де подітися людині з тими дев’ятьма десятками безцінних унікальностей, коли Караджичу пітьма застелить очі? Якщо є така змога, потрібно інвестувати тільки в предмети, які зношуються і стають непридатними після використання, які не стануть проблемою в таборі для біженців.

Щовечора я складаю найпотрібніші речі на випадок утечі, пожежі, атаки чи Караджича. Тримаю їх у сумці біля дверей. Пізніше зауважую за собою кумедну звичку: хай куди поїду, і там завжди залишаю при дверях свою тривожну сумку. Те, що в Сараєві — потреба, у Заґребі чи Мілані — гротеск. Але для мене це не причина відмовитися від звички. Мир — не той взірець, на який варто рівнятися. Мир — це тимчасовий стан між двома війнами.

КНИЖКИ З ПЕКЛА. На початку буває трохи незручно. Озброєні лише оманою, люди спершу соромилися. Тому всі ми палили передусім марксистську літературу, щоб заспокоїти нерви. Енгельс і Маркс відкрили сезон. Початковий дискомфорт ми долали «Походженням родини», «Тезами про Фойєрбаха» та «Капіталом». Виявивши, що це зовсім не так боляче, як ми очікували, перейшли на сербських академіків: Чосич, Ісакович, Екмечич… Кіша, Ковача, Пекича, Ал-бахарі, Давида — цих не палили. Але зима затягнулася, тож надійшла черга і російських книжок, і дечого з британської літератури.

Тоді нас гріла поезія.

Коли генерал Мак-Кензі[24] дав першу прес-конференцію, ми спалили все канадське, що знайшлося вдома. Потім Міттеран став на заваді військовому втручанню. Наступного дня горіли Камю, Сартр, Валері. Усі, окрім Мірабо та Донасьєна Альфонса Франсуа.

ПЕКЛО ЗАГАЛОМ. У Національній бібліотеці Франції є окремий надійно захищений відділ «ПЕКЛО». Звісно, там еротичні трактати, приховані від пересічних читачів, призначені тільки для державних моралістів. Вони, виправдовуючись недоторканністю науки, насичувалися життєвими соками з цих книжок. Кожен сараєвський дім, не позбавлений самоповаги, має відділ під назвою «ДЖЕГЕННЕМ»[25]. Зазвичай його розташовують на горішній полиці, щоб діти не дотягнулися, а книжки розвертають корінцями всередину, щоб гості, бува, не зацікавилися.

ПРО ЛЮДСЬКУ ПРИРОДУ. До книжок із Джегеннема ніхто не доторкнувся в січні 1993-го, небачено холодному, коли Міляцка замерзала, а температура у квартирах опускалася до позначки мінус чотири.

МІЙ ОСОБИСТИЙ ДЖЕГЕННЕМ. Плутарх «Як хвалитися, не викликаючи заздрощів», Ватьсьяяна «Кама-сутра», Каліяна Мала «Каматантра», Шериф Нефзаві «Благоуханний сад, що освіжає душу», Еудженіо Ґарін «Культура Ренесансу», Джорджо Базарі «Життя найславетніших живописців, скульпторів і архітекторів», Джованні Боккаччо «Декамерон», Неджад Максумич «Як досягти успіху в житті», Франсуа Рабле «Ґарґантюа і Пантаґрюель», Еразм Роттердамський «Похвала глупоті», Маркіз де Сад «120 днів Содому» та «Філософія в будуарі», Антоніо Муцо Поро «Про мистецтво кохати жінку» (1571), Дені Дідро «Жак-фаталіст», Зуко Джумгур «Листи з Азії» та «Ходолюбства», Брюс Лі «Шлях прудкого кулака» та «Методи боротьби», Генрі Міллер «Тропік Рака», «Сексус», «Книжки в моєму житті», «Колос Марусійський» і «Мила, мила Брендо», Крістіан Рін «Біографія Генрі Міллера», Люсьєн Клерґ «Потяг до жінок. Лекція з фотографії», Веселій Чайканович «Найвиразніші приклади дурості серед сербів і чорногорців», Мірко Ковач «Вступ до іншого життя», Данило Кіш «Бордель муз: антологія французької еротичної поезії», Оля Карачич «Rima pudendi», Орландо де Кордова «Мистецтво любощів», Какузо Окакура «Книга про чай», Вільгельміна Шрьодер-Деврієнт «Мемуари співачки», Мішель Фуко «Історія сексуальності», Лу Андреас-Саломе «Що таке ерос?», Тоні Нобіло «Тейквондо», Філіп Рот «Скарга Портного», Анаїс Нін «Щоденник», Чоюн Міяґі «Життя найкращих каратистів», Ігор Мандич «Екстази й похмілля», Поль Делкур «Памфлет про жінок», Джованні Джакомо Казанова «Спогади», Мірко Валент «Ерото-логіки», Полін Реаж «Історія О», Предраг Матвеєвич «Середземноморський молитовник».

ПЕКЛО, ЗАКЛЮЧНІ ПОЛОЖЕННЯ. Дозволь мені побачити, які книжки ти ховаєш у власному Пеклі, і я скажу про тебе все, геть усе.

ІДЕАЛЬНА БІБЛІОТЕКА. Щоби було ясно: ідеальна бібліотека — це така, яку можна скласти у дві торбини.

Ідеальна торбина — це така, з якою можна без проблем збігати сходами будинку, коли його поглинає полум’я.

Ідеальне полум’я — це те, в якому гинуть усі книжки, що не встигли потрапити в Джегеннем.

ДЕЯКІ РЕЧІ ТА ІНШЕ. Мій кошмар — це речі. Не знаю, чи то було передчуття, проте я роками воював із домашніми за диктат принципу «якнайменше речей, якнайменше речей!» Вони шукали, купували, приносили, нагромаджували й берегли речі, спогади, побутову техніку, одяг, взуття, сувеніри. З усього я збирав лише книжки. Звісно, і це було помилкою, більшою за всі решта.

А коли війна стала нашою єдиною реальністю, коли домашні розсипалися світом, далеко від речей, я сам-один залишився в квартирі й мусив розв’язувати їхні дилеми: що виносити, коли Митар підпалить будинок? Коштовності? Місця займають найменше, а вартість мають найбільшу. Чи, може, усі ті камінці, що ми привозили з літніх відпусток? Кожен має свою історію, кожен її розповідає. Чи, може, мені зробити авторську вибірку їхнього одягу, який найбільше люблю? А що з дитячими речами? Чи забирати всі їхні улюблені іграшки, чи вилучити з цього набору зброю? А куди все це запхати, коли самі лише фотоальбоми займають усе вільне місце у валізах? Власний гардероб мене взагалі не цікавить.

Ошалілий від питань без відповідей, урешті вирішую проявити трохи егоїзму. Однаково ця війна — тріумф моїх пророчих здібностей. Чи ж не казав я їм, що не треба нічого купувати, навіть машину, бо попереду тяжкі часи? Якщо я мав рацію і якщо вже тільки я залишився тут, буде нормально, коли заберу тільки свої речі. Отже, розглядаються тільки книжки. Це рішення я підкріпив додатковим аргументом, мовляв, книжки я вибрав, бо вони цінніші за одяг, а не тому, що вони з мого арсеналу, і відтоді дилеми для мене вже не було.

Була, була. Насправді дилеми щойно почалися. Що брати? Спершу обираю сто книжок, а коли усвідомлюю, що для цього треба ще двох вантажників, задовольняюся спершу сімдесятьма, а зрештою й п’ятдесятьма. З’ясувавши, що по торбах вдається розіпхати щонайбільше тридцять найкращих друзів, зрікаюся вибору. Переді мною зринає нове рішення: прочитати всі сто улюблених і переписати в один блокнот усе, що варто пам’ятати, усе, чого не можна забувати. Це тривало майже півроку. Горіли будинки довкола нас. Десь на вісімдесятій книжці я збагнув, що все даремно, таке читання не має жодного сенсу. Читання — творчий процес, а коли зводиться до одного виміру, з нього зникає творчість. У відчаї ходжу квартирою, дивлюся на речі. Усе це вмістилося б у дві вантажівки. Я сміховинний зі своїми торбами. Тому беру два кишенькові альбоми, у них складаю абияк дібрані фотографії та запихаю все це в бічні кишені піджака. У внутрішню кладу зубну щітку. Потім повільно, повільніше за Гамфрі Боґарта, беру сірники з гуманітарної допомоги й запалюю цигарку. Я казав тобі ніколи більше не грати цієї пісні, Семе. Кидаю сірник на полицю з книжками. Здавалося, він згасне, бо його здолає сором, однак полум’я охоплює «Книжки в моєму житті» Міллера. У паніці кваплюся загасити вогонь, доки не перекинувся на решту бібліотеки. Пізніше відчуваю розчарування власною слабкістю. Краще б я підпалив їх, ніж він. Моя поразка — це застереження, бо залишає гірке напучування всім готовим учитися на чужих помилках: ніколи не купуй речей. Тобі нічого не треба. Якщо не збагнеш цього сам, тоді спуститься з гори один поет. І все тобі особисто пояснить.

ПОЇХАВ Я, МАМО, ПОСУД МИТИ

ЛІПШЕ БЕЗСЛАВНО ВТЕКТИ, НІЖ ГЕРОЇЧНО ЗАГИНУТИ. Коли хтось тікає з міста, ті, що залишилися, кажуть, що він відстрілявся. Це новий вислів, породжений війною, як інші воєнні фрази на зразок відпрацювати (ти це відпрацював?), під контролем (усе під контролем?), вилучати (це коли під маркою Територіальної оборони в когось щось вилучають, тобто відбирають, зокрема машину, крамницю абощо, що не потрібне Територіальній обороні, але потрібне тому, хто вилучив). Зрештою, таких слівець не бракує, і найчастіше з-поміж них уживають саме відстрілятися. Це тому, що таке найчастіше практикували. З усіх згаданих видів діяльності сараєвці найактивніше та найпристрасніше практикували втечі з міста.

Мало є понять, настільки просочених війною, як це. Відстрілятися. Воно просто не могло виникнути в мирний час. Відстрілюються міномети; кожне місто черпає свої асоціації з реальності. Є різні форми відстрілювання. Є люди, які тікають, не попрощавшись, є ті, хто ледве не у дзвони б’ють із нагоди свого від’їзду, є такі, хто лишають прощальні листи, сповнені каяття й патетики, є такі, хто тікають через злітно-посадкову смугу, крізь каналізацію, літаком. Є й такі, хто тікають у внутрішній сховок. Оголошують, що відстрілялися, і тоді на кілька місяців зачиняються вдома, допоки обстріли припиняться.

Людей неможливо зупинити, коли вони щось вирішили. Я знаю одного чоловіка, який тікав через мінні поля. Точніше, я знав чоловіка, який тікав через мінні поля. Колосальна енергія марнується на ці відстрілювання.

ЛІПШЕ СТРАЖДАТИ ЗА САРАЄВОМ, НІЖ СТРАЖДАТИ В САРАЄВІ.

Яке це місто — Сараєво?

Печальне. Найкраще роздивитися Сараєво можна вночі, у цілковитій темряві, коли ілюзії вляглися під вагою мороку. Сараєво покинуте, самотнє, голе, босе, оточене, відчайдушне, неоперене, змокле, змерзле, цвіле, нещасне, рудиментарне, зношене, зголодніле, зневажене, ненависне, непевне, похмуре, меланхолійне, тужливе, лабільне, плаксиве, патетичне, кітчеве, списане, дурнувате, параноїдальне, анемічне, блюзнірське, богобоязке, шляхетне, поблажливе, толерантне, нетерпиме, утрачене й занапащене.

Пиши пропало.

Яких заходів має вжити той, хто опиняється в такому місті?

Треба відстрілятися. Утекти назавжди.

Чи можна втекти від Сараєва?

Чому ж ні?

Від чого в такому разі неможливо втекти?

Від багатьох напастей можна влаштувати досконалу втечу: і від Караджича, і від снарядів, і від мобілізації, і від голоду. Але від себе ще ніхто не зумів утекти. Від себе втекти неможливо. Хоч куди підеш — скрізь на тебе чекає власна нудота. Твоя безвихідь завжди першою дістається місця призначення. І чекає на тебе.

Чи означає це, що тікати немає сенсу?

Не означає. Хто бодай трохи піклується про себе, той подбає, щоб ця зустріч — зустріч із самим собою — відбувалася в якомога приємнішій атмосфері. Сараєво — важке місто, примушує людину думати, а так не годиться.

Порада: тікати якнайдалі.

Що далі, то краще.

ЛІПШЕ НІЧОГО НЕ ПОЯСНЮВАТИ, НІЖ ПОГАНО ПОЯСНИТИ. Справді, усього вдосталь у Божім саду. Знаю чоловіка, який відстрілявся із Сараєва заради дітей. Життя в Сараєві він зносив стоїчно; життя без них ледве терпів. Не розлучався з їхніми фотографіями, безупинно говорив про них, і рідко така розмова обходилася без сліз. Так він страждав. Коли його страждання стало нестерпним — бо всяке страждання, якщо його систематично підігрівати, одного прекрасного дня стає нестерпним, — він гідно попрощався з усіма. Сказав, що ніколи не поїхав би з міста, якби не діти, але їхній поклик сильніший, і тому він кидає все, що має, мусить зрадити свою воєнну біографію, розтоптати себе, він топче всі свої принципи та від’їжджає. З поразкою. Хіба можна було йому не пробачити?

А щойно приїхав туди — забув і про дружину, і про дітей, почав робити те, чого доти не робив, навіть коли жив у Сараєві сам, без них: віддався на поталу блуду, найнебезпечнішому з пороків. Щокроку він випромінював потужну фрустрацію. Діти не могли отямитися від шоку. Він їх майже й не помічав. Був настільки зачарований жінками, їхнім розмаїттям, їхніми запахами, був такий захоплений тим фактом, що от нарешті й він щось робить на цьому терені, аж у тому захваті в усьому зізнався законній жінці. Сказав, що має коханку. Вона подолала це, терпіла заради дітей, як терплять більшість матерів, бо для них діти — не просто виправдання, а щось значно важливіше. Коли ж його захват переріс в одержимість, найвищу стадію жаги, він урешті-решт покинув усіх трьох і пішов до коханки. Тепер живе з нею, як із дружиною, та позаяк фрустрацію заглушити не вдалося — знайшов собі нову коханку.

Коли роздягаю жінок, коли торкаюся їхньої шкіри, коли цілую їх і злягаюся з ними, це єдині хвилини, в які мені вдається втекти від себе, — пояснював він перегодом. Але ніхто не міг зрозуміти, чому він має тікати від себе, а він не умів пояснити їм, що насправді лишився в Сараєві, і те, що тепер походжає Норвегією, і те, що так недбало розбиває жіночі серця, — тільки блідий привид його зі славетного 1992 року. Коли всередині в нього накопичується нестерпно багато страждання — адже страждання, навіть якщо не підігрівати його, одного прекрасного дня стає нестерпним, — він бреше коханці, що пішов до дружини, дружині — що пішов до дівчини, а дівчині каже, що веде дітей на прогулянку. Тоді йде під залізничний міст, сідає там і годинами чекає, доки проїде потяг. А коли потяг проїжджає, він заплющує очі й уявляє, що це насправді Сараєво, на яке сиплються снаряди, Сараєво, устелене килимами зі снарядів.

МІСТО, В ЯКОМУ ЗУСТРІЧАЮТЬСЯ СХІД І ЗАХІД. Мілан Кундера, виїжджаючи з Чехословаччини, був упевнений, що тікає з в’язниці на волю. Згодом він скоригував свою думку. Але не надто, лише трішки. На Сході, — сказав він через десять років, звідавши життя по обидва боки, — у ваше приватне життя втручається поліція, а на Заході — журналісти.

Ми завжди були сумішшю, ніколи повністю Заходом і ніколи остаточно Сходом. За вдалих розкладів це означає, що приватному життю людини не загрожують ні поліціанти, ні журналісти. Та не з нашим щастям сподіватися на такий сценарій (ні-ні, дорогенькі, він тільки для справжніх щасливчиків), тому нас спіткало подвійне прокляття: нам загрожували і поліціанти, і журналісти.

Так було в передвоєнному Сараєві. Ми відкрилися рівно настільки, щоб розгулялися вільні медіа, але ще не достатньо, щоб угамувалася народна міліція. На війні все це стало неважливим, бо міномет позбавив сенсу всі колишні види загроз. Почалося довготривале вмирання. Сараєво практично й не мало шансів у ньому вижити, бо для цього ми потребували би мудрості Сходу, раціональності Заходу, багатства Півночі й шаленства Півдня. Але як вижити місту, де лишилася тільки дещиця слідів отого останнього?

ЧИМ ІЩЕ Є САРАЄВО? Сараєво — це місто, що протікає. На околиці міста є невеличкий отвір. А в ньому вічна тиснява. Одні виходять із міста, інші теж виходять.

Мало хто приходить. Нескінченні колони течуть до свободи. Сараєво подарувало світові найкваліфікованіших посудомийників. Доктори наук, правники, журналісти, музиканти, лікарі, інженери, письменники. Усі вони миють тарілки в Канаді, Штатах, Австралії. Уночі, коли при мінус дев’ятнадцяти намагаюся зігрітися під тонкою, аж прозорою ковдрою, я воскрешаю в пам’яті обличчя втрачених друзів. Я, єдиний, хто в усій цій історії перебуває в безвихідному становищі, жалію їх. Пізніше дізнаюся, що це традиційна форма самообману для людей, які впали у відчай. Вони приписують іншим власні нещастя, аби полегшало.

ТО ЧИ Є ТУТ ХОЧ ЯКАСЬ НАДІЯ? Є, а як без неї. Знамените гасло нагадує: пристосування, а не втеча. Боротьба, а не капітуляція. Що більше обставини згуртовуються проти нас, то дужче виявляється наша внутрішня сила. Ще жодна країна не піднеслася, не очистившись перше у вогні страждання. У найважчі моменти слід робити найсильніші вчинки. Завжди й усюди ставати супроти всіх решта. В історії повно таких прикладів, чудесних і неповторних: коли вже всі махнули на нього рукою, приречений підводить голову й продовжує боротися, долаючи логічні канони та прогнози.

І так далі.

А коли вичерпуються запаси підбадьорливих думок — торбу на плечі та гайда в той отвір. Стільки посуду на нас чекає!

Порада: мити ощадливо, щоб витратити якнайменше мийного засобу і якнайменше води, і щоби посуд при цьому був якомога чистіший. Добра робота: швидко навчитись і легко забути.

ДЕ ВАЖЧЕ, УСЕРЕДИНІ ЧИ ЗОВНІ. Березень 1993 року. Одна сараєвська жінка в паризькому «Ле монд»: «У Сараєві нас постійно обстрілювали, та все ж ми якось жили. Тут, у Парижі, все прекрасно, але моє серце розривається від горя. Я не знала, що серце може так розриватися».

УВАГА! Хто виходитиме останнім, нехай вимкне за собою світло.

КОЛИ НАСТАНЕ МИР

ІЛЮЗІЯ В ДІЇ. Масакра на ринку Маркале була така страхітлива, що після неї четники кілька місяців не насмілювались обстрілювати місто. Настав загрозливий мир. Загроза містилася в знанні про тимчасовість цього миру. Тож тоді Сараєво було містом розгубленим і непевним. Усередині кільця облоги буяла ілюзія життя, в якому немає ні сліду війни. Працюють кінотеатри, крамниці відчинені, на вулицях повно людей, у кафе ще більше, трамваї — переповнені. За кілька днів сараєвські ціни зрівнялися із загребськими. Єдина ознака ненормальності ситуації — вода. Крани сухі. Що другого дня подають воду на якусь годину, і якість ілюзії додатково зростає.

Це те, чого не показують по телевізору. Без благодатного посередництва телекамери ілюзія значно жорстокіша.

За якісь сто метрів звідси — четники. Усвідомлення їхньої присутності глибоко врізалося в кожну жилку міста. Дівчина з морозивом знає, що снайпер може підстрелити її просто під час поглинання солодкої кульки. Мати з дитиною знає, яка небезпека чатує на них, коли виходять надвір. І навіть мати, яка не гуляє з дитиною, яка тримає її вдома, знає, що їхня безпека оманлива, бо від свого снаряда ще нікому не вдалося сховатися. Стільки людей загинуло у власних квартирах. Під ударом снаряда стіни наших помешкань вразливіші від картону. Усі це знають.

Наша проблема в тім, що ми пережили такі суворі дні, аж ця підробка миру здається нам справжньою, справжнішою за все, що було до війни. Це тому, що наша ілюзія — наш кривавий здобуток. Насолоджуючись несподіваним дарунком, ми все-таки знаємо, що страшні дні повернуться. Тому насолоджуємося ще завзятіше, ніж зазвичай. Сидячи за столом у кафе, запитую себе: кого з нас, п’ятьох приятелів, рівно через рік, у цей самий день, не буде серед живих? Пізніше дослідження встановило, що решта четверо думали про те саме.

ЧОМУ МИ НЕ ПОРОЗУМІЄМОСЯ. З позірним миром у місто почали повертатися люди, які виїхали з нього на початку чи впродовж війни. Вони й самі знають, що це не мир, тільки привид миру. Не планують залишатися. Приїжджають, бо їхня туга більша за їхній страх. Наслідком стає трагікомедія нещасних, які зіткнулися з іншим світом. Нарешті вони в місті свого життя. Як то зазвичай буває, непорозуміння цілковите. Після всіх міфів і легенд про зруйноване місто вони очікували щонайменше Хіросіми. Коли бачать те, що бачать, не можуть приховати свій подив. Нам, які всю війну провели в тіні Пале, цей подив здається розчаруванням. Нам здається, ніби вони розчаровані, що місто не зруйноване настільки, як вони очікували.

ОЧНА СТАВКА.

— То місто не таке зруйноване, як я гадала.

Отже, вони ніколи цього не зрозуміють.

Чи треба пояснювати, що розчаруванню тут немає місця, що тут справді були жахливі дні, страхітливі тижні, катастрофічні місяці, безвихідні зими? Загрузнеш у цих поясненнях, потонеш у дискусіях. Дискусії обернуться на суперечку. Суперечка виросте в скандал. Кожен вивергатиме на іншого своє горе. Так між людьми, в яких є любов, але немає порозуміння, проростає нетерпимість.

Іван Ловренович стверджує: «Сараєвців після цієї війни впізнаватимуть за мовчазністю та шляхетністю».

Який захопливий і недосяжний ідеал. Мовчазність як відображення досвіду, якого не переповіси. Досвіду, що видирається з кожної спроби визначення. Шляхетність як результат ледве стерпного знання: знати те, чого не знають інші, і водночас усвідомлювати, що перевага має сенс, лише доки про неї мовчиш.

Варто було б досягти такого рівня самоусвідомлення, на якому внутрішнє задоволення буде єдиною нагородою, якої прагнеш. Але це вже завдання для брахманів, не для сараєвців. Наша марна мудрість не є результатом вибору чи дозрівання; це плід біди. Великої біди.

ТРОХИ ЕМОЦІЙ, ТЕОРЕТИЧНИЙ АСПЕКТ. Зустріч: сараєвці, які пережили війну в Сараєві, проти сараєвців, які своє вистраждали десь у Європі, під вечірні новини «Радіо Сараєво». Нікому в цьому протистоянні не легко. Страждання перших реальні, їх можна помацати. Їхній біль фізичний. Страждання біженців — зовсім інше. Свої муки вони описують як нестерпну тугу, ностальгію, або нищівну нудьгу, або деструктивне каяття. Саме лише розмаїття визначень свідчить, що легко їм не було. Те, у чому вони не хочуть зізнаватися, — їхні страждання несумірні із сараєвськими. І тому це зустріч двох різних світів. Ті, хто прибули з іншого боку, такі вгодовані, рум’яні, свіжі, вони в щирому захваті від цієї зустрічі. А тутешні бідолахи неодмінно розплачуться.

ЗНОВУ ЕМОЦІЇ, ПОГЛЯД ІЗСЕРЕДИНИ. Вона — типова сараєвська жінка. Це означає: досить красива, щоб на вулиці вирізнятися серед інших жінок, і досить розумна, щоби вчасно розпізнати небезпеку. Тому в квітні 1992 року вона поїхала вирізнятися на вулицях Загреба, міста над містами. Жила важко, дорого платила за свій привілей не знати, що таке снаряди. Уперше по двох роках зустрівшись із мамою, не може приховати радість. Мало не верещить від щастя, опинившись на порозі своєї квартири, побачивши, що все майже неторкане, знову відчуваючи мамині обійми і старі запахи. Але її мати плаче.

Через якусь годину те саме повторюється з тіткою. Усе повторюється достеменно, крім одного: тітка плаче сильніше за матір. Це тому, що ми тільки при зустрічі з поверненцями бачимо, як насправді настраждалися. Порівнюючи свою блідість, згорбленість, виснаженість і згаслість із їхньою свіжістю, гостро бачимо, які ж ми насправді нещасні, і плачемо над собою. Той плач свідчить про ступінь згорьованості заплаканого, а ступінь згорьованості можна безпомильно визначити за ступенем схуднення. У цьому конкретному випадку тітка худіша за матір. Тому її стрясає сильніше ридання — настраждалася більше.

НА ВОЛІ. Зрідка траплялися також обернені ситуації, коли привілейовані сараєвці, власники найрізноманітніших оонівських карток, виїздили за кордон. Тоді, навіть якщо це не було в них вродженим, вони дотримувалися згаданого принципу мовчазної шляхетності. Довкола них крутився десяток цікавих. Усі хотіли про все знати, усі про все розпитували. Тут було як прагнення інформації, так і бажання своєю підвищеною зацікавленістю продемонструвати конкретний доказ прихильності й підтримки. Це потрібно для компетентного органу. А кожен сараєвець, який залишився, — такий собі різновид компетентного органу для сараєвця, який виїхав. Якщо зараз він із підкресленою небайдужістю розпитує, може, цей другий, коли повернеться в Сараєво, комусь важливому, комусь дорогому або комусь, хто зважуватиме провину, скаже, що такий-то в еміграції тримався добре і демонстрував підвищений рівень конструктивної зацікавленості. Ніколи ж не знаєш.

Той перший сараєвець, який залишився в місті, загартований багаторічною практикою, осягнув вищу мудрість: ніколи не нападай першим.

— Що там у Сараєві?

— Нічого.

— Як живете?

— Тяжко.

— Фігово було?

— Фігово.

Марна річ, він сприймає цю розмову як вислуховування. Тому емігранти кидаються в контратаку. Виплескують на нього всі свої гризоти. Їм тут важко, довкола чужі люди, ніхто їх не розуміє. Ніхто не знає, крізь що вони пройшли. Нестерпно сидіти в теплі й слухати новини про артобстріли. Якби цю розмову слухав хтось невтаємничений, сторонній, скажімо, з Руанди, він би дійшов до висновку, що весь цей час важче жилося в Загребі, Стокгольмі чи Лондоні, ніжу Сараєві.

Вища мудрість каже: немає користі з мовчання. І зі шляхетності немає. Треба вміти борсатися.

НІНДЗЯ-МЕСНИК. І тоді я вирішив повернутися в Сараєво. Це було важке рішення, таке важке, що ніхто в моєму оточенні навіть не наважився його прокоментувати. Більшість уважали мене божевільним, і тільки одиниці — сміливцем. Але я знаю напевне, що в липні 1995 року то було справді відважним рішенням. Сміливим і ризикованим. Повернутися в місто, звідки всі тікають, можуть лише небезпечні люди. Той, хто робить хоробрі й небезпечні кроки, мусить і вдягатися відповідно. Тому в дорогу я вирушаю весь у чорному, щоб здаватися собі схожим на ніндзю. Це не просто так: ніндзя випромінює особливу енергетику. Кожен, хто в такий момент має змогу лишитися за кордоном, проте повертається в Сараєво, покладається саме на свій особливий енергетичний заряд. Відчуваючи цю мою енергію, більшість пасажирів, які стоять біля автобуса, реагують на мою появу. Всю увагу зосереджено на мені. До мене підходять, зав’язують розмову. Як це може мені не полестити? Питають, скільки їхати до Спліта, чи не буде невдовзі дощу, чи я дивився ввечері матч і таке різне. Очевидно, хочуть задобрити крутого хлопця в чорному. Я терпляче відповідаю, пильнуючи, щоб не поставити під загрозу свою містифікацію. Вбратися в чорні штани й чорну футболку було правильним кроком. Ілюзія руйнується, коли одна жінка, теж у чорному, запитує в мене: «Водію, а куди нам поставити багаж?» Он воно що.

Нищівна поразка. Можливо, я помилився, коли вирушив у дорогу без окулярів рей-бен? Нині людина не може претендувати на небезпечний вигляд, якщо не носить темних окулярів. Тільки вони ефективно сіють страх. Усього решта замало. Недарма кажуть, що диявол ховається в деталях.

Треба бути обачним із визначеннями. Кажучи про поразку, я маю на увазі не свою, але їхню поразку, бо ж усі вони зверталися до мене з неприхованим трепетом. Щоб налякати людей довкола, аби вселити в них страх і вибороти перевагу власного авторитету, чоловік не мусить бути ніндзею. Досить бути водієм автобуса.

П’ЯТНИЦЯ, ТРИНАДЦЯТЕ

ЩАСЛИВЧИК І В САРАЄВІ НЕ ГОЛОДНИЙ.

Е. Д. завжди пильнує, щоб не пройти, боронь Боже, під драбиною, подає милостиню навіть тим, хто простягає руку просто для привітання, хапається за ґудзик, побачивши сажотруса бодай на картинці, у п’ятницю, тринадцятого, ніхто не подужає випхати його з дому, а якщо дорогу йому перебіжить чорна кішка — годинами чекає, доки інший бідолаха першим перетне лінію, яку вона осквернила. Ніколи не б’ється об заклад.

Він має вагомі причини виявляти всі відомі форми марновірства. До війни він ними нехтував. Але під час війни надумав трохи побавитися з цими закономірностями. І справді добряче побавився. Коли вперше пройшов попід драбиною, снаряд влетів йому просто в спальню. Коли прогнав із порога жебрака, не подавши милостині, тієї ж ночі згоріла його машина на парковці. Чорна кицька принесла нещастя з дводенною затримкою: дружина надіслала йому з Німеччини прощальний лист. А коли з одним другом заклався на ролекс, що американці впродовж семи днів розбомблять Пале і встановлять мир, бо Америка завжди була на боці слабшого й захищала демократію, вони вирішили записати цей термін і, коли той спливе, визначити переможця. Записали: була п’ятниця, тринадцяте листопада 1992 року.

Відтоді він ходить без годинника.

ВІРТЕ ЧИ НІ. А ви вже чули, що можна зробити торт без яєць, горіхів, цукру та вершків; що чудовий паштет виходить із рибних консервів, зготованих на вогні зі старих газет; що для освітлення дому досить трохи олії, мотузки, банки, ста мілілітрів води й одного старого сірника; що голод ефективно втамовувати малими, нехай і вбогими трапезами що вісім годин, а тоді робити тридцять шість годин перерви; що можна влаштувати персональний трирічний Рамазан, навіть якщо ти не вірний мусульманин; що старі костюми, давно вже замалі, після такого постування прекрасно тобі пасують; що на вулицю не можна виходити, якщо вибухнув один снаряд, бо другий вже на шляху до тієї ж вулиці; що на вулицю не можна виходити, якщо вибухнули два снаряди, бо буде ще й третій; що виходити можна тільки через дві години після останнього снаряда, бо це певна ознака, що вони перейшли на іншу вулицю; що п’ятьма літрами води можна помити і голову, і ноги, а потім іще змити в унітазі; що водою, якою полоскали зуби, після цього можна помити тарілки (так зване перше, грубе миття), а потім і раковину; що каністра, в якій був бензин, ніколи не буде досить чистою, щоб тримати в ній питну воду, в таких каністрах тримають лише воду технічну, ту, що для миття ніг, прання шкарпеток і змивання в унітазі; що домашня бібліотека — чудове паливо для домашньої печі, що автівка — прекрасний матеріал для виготовлення цієї-таки печі, але піч — лише примара, бо у двадцятиградусний мороз жодна піч не протримає помешкання теплим довше, ніж дві години; що марксистські книжки, якими завжди жертвують насамперед, дуже погано горять, вони геть негодящі, бо надруковані на найкращому крейдованому папері, який погано горить, зате їх можна використовувати як добротну броню, бо вони товсті, і навіть куля не завжди їх проб’є; що скло з великих картин чудово надається для віконних шибок, а самі картини горять краще, ніж можна уявити (краще означає швидше); що оонівські захисні плівки аж ніяк не здатні замінити скло у вікнах; що ролети завжди мають бути опущеними, бо снайпера не цікавлять темні вікна; що штори завжди мають бути щільно запнутими, бо вони зупиняють осколки, які летять здалеку, вже втративши початкову швидкість; що двадцять осколків нічого не означають для автомобіля, коли в ньому не пошкоджено життєво важливих центрів; що авто нічого не означає для свого власника, коли немає бензину; що прекрасну каву можна виготовити з борошна й какао, прекрасну ракію — з рису, а найкращі цигарки — якщо є старі газети й трохи вовни; що важко визначити, що гірше — холод чи спека; і що людина ніколи не має робити ставку на справедливість, бо то нахабна брехня, буцім вона повільна й досяжна? Справедливість така прудка, що нікому й ніколи її не наздогнати.

ДЕРЖАВОТВОРЧІ НАРОДИ. Мій приятель має потребу класифікувати обличчя, які йому трапляються.

Класифікує їх за національною ознакою. Цей — серб. Той — стовідсотковий мусульманин. Отой — точно хорват. Він навіть розробив свою систему псевдокласифікації. Сербам за цією складною системою притаманні сильні квадратні щелепи, вони — головані з випнутими підборіддями. Мусульмани себе виказують поведінкою, жалюгідною винувато-захисною позицією, якої ніхто не любить. У хорватів очі проміняться хитрістю.

Звісно, усе це дурниці, але мій друг не здається. І далі затято класифікує обличчя за етнічним принципом. Це наслідок війни та пережитих страждань, — каже, коли змушений виправдовуватися. Він розробив навіть рідкісні підвиди: югослави, невизначені й решта. Каже, фізичні характеристики — просто орієнтири, вони не є визначальними. Визначальна тут енергія, яку людина випромінює і яку тонка душа — він себе такою вважає — уміє етнічно розшифрувати.

З тим моїм приятелем лише одна незручність: він безпомильно вгадує національну приналежність будь-якої людини аж за десять секунд.

СВЕТР ДЖОНА МЕЙДЖОРА. У цьому світі немає жодного акту, жодного жесту, який не є водночас і повідомленням. Особливо в політиці. Коли Джон Мейджор[26]приїжджає в Сараєво у светрі, а в Белград — у бездоганному костюмі, повідомлення, яке він посилає своїм співрозмовникам і світові, цілком чітке: «Я вболіваю за Мілошевича і не приховую цього». Для нього ми всі «так звані», а Мілошевич реальний. Однак повідомлення — це не тільки те, що ми в нього вкладаємо. У ньому є ще другий шар, переданий самим жестом-носієм. Яке повідомлення в такому разі передає нам светр Джона Мейджора? Дуже просте: що Василь Тупурковскі[27] — не єдина катастрофа, коли йдеться про смак. Ми думали, ніби цей опецькуватий македонець носить найпотворніші светри у світі. Мав з’явитися Мейджор, щоб ми збагнули свою помилку. Горизонтальні смуги, несумісні кольори, давно застарілий візерунок із кіс і джгутів, ушивні рукави, V-подібний виріз, широкий комір і смішний, просто сміховинний комірець старомодної, недоладно дібраної сорочки, що стирчала з-під того светра. Катастрофа з погляду естетики, моди, колористики, та й з усіх решта.

Я ціную людей, здатних вивільнитися з кліше. Кодекс переступу завжди більш викличний, ніж будь-який збірник моральних законів. Можливо, Еюп Ґанич[28] мав прийняти Мейджора в шортах і в’єтнамках, із цигаркою за вухом. У такий спосіб символічний меседж Мейджорового светра було б знівельовано, а шорти Ґанича стали б символом ще потужнішим і знаменитішим, ніж черевики Хрущова.

ДЕЩО ПРО ПАМ’ЯТЬ ЗАГАЛОМ. Людська пам’ять. Найбільша курва та людська пам’ять. Мої спогади зникають. Це той підступний процес, який нашу трагедію редукує, уміщаючи в межі стерпності, хоча всі ми знаємо, що було нестерпно. Ціла війна, усе, що ми пережили, конденсується в кілька картинок: трохи гранат, трохи голоду, кілька виставок, кілька черг по воду, кілька масакр — та й усе.

ЯК ХВАЛИТИСЯ, НЕ ВИКЛИКАЮЧИ ЗАЗДРОЩІВ. Легенда каже, що є одне місто, яке без найменшої провини спокутуватиме гріхи всіх інших міст.

І чогось мені здається, що я знаю таке місто.

А все так безневинно починалося, аж ми прийняли це за якесь тимчасове, минуще страждання, що ним розплачуємося за власні гріхи. А гріхів назбирується, надто коли живеш в ортодоксальному комуністичному місті, яке іншим читало лекції з правовірності. Та коли те, що ми вважали тимчасовим, стало нашим триванням, ми збагнули, що в зовнішньому світі всі зрадили Сараєво, а саме воно зрадило тих, хто залишилися йому вірними. Мій друг Б. каже:

— Розумні тільки ті, хто вчасно поїхали. Ми дурні. Вони побачили світ, вивчили мови, стежили за трендами, сховалися від мін, освоїли нові вміння. А я — що від мого життя лишилося по тому всьому? Яке в мене знання? Незастосовне, брате, незастосовне. Я навчився, пісяючи в пітьмі, влучати в унітаз із першого разу. І куди мені з цим умінням, коли все закінчиться?

МЕДІЙНЕ ЖИТТЯ. Зрештою людям остогидне Сараєво. Це закон, який іще нікого не оминув, і нас не омине. Те, що за нормальних умов дивує, після передозування викликає тільки огиду. Цілий світ крутиться довкола Сараєва, Зубін Мехта[29] у Вєчниці, ООН на аеродромі, новини на Сі-Ен-Ен, тексти, коментарі, виставки, книжки…

І такого достобіса.

Коли явище домінує в медіа, воно набуває своєї ринкової вартості. Ринок не переймається мораллю, дуалістичною природою добра і зла. Ринок починається одразу отам, за сербськими шанцями, у Кіселяку. Після того, як медіа зроблять певний товар достатньо гидким для користувачів, після того, як вихолостять увесь його трагізм або велич — байдуже, — починається ринкове споживання. У Мілані 24 грудня 1993 року у вуличного продавця, чорношкірого, натрапляю на порнографічну касету з назвою «САРАЄВО». От на що нас перетворив Сі-Ен-Ен. Уміст касети рясніє анальними пустощами, комбінаціями втрьох, кунілінгусами, феляціями, але всього цього виявилося замало. Продажі їй гарантує тільки назва. Чорношкірий гадки не має, що означає це слово з семи літер. Каже, касета кльова, глянь, що тут написано.

Сараєво стає брендом, як Бенеттон, Кока-Кола чи Найк.

СЕНС ЖИТТЯ

САРАЄВСЬКА ІДИЛІЯ. Була вже глуха темінь, коли ми вирушили додому, голосно пліткуючи. У час війни немає ходіння, тільки рух; пересування з точки А до точки Б. Але цього разу ми по-справжньому йшли. Усередині сиділо щось важке, що не дозволяло квапитися. Ми кволо переставляли ноги. Снайпер ліниво супроводжував нас усю дорогу. Раз у раз якась міна своїм руйнівним гуркотом ненадовго глушила його, а потім усе звично продовжувалося. Наша розмова була традиційною: спершу трохи про сенс життя, потім про те, з ким трахалася Лейла, і насамкінець про квітень дев’яносто другого.

Колись, на початку війни, я по кілька днів не міг пробитися до своєї квартири. Коли я не там, фізично бракує бібліотеки. Книжки щоразу заспокоюють мене найдієвіше. Я не читаю — сутеніє рано, тільки дивлюся й насолоджуюся. Їхній запах, розстановка, колір, енергетика — усе це врешті-решт дає спокій. Власне, заради цього й створюють бібліотеки. Я здохну від горя, якщо мою бібліотеку спалять, кажу приятелю. А я здохну від горя, якщо мені спалять посудомийну машину, відповідає він, надаючи нашому спілкуванню повного сенсу й кульмінації, яка не терпить заперечень.

РАПТОВЕ ЗДОБУТТЯ МУДРОСТІ. Чоловік, чия квартира згоріла півгодини тому, сидить на камені, курить і, цілком незворушний, каже, що душевний спокій — єдине в цьому світі, за що варто боротися. У квартирі він мав безцінну бібліотеку. Намагаючись з’ясувати причини й глибину його спокою, я усвідомлюю, що майже ідентичну думку прочитав у Міллера чотири роки тому. Тоді я не до кінця зрозумів її. Тепер усе прояснилося. Чоловік говорить із полегшенням людини, яка по-мурашиному наполегливо ціле життя складала маєтність і яку ця маєтність обтяжувала. Аж от Караджич менш ніж за півгодини звільнив його з кошмару. Менш ніж півгодини знадобилося полум’ю, щоб цілком поглинути його квартиру. «Що більше людина тріумфує в зовнішньому житті, — веде думку колишній власник безцінної бібліотеки, — то більше перемагає себе». Десять хвилин тому він витягнув зі згарища два вцілілі аркуші. Тепер витягає кисет, набирає з нього тютюну, загортає в папір, проводить по самокрутці язиком і тоді закурює. «Ось вексель на триста франків, — сказав Барбе». Це було написано на сторінці, яка горіла, з’їдаючи речення аж до першого слова. Це Бальзакове речення було єдиним, що лишилося від його безцінної бібліотеки. За якусь мить він скурить і його, а тоді, звісно, остаточно збагне, що означає душевний спокій і тріумф внутрішнього над зовнішнім світом.

А ТЕПЕР ДЕЩО ПРО СЕНС ЖИТТЯ. Жест найвищої уваги: у подарунок я дістаю паштет. Трохи згодом за мізерну ціну купую дві булки. Паштет можна розділити на дві частини, і це означає от що: я повечеряю половинкою пісної булки, на сніданок — ціла булка й половина паштету, обід — половина булки й половина паштету. Чи уявляє бодай хтось у цьому світі, що це означає — коли людина має наперед три гарантовані страви? Це прямий зв’язок із майбутнім, контакт зі світлими часами. Безсмертя.

Війна лише розгоряється, і я боюся, що їжа стане єдиним предметом наших міркувань, єдиним сенсом життя і єдиним екзистенційним мотивом. На щастя, процес свідомої редукції довоєнних потреб успішно завершено. Організм якось переживає день із двома жалюгідними прийомами їжі. А якщо комусь випадково вдається поїсти тричі — це в Сараєві на початку 1993 року вважається справжнім збоченням, сатурналіями, бенкетом.

Тільки трохи довше поголодувавши, людина усвідомлює, усім своїм єством усвідомлює (вартісні лише відкриття, випробувані на власній шкурі) правдивість Леонардової мудрості про те, що ми, мовляв, звичайні машини з виробництва гною. Дорожні затори у великих містах, модні покази, рекламні вогні, війни, залицяння, університети, автомобілі, ацетон, гуманітарна допомога, екологія, щоденні газети, військова інтервенція, релігія, висока література, Бенеттон, пластик, масові вбивства, телебачення — усе це існує заради трьох прийомів їжі, і все це набуває повноцінного сенсу тільки наступного ранку, під час медитації на унітазі.

ПОХМУРІ ЛЮДИ, АБО КОЛИ БАЧУ ТЕБЕ В ТУНЕЛІ. Уночі, коли за п’ять до десятої повертаюся додому, зіштовхуюся з силуетами, які квапляться в тій самій справі. З десятої комендантська година, і ми всі поспішаємо. Темрява абсолютна, силуети розпізнаю лише за звуками, які вони видають, і сигналами, які надсилають. Одні постійно відкашлюються, інші насвистують, не знаючи, бідолахи, що це найпевніший спосіб накликати дідька на свою голову, треті дзенькають ключами. Це знак-попередження, застереження від зіткнення з проявою, що рухається в протилежному напрямку. І тоді, у цьому місті, де живуть понад триста тисяч нещасних, один нещасніший від іншого, і в цій пітьмі, де навіть сови зіштовхуються, впізнаю силует. Кличу його на ім’я, людина чемно відгукується.

Потім цілими днями міркую про це. Мій зір так загострився, що час уже замислитися про еволюційні відхилення. Адаптацію до постцивілізаційного життя завершено. Це не дурничка якась — упізнати людину в такій пітьмі. Ми навіть не усвідомлюємо, які сенсори активувалися в нас за три роки життя без електрики.

Це називається зворотною еволюцією, поверненням у колишні життя. Знаю, я живу в місті, що випадає з когорти всіх інших міст. Воно протистоїть всім іншим. Це не дурничка якась — зустріти приятеля о такій порі, у такому місці, на такій війні.

Я обережний із цими деталями. Не захоплююся жодною з них, кожна відмінна від моїх про неї уявлень. Чоловіка, якого впізнав у темряві, удень посеред вулиці я не помічав, хоча ми зачепилися мимохідь ліктями. Отже, активувалися сенсори пітьми, а завмерли ті, що реагують на денне світло.

Якщо ти впізнаєш когось уночі, але не бачиш удень, задумайся над власним життям. Це означає, що пітьма — твоя реальність, а життя впродовж дня — лише ілюзія.

Так само я не захоплююся містом, де все це відбувається. Місто — це тільки урбаністичне середовище, в якому людина може почуватися відчужено в будь-яку пору доби та в будь-якій точці.

А все, де так не є, — лише нікчемне містечко.

ДІАЛОГ НА ЧУЖИНІ, АБО ВПІЗНАЮ ТЕБЕ ЗА МОДЕЛЛЮ:

— Бачу, ви родом із Сараєва?

— З чого видно, що я родом із Сараєва?

— Ваші тексти сповнені сексу й крові.

— Але я більше не пишу про секс.

— Отже, залишилася тільки кров.

ДИЯВОЛ ХОВАЄТЬСЯ В ДЕТАЛЯХ. Правила пристойності вимагають, щоб той, хто їсть сандвіч, запропонував іншому. Правила пристойності поширюються й на того іншого: йому годиться відмовитись від пропонованого. У такий спосіб форми дотримано, а суті не зашкоджено. Сандвіч до останнього шматочка належить своєму власнику. Можна було обійтися без формальної пропозиції, адже відмова, на яку розраховують зі старту, дає той самий результат, що й непропонування взагалі. Але форма є форма, тут важить не сенс, а церемонія.

— Хочеш трохи?

— Мені не можна, дякую.

Отже, у мирний час усе зводиться до осмислення форми. Війна — зовсім інша річ. Війна — це деструкція. Коли розв’язується боротьба за виживання, форма страждає передусім. Коли починають стріляти, власник сандвіча вже не пропонує його довколишнім, бо ж війна і не час для церемоній, натомість довколишні просять у нього самі, бо ж війна, і ніхто не переймається манерами. Тому він їм відмовляє — бо ж війна, не час для принципів. І все знову так само, як у мирні часи, сандвіч лишається тільки йому. Ось воєнна версія наведеного вище діалогу:

— Дай трохи.

— Не дам.

НАШЕ НЕЩАСНЕ ЖИТТЯ. Що означає бути приреченим на нещастя? Це коли людина восени 1991 року, передчуваючи нависле над Боснією лихо, зі стурбованим лицем злітає із сараєвського аеропорту, з літака востаннє кидає погляд на рідне місто, а за сорок вісім годин, щаслива, осяяна небаченою веселістю, приземляється в аеропорту Кігалі[30].

А ЯКИМИ Ж МИ БУЛИ СТРАТЕГАМИ. Ліпше бути дурним, коли треба, ніж розумним, коли не треба. На дверях однієї крамнички досі написано: «ЗАРАЗ ПРИЙДУ». Усе було би гаразд із цим повідомленням, якби його не було написано тоді, коли було написано, — шостого квітня 1992 року.

КАРАДЖИЧ

Я — МУСУЛЬМАНИН, ТИ — СЕРБКА. Зустріч із Біляною Д. Вона художниця. Ми не бачилися від початку війни. Колись годинами розмовляли про Пікассо, про митців-гедоністів і митців-аскетів, про спорт і художню літературу. Безтурботність отих розмов із мирного часу нині здається збоченням. Між цією та попередньою зустріччю ми пережили пекло: тисячі снарядів, убиті поодинці та масово розстріляні, згорілі пошта, пологовий… Історія Сараєва — це історія великих нещасть, які навідували місто: чума, пожежі, війни, Караджич… Тепер нам обом зрозуміло, що розмова не може продовжитися з того місця, на якому припинилася під час минулої зустрічі. Нинішня зустріч просто волає про потребу у визначеннях. Спершу сказала вона: мовляв, гидує всім, що вкладається в межі назви «Югославія», що більше ніколи туди не поїде, що вона — духовно зламана людина, вигнанка. Тоді вже я сказав, що ніколи не буду ненавидіти когось тільки тому, що цей хтось — серб, що в неї немає причин просити в мене вибачення, бо вона жодною своєю думкою не долучилася до вбивств дітей на вулицях Сараєва, що я ненавиджу тільки Караджича, Колєвича й оту її тезку[31], та й навіть тут не певен, ідеться про ненависть чи зневагу. Тільки отак визначивши речі, ми змогли розмовляти далі.

ХТО СТРІЛЯЄ? Кожне місто, навіть не усвідомлюючи цього, у своїх нутрощах плекає малого Караджича. Тому поетів слід тримати під посиленим наглядом. Щойно котрийсь відростить волосся та почне римувати «міста» й «глиста» — ось і він.

Караджич каже, що ми самі себе обстрілюємо. Він належить до не знаної досі категорії терористів, які свої вчинки приписують власній жертві. Коли його поліція на підступах до міста заарештовує якогось автентичного сараєвця, з нього вибивають не інформацію, а зізнання — буцімто ми самі стріляли снарядами по ринку Маркале, по вулиці Васи Міскина, по Аліпашиному полю. Караджич — незріла особистість. Про його незрілість свідчить лють; він лютий, бо ніхто не вірить у його історію про місто, що саме обстрілює власні вулиці. Усе це може призвести до шизофренічної ситуації, коли він, аби довести, що таке можливо, одного прекрасного дня сам обстріляє Пале.

ВІРА — ЗАБАВКА ДЛЯ ДУРНІВ. У ті дні всі тільки й говорили про якесь перемир’я. Одного прекрасного дня війну в Боснії почнуть описувати як низку недотриманих перемир’їв. У розпал цієї історії, яка здавалася неймовірною (і саме тому ми так шалено в неї вірили, адже людина, утративши віру в можливе, починає вірити в неможливе), так от, у розпал цієї історії я зібрався з силами й увімкнув транзистор. Батарейки на останньому подиху, та коли й справді мир на порозі, я не шкодуватиму. У транзисторі — новини, а в новинах усміхнений, задоволений, самовпевнений лорд Оуен каже: «Цього разу Караджичу можна вірити». Доти Караджич не дотримав жодної обіцянки. Після того — так само. Я вимкнув транзистор. І тоді прилетіли дві гранати. Як завжди: приголомшливий, руйнівний досвід звуку, крові й болю. Спершу кричать діти. Потім вищать автомобільні шини. Хтось везе поранених до лікарні. По всьому чути тільки жіночий лемент.

Наступного дня на вулиці ніхто не лаяв Караджича. Від нього не очікували іншого. Усі лаяли Оуена. Його помилку неможливо було пробачити. Він запропонував можливість довіри до того, кому в жодному разі не можна вірити, і показав ілюзію надії людям, для яких жодної надії вже не було.

УСІ ПЕРЕМИР’Я ОДНАКОВІ. На Добринє з Лукавиці прилетіло три снаряди: дев’ятеро мертвих і тридцять шість поранених. Усе через те, що напередодні Караджич оголосив «олімпійське» перемир’я. Саме те античне перемир’я, що греки вигадали на час ігор. Караджич наслідує греків, навіть античних, але не наслідує перемир’я. Йому бракне сили цього дотриматися. Він наркоман, і дози в нього криваві. Там, у Пале, кожен такий обман святкують із нечуваним розмахом. Це тобі не абищо — стільки разів поспіль когось обдурити.

Підступною є тільки та людина, яка здатна обдурити наївного сто разів. Наївними є тільки ті люди, які й після сотого обману вірять підступному. Отак із Караджичем і сараєвцями. Наше прокляття в тому, що ми не мали вибору, мусили виходити надвір і тоді, коли міни сипались одна за одною. Двоє дівчаток утратили по нозі, одна — ногу й руку. Треба чути, як диктор це вимовляє — наче вони черевички загубили.

ДИКУНСЬКИЙ АКТ. Грудень 1993 року ми завжди пам’ятатимемо як час найжахливішого досвіду з мінами. Вони падали на місто звідусіль, без будь-якої логіки, без розкладу. Люди не мали жодного способу захиститися. Ті, хто не виходили, охоплені страхом, гинули вдома, зненацька, уражені осколками чи силою вибухової хвилі. Детонація — страхітливе явище, від якого гинуть так само потворно й так само боляче, як і від власне розриву міни.

Щодня на місто падало в середньому десять тисяч снарядів. Важка цифра, важкі часи. Тому завжди пам’ятатимемо, як невідь звідки, наче й справді нізвідки, у місті знайшлися три снаряди, і наші, безсилі від такої нерівності в озброєнні, люті від такої немочі, вистрілили ними по Грбавиці.

І тоді стався шок. Нас, звиклих до безперервного артобстрілу, до його постійної течії, шокував шок, що його спричинили ті три снаряди на сербському боці. Їм буквально заціпило. Виявилося, що вони не здатні були витерпіти й тисячної частки того лиха, якого завдавали іншим. А чого точно ніколи не забудемо — то це слів Ріста Джоґа на телебаченні Пале. Не приховуючи гніву, ненависті, страху, відрази, усього, що мав би приховати той, хто готує та начитує новини, Джоґо назвав цей ексцес із обстрілом Грбавиці, окупованого сербами сараєвського кварталу, так, що довіку не забудеться, — дикунським актом.

ГЕНОЦИД

БУТИ БАТЬКОМ. Цілу весну 1992 року ми дивувалися. Невже існує в цьому світі хтось, здатний стріляти в дітей? Багато малюків постраждало, доки Сараєво збагнуло: так, існує. Квітень у цьому сенсі був найнебезпечнішим. Гадалося, що обстріли міста — лише тимчасове непорозуміння, і то тільки питання часу, коли все залагодиться. Аж тоді, одного тяжкого вечора, вечірні новини розпочалися сюжетом про дівчинку, яку сербський снайпер підстрелив, коли та бавилася в парку. Саме так: війна нависла над Боснією, небачено жорстока, а діти все ще бавилися в парках.

Камера показувала дівчинку, яку везли в операційну. Її великі очі, наляканий погляд неможливо забути. Вона озиралася на батька, який стояв у коридорі геть розгублений. Коли вона зникла за дверима, до чоловіка підійшов телерепортер. Запитав, що сталося. Батько від матері відрізняється тим, що завжди раціоналізує ситуацію, не віддається на поталу емоціям, навіть коли життя його дитини під загрозою. Охоплений горем, батько дівчинки промовляє на камеру найсуперечливішу фразу цієї війни:

— Я не знаю, що то за людина може стріляти в дитину. Не можу цього зрозуміти. Я хотів би з ним якось на каву піти, аби збагнути, що ж він собі думає…

Відтоді минуло багато років. У Сараєві не вщухає полеміка щодо того вислову. Він хотів би піти на каву з чоловіком, який підстрелив його доньку. Одні вважають його ідіотом, інші впевнені, що всю велич поняття «людина» зосереджено в його фразі. Перші називають її монструозною, другі — чудесною. У цій полеміці немає переможців, що підтверджує: цей вислів, хай оцінений негативно чи сприйнятий поблажливо, є сутністю Боснії. Тієї Боснії, яку щодня нищать. Згодом повідомили, що в лавах Армії БІГ загинув батько дівчинки, і ніхто вже не переймається. Смерть стала рутиною. Рутина завжди нудна, тож після звістки про його загибель більше нікого не цікавить, що буде з дівчинкою. А батько її існує тільки в дискусіях, із яких йому не вільно піти.

ПОСЕРЕД САРАЄВА, ПОСЕРЕД ЗИМИ. У грудні смеркає між 16:00 та 16:30. Струм незворотно зник іще в червні. Останні надії ми облишили в липні. А якби минулого січня хтось нам сказав, що 1992-й так закінчиться, ми не повірили б.

Вибір видів активності в пітьмі неопалюваного приміщення зведено до мінімуму. Лягти, загорнутися в ковдру й слухати звуки ззовні. Ані руху, ані думки. Надворі життя, повнокровне, насичене, небезпечне. Якщо не падають гранати, там панують звуки, що їх видають діти.

На одному закритому, від снайпера закритому, подвір’ї діти бавляться в геноцид. Важко збагнути механізм їхньої гри. Уся фішка в переконливості. Гра має сенс тільки тоді, коли є переконливою настільки, аж актори в ній забувають про гру, сягають того рівня ентузіазму та відданості, на якому розчиняється межа між реальністю й вигадкою. У геноциді це означає, що жорстокість, притаманна хлопчикам, має бути справжньою, щоби страждання, призначені дівчаткам, теж були справжніми. Нагору, до темної кімнати не долинають звуки, що їх видає чоловіча команда в грі, натомість дуже добре чути такий відчайдушний, такий справжній, такий моторошний крик дівчинки, яка благає:

— Не треба, прошу вас! Не треба, будь ласка, не треба…

ПРИРЕЧЕНІ НА ПРОВИНУ. Найлегше жити на Соколаці, обстрілювати місто й убивати людей. Тут немає жодної дилеми. Тільки питання: чи добре звірено координати? Унизу, в Сараєві, дилеми просто нестерпні. Хай що люди зроблять, наражаються на запитання без відповіді. Людина завжди когось уражає. Треба бути болісно обачними. Забагато ран послали нам згори; якщо самі образимо когось, це буде непростимим. До переліку таких непростимих помилок можна долучити й твердження, ніби тут ніхто не боїться смерті, тільки інвалідності. У людей, які залишилися інвалідами, відбирають надію. Чи мають вони право на надію? У подвір’ї бавляться діти. Галас звичний, а от їхня енергія — ні. Її значно більше, ніж може витримати подвір’я. Це тому, що вони рідко виходять, і акумульована вітальність із часом виливається у фрустрацію. Перед під’їздом в інвалідному візку сидить хлопчик і дивиться, як вони бавляться. Він серед них найкрасивіший. Такими були всі сараєвські діти до війни. Усім своїм єством він бере участь у їхній грі. Захоплений щонайменше так само, як ті, хто бавляться. Різниця лише в тому, що вони бігають, а він сидить і ніколи вже не побіжить, він приречений на це обмеження. Пройти повз нього, не відчувши провини, майже неможливо. Кожен, хто має обидві ноги і не почувається винним поруч із ним, даремно провів у Сараєві час війни.

БУДЕННА РОЗМОВА. Життя розгортається в паузі між двома снарядами. Коли в одній із таких пауз я набирав у каністри воду, до мене підійшов десятирічний хлопчик Діно. З їжею сутужно, тож на зріст він — як добре розвинений семиліток. Худенький, згорблений, у чуприні перші сиві волосини. Питаю, чи всі в нього живі-здорові? Каже: «Так, тільки мама померла, бабуся загинула, тата позавчора поранили в ногу, а сестра в лікарні, у неї жовтяниця».

ЛИМОНКА. У моєму будинку один хлопчик дістав прізвисько Лимонка лише за те, що не зміг точно визначити на слух калібр снаряда, який п’ять хвилин тому влетів у подвір’я. Він сказав, що то була ручна граната — «лимонка», а то був снаряд вісімдесят п’ятого калібру.

Так тепер у Сараєві з’являються прізвиська.

Так нині в Сараєві ростуть діти. Кожна дівчинка пройшла більше вогневих хрещень, аніж Рембо. Тому, переглядаючи фільми, вони з підозрою спостерігають за сценами, що не доросли до їхньої реальності. Вулицею йдуть двоє хлопчаків:

— Ти за кого вболіваєш?

— У війні чи у футболі?

КОРОЛЯ ТОМІСЛАВА

ТРИПАЛІ ЛЮДИ. Вона живе в кварталі Брека і щодня ходить на роботу. Сходить в місто вулицею Короля Томіслава. Єдина проблема цієї вулиці — уздовж вона цілковито відкрита до Требевича. На Требевичі — сербський снайпер. Він сидить у своєму гнізді, дивиться в оптичний приціл і переслідує жертву. Вулиця Короля Томіслава рясніє людьми, і він обирає прискіпливо. У фіналі вирішальною стає деталь. Вона це добре знає і прагне усунути все, що може його роздратувати. Не носить сережок. Не користується рум’янами. Помаду можна, уже коли прийде на роботу. Якщо нафарбувати губи перед виходом, можна стати помітною. Куртка в неї сіра, тут без проблем. На жаль, цього замало, і вона це добре знає. Не досить усунути дрібниці, які можуть його розізлити, треба знайти щось, щоб задобрити його та примусити вбити когось іншого, може, навіть її коханого, з яким вони разом щодня сходять у місто. Аби не її.

Але складно придумати таку деталь.

Та немає нічого неможливого, коли йдеться про життя.

Однієї ночі, уві сні, вона нарешті придумала.

Опиняючись у верхній частині вулиці Короля Томіслава, вона кладе руку на груди, при цьому випростує великий, вказівний і середній пальці, а безіменний і мізинець згинає. Православні хрестяться трьома пальцями, і в цій війні перетворили свій жест на символ. Розпізнавальний знак. На це вона й розраховує, складаючи їхній знак на грудях. А що звати її Алма і що за суттю вона ідеально підходить снайперу, не має значення. Ні в кого на лобі не написано, якого він віросповідання, і цим варто скористатися.

ЕМІНА. Еміна живе у Швеції. Вона біженка із Сараєва, поїхала 1992 року. Було тяжко, довкола вибухали снаряди. Голод, холод, безвихідь. Одну сестру поранено, другу вбито у Зворнику. Треба було мати зв’язки та перетнути аеродром у ті холодні грудневі дні. Вона мала. Зробила б що завгодно, аби тільки вирватися з приреченого міста. Його називали містом без майбутнього. І вона втекла. Тепер — у Стокгольмі, вже два роки працює продавчинею, клієнти її цінують, і на перший погляд усе добре. А поза тим першим поглядом, якщо трохи зазирнути їй у душу, там зяє порожнеча. Вона гине за Сараєвом. Її туга така якісна, що не дає їй зібратися й почати нове життя. Вона постійно розривається між планами, пов’язаними зі Стокгольмом, і спогадами, пов’язаними із Сараєвом. Думає про все, крім повернення, бо вдома, усі їй кажуть, просто нестерпно. Коли й туга її стає нестерпною, вона вирішує: ще один-єдиний раз поїде в рідне місто. План розумний: вона туди поїде, гарантовано розчарується, поквитається з минулим життям і тоді, позбувшись тягаря, нарешті почне все спочатку в Стокгольмі. Тільки так і можна вирушати в нове життя. Майбутнє сміливо зустрічають лише ті, хто належно зведе рахунки з минулим. І саме тому в Сараєві вона пережила тотальне жахіття. Коли приїхала й побачила, що люди живуть тяжко, проте сміються, на відміну від Швеції, де життя легке й печальне, вона нічого не розуміла. Була вражена, зрозумівши, що в Сараєві на кожному розі є те, чого вона безуспішно шукає: у цьому місті є все, чого немає в Стокгольмі. Повернулася нещасна, роздерта суперечностями ще сильніше, ніж до від’їзду. Хто забуває рідний край, каже Карачич, той має готуватися до поразки, бо рідний край знайде спосіб нагадати про себе. Ті запахи й барви ніколи не помирають, і людині треба мати великий талант, щоби вдало зректися рідного міста. Еміна була не такою, вона була просто нещасною, і тому для неї немає зцілення. Вона ніколи не повернеться туди, де їй місце, і ніколи не проросте під тим небом, яке над нею тепер. Її крик чутно аж у Сараєві, заглушити його можуть хіба вибухи снарядів. Звуки — це те, що руйнує наші ілюзії.

ІВАНА. Івана живе в Канаді. Туди вона приїхала цілковито підготовленою — досконало знала англійську й усе про комп’ютери. Одразу одержала трикімнатну квартиру й роботу, одразу купила машину, її дитина одразу яскраво відзначилася в школі. Сараєвські діти скрізь, хоч куди поїдуть, першого ж року демонструють свої переваги. Вона боялася тільки одного: ранку, коли прокинеться і збагне, що все було тільки сном, що вона й далі живе на Добрині, у будинку номер п’ять, зусібіч стріляють, а малого вона побачить невідь-коли. А коли розуміє, що Канада — не сон, що вона таки там, а дитина з нею, — її накриває. Бере телефон і годинами намагається додзвонитися на свій колишній номер. Коли нарешті пробивається в Сараєво, крізь ридання питає людей, які живуть у її квартирі: якого кольору кошичок для хліба і чи стоїть він іще на кухонному столі? Усе її безмірне щастя розбивається об цю деталь. Наступного ранку не може збагнути, чому це коїться, чому вона так стрімко втрачає контроль над собою. Потім упродовж багатьох днів вона спокійна та стабільна, так звана «щаслива», допоки знову накотить і рука несвідомо потягнеться до телефона.

ВЕЗІРА. Везіра лишилася в Сараєві. Живе тяжко, настільки тяжко, що в ній давно померла навіть думка про усмішку. Нелегко витримати три роки в місті, яке позбавили майбутнього. Везіра гасне і має одне тільки бажання — кудись утекти. Аби ж їй поїхати кудись далеко, у Канаду, у Швецію, назавжди забути про це місто й останні три роки — не було б у світі нікого щасливішого за неї. Вона точно знає, де відшукати щастя. Щастя там, де не летять гранати, де водогони наповнені водою, а більшість людей не знають, навіщо потрібні каністри, де неонові реклами цілу ніч блимають в очі, де в газетах пишуть про здібності сараєвських дітей. Це те, чого вона хоче, і більше нічого в житті їй не було би треба. Вона мало вимагає, навчилася терпіти. Єдине, чого терпіти не може, — ностальгійний лемент людей, які вже відстрілялись із Сараєва і не розуміють, як їм пощастило.

УПЕРШЕ БЕЗ БАТЬКА В МЕЧЕТЬ. Коли сказав їй, що наступного ранку йде на Іґман[32], вона вже знала, що більше його не побачить. Коли по обіді вони із сином валялися, і малий ходив йому по спині — це називали масажем, — вона відчувала нездоланну потребу взяти ножиці й відрізати пасмо його волосся. На згадку. Не наважилася, щоб не виказати свого передчуття. Уранці, коли він ішов, удала, ніби спить. Коли нахилився, щоб її поцілувати, і далі прикидалася. Коли вийшов, заплакала під ковдрою. Сльози душили її. Коли ввечері їй повідомили, що його рознесло гранатою при спробі заскочити в шанець, вона продемонструвала свою силу. Залишилася спокійною. Серце її розривалося, та ще на початку війни вона пообіцяла йому не плакати, якщо з ним щось трапиться, лишатися сильною та берегти малого. Тепер дотримання обітниці стало її найважливішою справою. Вона з острахом увійшла в дитячу. Потрібна величезна сила, щоби повідомити дитині про смерть батька. Та ліпше сама скаже синові, ніж він дізнається у дворі від інших дітей. І навіть те, що здається милосерднішим рішенням, болить, коли треба його озвучити. Вона ледве вимовила ті кілька слів. Себе взагалі не чула, то був чужий голос, що долинав іздаля, дуже скоро заглушений дитячим криком. Малий заходився криком, кликав батька. Крихітне дитяче тільце тремтіло від болю. Тепер у нього попереду пришвидшене дорослішання. Усі довкола стояли розгублені, ніхто не знав, що робити. Малий просто кликав тата. Вона — та, що вважала себе сильною, — не витримала. Вибухнула тяжкими риданнями. Тоді відбулося геть неочікуване: хлопчик узяв її за руку й сказав, щоб не плакала, адже вона обіцяла татові, що буде сильною, і мусить дотримати обіцянки. Відтоді їй щоразу вдавалося стриматись, навіть сім метри над рівнем моря, одна з локацій зимової Олімпіади 1984 року. 1993 року тут точилися жорстокі бої між боснійськими та сербськими військами. днів по тому, коли малий після хатми[33] простягнув їй згорточок. «Це дав мені тато, коли йшов, і сказав, щоб ти тримала це між фотографіями». У згорточку було пасмо його волосся.

ТИСЯЧА Й ОДНА НІЧ. Шостого квітня їй виповнилося шістдесят три роки. Швидко минули ті літа, наче в одні двері ввійшли, а в інші вийшли. Діти розлетілися світом, онуки — разом із ними. Вона живе спогадами про них і тяжкою працею. Встає о шостій. Розвиднюється аж о сьомій, але їй це запізно. Сутенітиме о п’ятій, день закороткий для всього, що треба зробити.

Отакий розпорядок дня: за п’ять до шостої підсвідомість надсилає їй сигнал, що час прокидатись. Якщо підсвідомість запізниться, то четники — ніколи. Щоранку точно о шостій, так точно, що годинники звіряти можна, вони вистрілюють першим снарядом. О 6:05 вона питиме чай. М’яти назбирала влітку, насушила восени, а питиме цілу зиму.

О 6:20 вона готова виходити. Потрібно: притягти дров, сходити в муніципалітет по гуманітарку, піти до ADRA[34] (аби тільки переконатися, що для неї нічого немає), піти на ринок (аби тільки переконатися, що нічого не може купити), потім натягати води, помити посуд, наладнати олійний світильник на вечір…

Якщо обійде всі гранати й уникне всіх снайперів, знову вдома має опинитися близько третьої. О 15:05 сяде писати: «Дорогі мої діти, у нас тут усе гаразд. Якось жити можна. Найбільше переймаємося за вас. Як ви там? Чи маєте їсти, чи ніхто не кривдить?» О 15:50 розкладе ліжко, поки ще видно. О 16:00 ніч перейде в рішучий контрнаступ. О 16:05 вона покладе два поліна в піч — рівно стільки, щоб дихнуло теплом у кімнату. О 16:20 поправить у світильнику ґнотик, доллє олії та запалить вогник. О 16:30 вогонь у печі напевно погасне. О 16:40 світильник відмовиться слухатись. О 16:41 вона загорнеться в ковдру й стане біля вікна. Надворі нічого не видно. Тільки чути. Чути відлуння війни. Хтось удалині стріляв. Хтось поблизу плакав. Щойно почався чийсь похорон. О 16:50 вона поїсть, перший і єдиний раз за день. Надворі останні недобитки дня капітулюють перед темрявою. Ніч нападає всіма доступними засобами. Зуміла захопити стратегічні позиції: передпокій, кімнату, вікно. Десь удалині бахнула стоп’ятдесятп’ятка. На горі працює артилерійська установка.

О 16:62 вона повернеться і вкладеться в ліжко. О 17:00 увімкне транзистор. Батарейки ледь-ледь дихають. Тоді вона знову встане, пройдеться кімнатою. Темно, але вона знає все напам’ять. Та й це їй набридне, повернеться в ліжко. Час тече тоненькою цівкою. Потім розірветься остання того дня граната. Рівно 19:00. Вона засинатиме, читаючи суру Аль-Аср[35], щоб Аллах зласкавився, дав її дітям їжі, і щоб їх ніхто не кривдив. Прохання залишається висловленим наполовину. Сон зі знайомих укріплених позицій вдирається в її молитву.

ХУДОЖНИК

СЕКРЕТ У ПРИСТРАСТІ. Він мій родич. Те, що раніше люди його не зауважували, не визначали як гідну уваги особистість, — їхня проблема. Це свідчить лише про те, як у них погано зі сприйняттям світу: щодня було безліч доказів його винятковості. Але я вже казав, люди сліпі. Мусило статися все те, що з нами сталося, і він мусив творити чудеса, аби вони зрозуміли, що він і до війни був непростий.

Зараз відвідую його в лікарні. Лежить там із високою температурою, причина невідома. Температура 40,5. Від такого навіть коні дохнуть, а він сидить і запально просторікує. «Тільки мир гірший за війну!» — заявляє і дивиться на реакцію слухачів. Перш ніж усе це заварилося, він був художником. Малював чудесні картини, такі чудесні, що на його заробіток жила вся сім’я. На початку дев’яностих це було нелегко, це означало, що автор справді вартісний. Він самоук, але з картин цього не було видно. Був самоуком, бо не приставав на офіційні методи навчання. Вбачав у них щось глибинно образливе для свого шляхетного внутрішнього світу.

Війна перервала його на ходу, як і всіх успішних людей у цій країні. Не було нікого, хто тоді не розпочав би якоїсь справи і кого весна 1992-го не зупинила б у переможному поході до успіху. Ніхто навіть міркувати не наважується, якою була би Боснія, якби не війна. Швейцарія? Монако? Коли почалася війна, люди забрали творчий потенціал із собою: хто за кордон, а хто — у фронтові шанці. Він, організовуючи й утримуючи оборону найкривавішого, найтяжчого з усіх рубежів, унаочнив, на що здатен художник. Показав, якими можливостями наділено творчу людину. Він, хто створював на полотні нові світи, ідеально влаштовані, тепер дістав шанс перейти у цей, реальний світ і досконало облаш-тувати саме той його закуток, де ідеальний устрій у принципі неможливий. Але суспільство за те й шанує митців, що вони роблять неможливе. З нічого вміють створити щось. «З лайна зліпити кулю», — сказав би він сам, послуговуючись дещо брутальнішою лексикою, ніж годилося б. Ця його брутальність мала приховану функцію: за її допомогою він міг без надмірного самовихваляння продемонструвати власну надзвичайність. Нещасний, який цьому протистоїть, і гадки не має, в яку втрапляє пастку, викликаючи подальше виверження унікальних фактів, неймовірних тез і смаковитих образ.

Він зробив неможливе можливим, коли спромігся зі жменькою людей і купкою зброї захистити той рубіж. Один американський журналіст недарма писав: «Вони, може, і не найкращі солдати, проте, безсумнівно, найкращі бійці, яких я бачив». Досконале визначення. Він, художник, не зобов’язаний був знати все про порядок вітання чи стройовий крок. Але в процесі опанував головні знання. «Ми їх так були накрили, аж вони казали, буцім нас дві тисячі. А нас було восьмеро». Ця його історія стає звичайною для боснійської війни. Країну ще не захоплено остаточно завдяки людям, які вміють ніщо перетворювати на щось. Побачивши, якими непідготовленими входимо у війну, він закинув усі старі одержимості й віддався новій. Потім усе йшло легше, хоча бували і незрівнянно важчі ситуації. Такого досвіду не запропонує жодне мистецтво, його можна тільки здобути на війні. Важкість тієї чи іншої ситуації не вимірюється її складністю. Важкість будь-якої ситуації визначає обсяг пристрасті, у неї вкладеної. Він трансформував свою пристрасть художника в пристрасть воїна.

Живопис, хай якою глибокою обсесією він був, ніколи не надасть людині тієї одержимості, яку дає війна. Лише в боях він пережив найвищу пристрасть, якої прагнув як художник, і немає такого миру, що відтворив би цей його досвід.

ПЕРЕЛЮБ Я НАЗИВАЛА БИ ШЛЮБОМ

Я, ДЖАНА. Того вечора святкували мій двадцять п’ятий день народження. Сам знаєш, які дні народження під час війни: багато людей і свічок, мало їжі й напоїв. Замість торта переді мною поставили на стіл тацю з ланч-пакетом із гуманітарки. Не знаю, хто це придумав, знаю тільки, що вийшло зворушливо. Рис із курятиною, соус, сірники, волога серветка. У центрі стриміла свічка. Дмухаючи на неї, я загадала, щоб якнайскоріше настала свобода. Не смійся, був дев’яносто другий рік. Тоді всі ми зреклися особистих бажань на користь суспільних. Тоді нам повідомили, що Майя вагітна й мусить виїхати з міста. Мірза лишиться.

ЖИТТЯ БЕЗ МАЙЇ. Місто розсипалося. Люди виїжджали. Наше становище було безнадійним, а наша віра у справедливість — безмежною. Може, тому не лише я кажу, що не пам’ятаю в житті кращого року, ніж 1992-й. У Сараєві тоді була жива енергія, якої вже ніколи не відтворити. Та енергія була відчутною і в день від’їзду Майї. Усі прийшли її проводжати. Мене гнітив її від’їзд. Я не знала, що це тільки початок, що від певного моменту моя самотність вимірюватиметься кількістю розкиданих по світу друзів. Потім Мірза покликав нас додому. Він так явно був пригнічений, що всі відчували потребу його втішати. Розбрелися кімнатами, почалася чергова вечірка. Ця конкретна відрізнялася від решти тим, що й у наступні дні ми залишалися тут. Квартира Майї стала пунктом нашого збору. Серед вибухів ми жили малою комуною. Нині аж не віриться, скільки самовідданості могло зосередитися в одному місці. Усі намагалися роздобути їжу. Хто не вмів, тягнув додому воду від пивзаводу. Ніхто з нас не ухилявся від обов’язків. Потім загинула Селма. Граната, звісно. Це нас підкосило й іще більше зблизило.

ПЕРШІ ЗНАКИ НЕБАЙДУЖОСТІ. Минали дні. Мало що змінювалося. Снаряди вибухали, води й електрики не було. Ми якось викручувалися. Між мною та Мірзою не відбувалося нічого, що виходило б за межі пристойного чи принаймні провіщало подих недозволеної близькості. Перші знаки небайдужості я зауважила, коли він провів два дні на Аліпашиному полі, у своїх батьків. Мені його бракувало. Відтоді мене не відпускало. Невдовзі я зізналася собі, що закохалась, і приховувала це зізнання від інших.

POINT OF NO RETURN. Ті ж симптоми я помітила в нього. Він любив залишатися зі мною наодинці, щоразу роздратованіше випроваджував із хати інших. Зрештою кожен вечір закінчувався так: усі йшли близько четвертої, тоді ми лишалися вдвох до дванадцятої й розмовляли. Можливо, то був найліпший період, коли ми ще ні в що не втягнулися, коли жили тільки взаємною прив’язаністю. Та я не хотіла би, щоб усе на тому скінчилося. Боліло б менше, це точно. Але я наперед зголосилася на свою частку покарання. Знала, у що вплутуюсь і чим це все закінчиться. Наше бажання зростало, а ми не робили жодних кроків. Сьогодні я називаю це прокляттям бажання, яке й не гасне, і не здійснюється. Ми стали нерозлучними, і тоді виникла небезпека, що нас викриють. Забагато часу ми проводили разом, а позаяк не мали чого приховувати, то й не приховували. Потім було по-іншому. Ми стали фанатично розважливими. Упродовж дня ніде не з’являлися разом. По воду ходили вночі. Хто ховається, той приречений на нічне життя.

СИНТЕЗ ПОЧУТТІВ. Росте повільно, як дріжджі ростуть. Так він описав нашу близькість. Тепер це було тільки питання техніки — як усе між нами відбудеться. Ми стали такими нетерпимими до інших, що одного прекрасного дня вони пропустили традиційний візит, відтоді були вже щотижневими нашими гостями. Нашими, так, я сказала «нашими», бо почувалася питомою частиною того дому. До батьків я ходила дедалі рідше. Кожну мить, проведену не з ним, уважала змарнованою. Коли сутеніло, ми загорталися кожне у свою ковдру й розмовляли. Одного вечора прочинили вікно, щоби провітрити кімнату. Ввірвалося крижане повітря. Хтось запропонував пригорнутися ближче й накритися двома ковдрами, так тепліше. Тоді ми вперше торкнулися одне одного.

HORTUS DIABOLUS. Він підвівся зачинити вікно, і ми вже не повернулися кожне під свою ковдру, а знову лягли поруч. Обоє передчували, що це означає. Це точка незворотності. Ми потонули в обіймах, знаючи, що перед нами відкриваються диявольські сади. Тоді розпочався період невимовного щастя.

КОЛИ ПРИПИНЯЄШ МОЛИТИСЯ ЗА СЕБЕ. То був перший раз у житті, коли чоловік справив на мене враження. Дивна порода — чоловік, який не вихваляється і не плачеться. Я прагнула тільки одного: щоб ця війна, це лихоліття ніколи не закінчувалися, або, у найгіршому разі, тривали якнайдовше. Геноцид, зґвалтування, масові розстріли й різанина гарантували моє щастя. У якийсь момент здавалося, що американці справді втрутяться в конфлікт. Пригадуєш, як то було, ти й сам на це сподівався. Я тоді так перелякалася. Завершення війни означало повернення Майї та кінець наших стосунків. Війна зачіпала мене тільки через страх за нього. Щодня він ішов на чергування. Усюди довкола вибухали снаряди. Я добре пам’ятаю той час. Я одержала лист від сестри: вона писала, що зустріла чоловіка свого життя й тому цілими днями благає Бога, щоби з нею чогось не сталося. Це так відрізнялося від того, що відчувала я. Я припинила просити Бога за себе. Молилася, щоб Він уберіг Мірзу, щоб у нього не влучили.

ВІДКРИВАЄТЬСЯ БЕЗКРАЙ. І йому прийшов лист. Точніше, повідомлення через Червоний Хрест. Майя переказувала, що дуже його любить і що народила донечку. Питала, чи може назвати її Селмою. Він сів поруч зі мною і довго говорив. Я пам’ятаю кожне слово, мовлене тієї ночі. Він сказав, що з ним сталося неочікуване, і що він любить мене більше за Майю та малу разом узятих і не почувається через це винним, бо нас пов’язує щось дуже велике. Так і сказав: нас пов’язує щось велике. Мав на увазі війну. Ти ділила зі мною все, сказав він, — і голод, і спрагу, і холоднечу. Пізніше ми розширили цю тезу: якщо ми так палко кохали одне одного в ситуації, коли за п’ятнадцять днів жодне з нас не вимило волосся чи за три дні — ніг, то наша взаємна відданість — найвищого ґатунку. Я знала, що тієї миті він був тільки мій, і перелякалася. Не була готова щось у когось відбирати. Тієї ночі ми спалили п’яту частку «Сербської літератури у ста томах».

ПРОГУЛЯЄМОСЯ ТРОХИ СУВЕРЕННОЮ? Одного дня він запитав мене, чи я хочу трохи прогулятися суверенною територією. Падав сніг. Коли падає сніг, не падають гранати. Ми ходили від Башчаршії до Аліпашиного поля і назад. Ото й усієї в нас було суверенної. Три години сорок хвилин, чотири блокпости, дві сигнальні ракети й один вибух. Не так і погано для міста, де забули про прогулянку як явище. Тоді він уперше сказав мені, що їде. Я знала, що колись це питання постане. Не знала, що так скоро. Я промовчала.

МИСТЕЦТВО МОВЧАННЯ. У ті дні мовчання було комплексною складовою нашої комунікації, для обох промовляло більше за все промовлене. Ми знали, що настав час нам розійтися. Того дня, коли вирушав його конвой, він устав раніше за мене, розпалив вогонь і приготував прощальний сніданок. Я плакала. Не могла прийняти такий розвиток подій. Він ніколи в житті нікого так не любив, як мене, а тепер кидає мене та їде. Я проводжала його до автобуса. Тієї миті розуміла, як почувається людина, яку ведуть на розстріл. На станції був натовп. Я невпинно плакала. Коли він уже мав сідати в автобус, я притислася до нього і сказала: «Не їдь». Він узяв сумки й без жодного слова пішов назад. Ми бігли до нашого дому. Тієї миті я знала, як почувається людина, чий розстріл скасували. Тієї ночі в його бібліотеці не залишилося жодного серба. Ми перейшли на росіян.

МИСТЕЦТВО ВТЕЧІ. Після того все пішло шкереберть. Ми далі мовчали. Він не звинувачував мене. Ані разу не дорікнув, що я попросила його лишитися. Свою муку носив у собі. Був пригнічений. Коли його страждання стало нестерпним — а будь-яке страждання, якщо його не припинити, зрештою стає нестерпним, — я сказала, що він мусить виїхати, більше так не можна. Але тепер уже не було конвоїв. Тепер ішлося вже не про від’їзд, а про втечу. З міста тоді тікали через злітну смугу, яку при цьому цілу ніч обстрілював четницький снайпер. Він утік однієї тяжкої ночі. До останнього я сподівалася, що він передумає, от-от з’явиться на порозі. Було немислимо, щоб він утік і покинув мене саму. Геть на нього не схоже.

НЕ ПОМЕРЛА, ПРОСТО ПОГАСЛА. Наступного ранку він зателефонував мені. Дзвоню зі Спліта, каже, і крокодилячими слізьми обливається. Як же ти будеш тепер без мене, запитує, не припиняючи плакати. То був кінець. Наступного разу він передзвонив уже з Німеччини, знайшовся зі своїми, сказав мені, що донечка дуже гарна, і що Майя не питала про мене. Здогадувалася, що сталось. Насамкінець сказав, що збожеволіє, і поклав слухавку. Він далі киснув і вечорами слухав «Радіо БІГ». Щоразу, почувши в новинах, що Сараєво обстрілюють, телефонував у паніці. Чи я ціла? З кожним його дзвінком я відчувала, як усередині щось руйнується. Невдовзі зрозуміла, що воно таке. Коли ми були разом, він жодного разу не сказав, що кохає мене. Він демонстрував свою любов, а не проголошував її. Я не люблю слів. А тепер усі його почуття звелися до вербального вираження. Я не сказала йому про це, дозволила самому погаснути всередині мене. Коли дев’яносто четвертого я поїхала до них, була вже зовсім байдужа. Тобто здавалася собі такою. Щось пекло зсередини. Але я добре трималася. Усі ми добре трималися. Майя притлумила свої підозри, бачила в мені тільки ту, ким я була для неї до війни, — свою найкращу подругу. Мірза демонстрував стриману радість. Я ж присвятила себе Селмі. Він не збрехав, дівчинка справді була дуже гарною. Одного вечора ми вийшли повечеряти. Мене повели в романтичний ресторан, де страви подають при свічках. Я приїхала із Сараєва, кажу їм тоді, як ви могли так зі мною вчинити? Вони перепросили. Повели в інше місце, де все сяяло електричним світлом. Наступного вечора ми з Майєю вийшли в місто самі. Тільки тоді я збагнула, що їй доводиться зносити. Вона нарікала, що він став холодним, ходить із відсутнім поглядом. Питала в мене, чи був у нього хтось у Сараєві. А потім і ми з Мірзою вийшли посидіти сам на сам. Того вечора замість гранат падав сніг. Наша спроба налагодити комунікацію з тріском провалилася. «Прогуляємося трохи Суверенною?» Дві години двадцять хвилин, сім світлофорів, дві дорожньо-транспортні пригоди, пакетик попкорну. Огидно. Обом було зрозуміло, що більше ми не зустрінемося.

ЩАСТЯ І ЙОГО АНТИТЕЗА, НЕЩАСТЯ. Через сім днів я повернулася. Він досі дзвонить. Сам уже не знає, за чим побивається більше — за Сараєвом чи за мною.

Мені сумно, що не люблю його більше. Встановила нове правило: коли телефонує, для нього мене ніколи немає вдома. Тут гинули мої друзі. Кожна нова смерть викликала в мене відразу до світу за межами Сараєва. З Майєю ми продовжуємо спілкуватися. Цілком нормально розмовляємо. Не маю жодних підстав почуватися винною. З нами сталося те, що сталося. У такому місті й у тій ситуації, де ми обоє опинилися, то був не гріх, не зрада, а порятунок.

МОТИВИ МОГО СЕРЦЯ. Це помилка, я не мала тобі це розповідати. Мала тільки одне бажання — нікому не розповідати, як усе було. Щоразу, комусь про щось розповідаючи, незворотно втрачаю цю частину досвіду. Нам усім ліпше мовчати. А як радо я забула би деякі речі. Кожному з нас є що забувати, якби тільки було можливо. Одного дня телефонує мені Меша, каже, щойно повернувся з Німеччини. Я знала, про що він хоче поговорити. Спробувала обійти цю тему. «Я був у Франкфурті, у Мірзи», — каже. «Він усе мені розповів. Джано, він нещасний». Каже: «Тепер і я — людина, яка має причину напитися».

Але мене це вже не цікавить.

Я дуже стараюся, щоб не цікавило.

КУРБАН

ЄВРОПА. Той ранок мав би сяяти, як усі ранки. Але ні. Щось невиправно хибне було в ньому. Ознаки страшної помилки відрізняли його від усього. Як же йому сяяти, коли це Сараєво, коли 1992 рік і коли надворі липень. Ніколи ще не було стільки пожеж, як тими днями. Ніхто не зважав на красу. У нас були нагальніші справи.

Сараєво впродовж своєї історії вже горіло. У давні часи треба було намарудитися, щоби підпалити таке місто. Відтоді технічний прогрес зробив страхітливий ривок. Тепер досить однієї запалювальної кулі, щоби п’ятсотрічна будівля обернулася на смолоскип. Однієї кулі досить, щоби спалити сто двадцять квартир, — такий розмах спокушає. Двадцятиповерхівки горять у середньому по два дні. Того липня траплялося, що в місті одночасно горіли по три такі ватри. Для любителів яскравих барв, вогню й деструкції — захопливе видовище. Для любителів Сараєва — катастрофа. Кінець світу.

Жахлива картина — смолоскип заввишки п’ятдесят метрів. Про гасіння навіть не йдеться: хто спробує наблизитися до будинку, буде вмить застрелений. У цьому нюансі, у тому, щоби спершу підпалити будинок, а потім не дозволити мешканцям гасити його, прихована вся суть нападу на Боснію. Коли хтось запалювальною кулею стріляє в будинок, де мешкав до вчора, чи в той, де всередині триста малих дітей, або півмільйона книжок, або сто найцінніших рукописів, то це ненависть. А коли людям, які хочуть загасити пожежу, хтось забороняє це робити, то це страх. Нажахана тим, чого не розуміє, примітивна свідомість бачить єдине рішення в знищенні об’єкта свого нерозуміння.

Отже, той ранок не міг сяяти, як інші ранки. Будинок підпалили вже о сьомій. Колись це було б доволі рано, застало би більшість мешканців у ліжках. Але на війні немає електрики, усі полягали о восьмій вечора, а о п’ятій ранку вже на ногах. Тож і пожежа не застала людей сонними, що не означає, буцім вони зустріли її готовими. Ніхто не був готовий. Серби контролюють водогін, у будинку немає навіть питної води, не кажучи вже про об’єми, достатні для такої амбітної операції, як пожежогасіння. Вогнегасники за доброю традицією ніколи й не були справними. Тому на гасіння одразу махнули рукою. Люди рятували свої життя.

Головний вихід звернено до Враче, і по ньому хтось, геть утративши зв’язок із реальністю, з рівними інтервалами випускає повні залпи. Аварійний вихід веде не в бік Враче. Він не допоможе, бо забитий старими меблями і давно не вживаний. Тому люди скористалися захищеним боком будівлі, що був поза снайперським прицілом, і балконами тікають від вогню. Молоді сходять без проблем. І людям середнього віку якось удається намацати землю під ногами. Тільки один старий стоїть на балконі, навіть не намагається зійти. Він у пастці. Дівчина й хлопець, вочевидь, його родичі, стоять перед будинком. Дівчина плаче, а хлопець відчайдушно кричить. Хоча голос його тоне в усезагальному лементі, він не полишає спроб пояснити старому, як урятуватися.

Але все марно, вогонь лютує, старий не має жодного шансу. Він і не намагається зійти, він просто спостерігає за довколишньою метушнею. У його очах немає паніки, немає страху, навіть жалю немає. Його погляд виказує тільки одну емоцію — смирення перед прийдешнім кінцем. За якусь мить полум’я дістанеться його квартири, і тоді він помре. Незбагненний спокій, із яким він очікує власного кінця, свідчить про те, що старий був мудрою людиною, і що його мудрість велить йому й у ці хвилини зберігати гідність. Померти з гідністю — одне з небагатьох задоволень, які нам іще залишилися.

Через те, що усвідомлював реальність і ніколи не відчував потреби нищити об’єкти свого нерозуміння, мусив бути знищеним — він. Війна навчила нас дечого важливого: цей світ ґрунтується на нерозумінні та деструкції. Зло завжди перемагає Добро; хто стверджує інше, або нічого не розуміє про світ, або ніколи не був на війні.

ЗВОРОТНА ЕВОЛЮЦІЯ, МІСТО РОЗЧИНЯЄТЬСЯ ДО СЕЛА. Кімнати обігріваємо дровами. Уночі з наших вікон не світиться. Зате з наших димарів куриться дим. Ніхто не дивиться телевізора; вечорами люди подовгу розмовляють. Від ідилії нас відділяє тільки усвідомлення, що нас до неї примусили, що вона не є нашим вибором. Думка вбиває легкість життя. Ідеал — життя без роздумів. Розмови перериваються лише пострілами. Вночі снайпер стріляє навмання. Щоб відігнати страх і виконати норму. Кожен із них щоденно мусить відстріляти двісті куль. Часом вони розслабляються вдень, і тридцяти куль не вистрілюють, тоді вночі випускають їх чергами. На прикладах їхніх рушниць висічено зарубки. Зарубки позначають, скількох людей вони вбили. Якщо ніч не холодна, треба вийти на прогулянку. Місто від села відрізняється запахами. Сараєво давно вже пахне селом: немає смогу, немає транспорту, немає промисловості. Поміж багатоповерхівок сільські запахи здаються нереальними, але тільки вдень. Уночі темрява така густа, що багатоповерхівки здаються не будинками, а декораціями. Я, віддавна не знаючи, як поводитися перед світлофором, досконало орієнтуюся в мороці. Міста виростають із сіл. Коли ж відбувається зворотне, коли місто розчиняється до села — це поганий знак. Той, хто хоче зазирати в майбутнє, мусить вивчати знаки. Щури — це знак біди, вони віщують чуму або війну. Коли приходить сарана, це означає, що біді кінець. Суверенні володарі цього міста — гризуни. Сарани не видно й близько.

МІСТО-КУРБАН. Раптові дощі викривають нове явище: після кожного обстрілу дедалі більше пробитих ринв. Сараєво — місто, яким пожертвували. Паскаль Брюкнер каже, що немає нижнього порога терпимості Європи, коли йдеться про це місто. Це означає, що будь-яке наше страждання вони здатні витерпіти. Тут відкривається один незручний факт: Сараєво географічно належить до Європи. А Європа цю його приналежність політично заперечує. Так і виходить, що серби тримають окупованою частину Європи, якої та зреклася, аби не соромитися самої себе. Всередині кола облоги питання про те, чи європейське це місто — Сараєво, люди намагаються розв’язати, залучаючи наївну історичну пам’ять: перші ванни тут з’явилися набагато раніше, ніж у більшості європейських столиць. Стоячи з каністрами біля пробитої ринви, люди говорять про це з гордістю. Поки триває облога, усі види самообману виправдані: допомагають виживати. Під час літньої зливи вода зі зрешеченої ринви бризкає навсібіч. У горішній частині будинку, при вищих поверхах, дірки в ринвах від снарядів. Унизу дірки зробили самі люди: в місті без води дощівка є легальним і схваленим владою засобом для прання білизни, миття волосся й унітазів. Треба мати справді велику внутрішню силу, щоби з гідністю стояти в принизливій черзі біля ринви. Чи є щось тоскніше, а отже, чи є щось європейськіше від цієї картини?

ПОСЕРЕД САРАЄВА, ПОСЕРЕД ЛІТА. Спекотного серпневого дня Сараєво схоже на село; сонце пражить майже так само, як у Мостарі, повсюдна тиша, щебет птахів, що переплітається з кулеметними чергами, а потім знову тиша. Коли немає дорожнього руху, навіть жар від розпеченого асфальту не здається міським. У всьому — чари села. Нездоланні чари. Так може тривати годинами. Потім звідкись виривається автівка, болісно руйнує ілюзію сільської досконалості ландшафту, розбурхує своїм гуркотом природну рівновагу, здіймає куряву — і за кілька секунд зникає, наче й не було. Вулиця знову потопає у своєму сільському спокої, і так до наступної автівки чи до наступної міни — однаково…

КОЛИМСЬКІ ОПОВІДІ. Тільки коли при мінус двадцяти немає чим зігрітися, а в плюс тридцять — чим напитися, людина розуміє, що не знає відповіді на запитання, що гірше: холод чи спека? Узимку, коли від морозу вкривається кригою Міляцка, під сімома вовняними ковдрами та сімома перинами я видзенькую зубами і мрію про гарячінь літа. Улітку, спітнілий, спраглий і брудний, жахаючись можливої зарази, мрію про грудневий сніг. Тільки ця війна змусила мене зрозуміти, чому всі так хвалять невимовну красу вересня й дивовижні обіцянки травня. Вересень і травень — це компроміс між екстремальними станами, в які ми потрапляємо взимку й улітку. Компроміс — основний принцип виживання серед людей. До цієї війни Боснія була зокрема й країною компромісів. Цей принцип тепер навіки знищено, і майже не важить питання, що нас чекає: холоднеча чи спека? У Сараєві зрізано всі дерева; тому в місті більше немає орієнтирів, за якими можна впізнати осінь або весну. Хто читає знаки, вбачає в цьому обіцянку важких часів. Надходить нескінченна зима, вічне заледеніння.

РОКИ МИНАЮТЬ. Із нашою наївністю 1992 року може зрівнятися хіба що наше розчарування 1995 року. Інакше й бути не могло, розчарування — це завжди санкція за хибні очікування. У перші місяці війни Сараєво фанатично вірило: у справедливість міжнародної спільноти, яка 1945-го була заприсяглася, що більше ніколи такого не допустить; у всевидющого Бога, який має покарати Пале, адже знає, що вони там роблять; у свою перевагу, бо ж місто всіляко демонструвало, як залишатися культурним усупереч дикості, яка на нього звалилася.

Протверезіння було повільним і болісним.

Щороку ми прощалися з однією ілюзією та переходили до іншої.

Наші бажання ставали дедалі нечисленнішими, дедалі скромнішими, дедалі реальнішими. Історія нашого протверезіння — це насправді болісна історія про нашу наївність. Отак ми тверезіли:

1992. О, як ми нап’ємося, коли це скінчиться!

1993. Коли це мине, як же ми наїмося!

1994. Якщо це скінчиться колись, бодай виспимось.

1995. Хай би вже в мене влучило, тоді це нарешті припиниться…

ОЗИРАЙСЯ, СИНУ!

ПОПЕРЕДЖЕННЯ ЧИТАЧЕВІ. Історія про Сараєво вже добігає завершення. Залишилося хіба трохи про те, який кошмар будить війна серед непідготовлених людей, про Боснію вздовж і впоперек, про те, які ми всі вражені, і про те, що немає для нас ліків, окрім однієї речі. Кожен хай сам вирішує, що це за річ і чи зможе вона зарадити.

МОЛИТВА ДЛЯ МОЇХ БРАТІВ. Боже, не дозволь мені наприкінці життя вивільнити шайтана всередині. Не дозволь мені зламатися, зроби мене міцним. Якщо й знадобиться мені щось, то це буде сила. Горить моя мечеть, падає золотий мінарет Караджозбега, зникає Аладжа, обрушується Ферхадія[36]. Ти можеш усе. Ти Всемогутній! Руйнується мій світ. Я бачу, як вони вивозять каміння, нічого не дозволять залишити. Цієї ночі зґвалтували всіх дівчат із мого села. Там, де колись була мечеть, нині росте трава… Не дай мені зламатися! Потім вони вбили всіх чоловіків. Дай мені сили жартувати, тільки це мені дай — не зламатися і жартувати. Якщо втрачу й це — самого себе втрачу… Ввійшло їх троє, почали перекличку, ми знали, що нас чекає, старий зомлів, перш ніж нас виштовхали, а тоді почалося, автоматна черга, довга, розтягнута автоматна черга… Не дозволь мені мститися, навіть якщо помста буде єдиним способом домогтися справедливості… а потім Бієліна, до неї підходить Аркан[37], ніжно цілує її у вухо, поки Тато на все це дивиться, камера знімає, стара, приготуйся ввечері, крові буде по коліно, каже він, звісно, каже вона, у мене почалося місячне, дурна курко, знову каже він, хто тебе про це питає, ми будемо різати мусульман, а, ти про це, каже вона, чи Тато чув, про що вони розмовляли, чи ти чув, про що вони розмовляли, чи знав, що готується, хто сказав, що життя триває, час зупинився, коли вийшов із табору, все зупинилося, його жінка зникла, його сини вбиті, двоє синів, шість і дев’ять років, двоє яблук рум’яних, зіниці очей його, треба було вам бачити його погляд, що робити тепер, каже, що ви мені порадите, питає, а я все знав, бачив його майбутнє, бачу, як він кидається в бій, шукає смерті, але кулі його оминають, не хоче мене куля, йоб її мать, бачу його, як заходить у чийсь будинок зруйнований, усередині тільки одне сербеня плакало, бачу, як запихає пістолет за пояс, ти не винен, каже, бере його на руки й виносить, тієї миті, тієї вирішальної миті можу уявити їх, як сидять і дослухаються, чекають кроків, усе я пам’ятаю, і спалах, і крик, і пітьму, коли я прокинувся, страшенно боліла ліва гомілка, мені знадобилося дві години, щоби збагнути, що тієї ноги вже немає, а біль був страшний, а їх бачу, кажу ж, сидять у пітьмі й наслухають кроки, звук — це те прокляття, з якого починається твоє падіння, знаєш, що вони знову йдуть, не знаєш тільки, по кого, потім трактор вирівняв землю, потім прийшли орачі, проросла трава, нічого не залишилося від Аладжі, крім того загадкового езану[38], ти знаєш, що його й нині чути, хоча немає нічого, вони нажахані, вони дослухаються, нічого не розуміють, а все ж зрозуміло, тут, на цьому місці, випромінюється енергія, п’ятсот років молитов, цього нічим не знищиш, уяви, що хтось таке зробить із твоєю сестрою, сказала вона йому, я мушу, мушу, хекав над нею він, не мусиш, плакала вона, він і не мусив, але хотів, було йому солодко, дай мені сил жартувати, тільки цього в мене не забирай, якщо втрачу почуття гумору, я мертвий, покійний, похований, благої пам’яті, того дня була контрольна з хорватської, усі писали, тоді ті люди прийшли до вчительки, вона вийшла, за хвилину повернулася заплакана, покликала його, він вийшов, там було двоє чоловіків, ніколи доти він їх не бачив, один обійняв його, інший підійшов і сказав, що в Сараєві загинув його батько, бо в жартах порятунок, це відточує дух, захищає від зла, береже від необдуманих учинків, утримує від помсти, було більше похоронів, аніж будь-чого іншого, на похоронах людей гинуло стільки ж, як на фронті, коли все скінчилося, він не наважувався на неї глянути, навіть він, єдиний, хто не бив її, і чого б то мені не жартувати, маю право, у місті вже не було смогу, повітря очистилося, Сараєво тепер пахне селом, Прієдор[39] у ті дні пропах тлінням, моїм завданням було сказати йому, йому вісім років, почав тремтіти, найгірше було, що намагався не заплакати, мабуть, соромився перед нами двома, чи що, але не стримався, плач вирвався з нього, мені ще ніколи не було так важко, тільки б жартувати, вона відповіла мені, мовляв, усе тому, що ми такі йолопи, що ми на все заслужили, я знаю цю теорію, і вона мене не дивує, але не цього разу, тут немає нашої провини, хіба ти винен, що з тобою таке сталося, зачувши кроки, вони очікували чого завгодно, крім того, що заберуть її, вона була наймолодшою і найвродливішою, ще дівчинка, тому й узяли її, він спробував її захистити, той жирний витягнув пістолет і пристрелив його, наче муху прибив, жарти, кажеш, вона дала йому ім’я Джихад, не хотіла його, але пізно було робити аборт, нею скористалися шестеро, батько схибнувся від муки, повісився в садку, а я на все це дивився, невидимий для їхніх поглядів, за всім стежив, спочатку вони окупували прилеглі вулиці, муха повз них не могла пролетіти, потім принесли вибухівку, заклали під фундамент, заливаючи все це ракією, потім висадили її в повітря, мені соромно зізнатись, я плакав, тоді вони почали стріляти в повітря з автомата, балії[40], кричали вони, різанина скінчилася, часом я не можу жартувати, і тоді мені найтяжче, тоді здається, що я здурію, що вже все, як прокидаюся, й далі увіч бачу його страх, його жах, двадцять днів переховувався він на горищі, поки Фоча горіла, поки Максимович[41]в’їжджав на танку, поки Остоїч[42] копав ногами людські голови, він доїдав останні запаси їжі зі своєї піцерії, прегарний був, породистий такий, аж доки зламалося щось у ньому, доки жах сягнув критичної точки, він вийшов на вулицю, його одразу помітили, стрілянина, його поранили в ногу, до нього підійшли троє, лайка, удари, його дорізали ножем, коли я засинаю, бачу вві сні його погляд, який у нього був погляд тієї миті, той його погляд не дає мені спати, кажу ж, усе тільки жарти, психічно я цілком здоровий, як я це знаю, дуже просто, поки я можу жартувати, точно здоровий, звуки, звуки я пам’ятатиму, скільки житиму, звук гранати, випущеної з Лукавиці, уявляю гамір людей на ринку, вони торгуються, лаються, сміються, а гранату вже випущено, летить, яке має значення, пані, сорок чи сорок п’ять марок за кілограм цукру, коли снаряд наближається, уявляю людину, яка вдоволено зіставляє ці два кадри, ринковий гамір і свист снаряда, що його випустила півтори секунди тому, спершу гамір, потім свист, і знову гамір, і знову свист, а наступної миті ці два звуки зіштовхнуться, зіллються в третій, є тут один поруч зі мною, котрий ніяк не дозволяє мені назвати це пеклом, не дає мені вимовити слово «джегеннем», каже, що це релігійний термін, що він робить сараєвську трагедію потойбічною, ніколи й нізащо не порівнювати нас із пеклом, а може, він і має рацію, може, такого немає навіть у пеклі, оминаю решту звуків і переселяюся в день після, шістдесят шість прощань було того дня, єдиним заспокійливим звуком на цій війні був той, що його породжує похорон, упокоєння душі й тіла, і того дня ніхто з нас не міг жартувати, цього не пробачу собі до кінця життя, я не мав здаватися, його смертно били, отут, просто у дверях, Маньяча, Омарска, Кератерм, Дретель, Геліодром[43], нізащо не порівнювати з пеклом, прийшла директорка, що це за крик, запитала холодним голосом, ми їй сказали, я боявся, не знав, як вона зреагує, все-таки він мусульманин, малий потенційний ворог, жінка, на мій подив, скинула крижану маску й заплакала, жінкам легше, знаходять собі таку віддушину, я теж хотів би тоді заплакати, але не можна, дитя було нажахане, котроїсь ночі я прокинувся посеред артобстрілу, мене розбудили не снаряди, розбудив його плач, мені снилося, що він плаче, пере-ді мною стояв восьмирічний хлопчик, від його голосу здригався коридор, цілий клас вийшов із кабінету, настало пекло, ми обіцяли не згадувати цього слова, цього поняття, цього явища, отже, настало жахіття, у мене всередині все тремтіло, тільки цигарка в такі хвилини рятує людину, першою зреагувала директорка, підхопила малого й повела до себе в кабінет, і нас із ним, кроки дедалі ближчали, коли прийдуть по тебе, коли одного дня прийдуть по тебе, сказала йому, не дозволяй зарізати себе отаким, будь шляхетним, коли тебе різатимуть, ти завжди був шляхетним, а для них особливо, поголися, причешися, вдягни новий костюм, торкнися мене коліном під столом, ровеснику, кроки, я від них збожеволію, це найгірше на війні, звук, вони бігли через аеродром, і — хоп, транспортер поїхав у них із-під носа, вона першою зорієнтувалася, почала викручуватися, брехати, моя мати, гукнула вона, моя мати поранена, почала плакати, о, як вона добре приколювалась у ті хвилини, якщо не пустите мене до матері, вона точно помре, француз виявився доброю душею, дозволив їй залізти в транспортер, а це мій наречений, знову заголосила вона, по приколу, його теж пустили, а ти, де твоя наречена, запитали третього, це інша історія, махнув рукою він, його теж пустили, бронемашина зачинилася, їх відвезли до Храсниці, і так вони вирвались із сараєвського пекла, з джегеннема, рушили у світле майбутнє, до Австралії, до Зениці, ох, як відбувався в ті дні відплив людей із міста, з аеродрому, я такого не очікував, мені здавалося, що стріляють десь далеко, а коли проходив біля під’їзду, переді мною звідти вилетів молодик, промчав, зупинився біля роздовбаної автівки, заходився кричати, грюкати по машині, був геть ошалілий, тоді з під’їзду вийшов чоловік, ніс на руках дівчинку, всю скривавлену, я зустрівся з нею поглядом, вона гасла, той її погляд і тепер не дає мені спати, чоловік стояв розгублений, не знав, що робити, у своїй розгубленості зупинився посеред перехрестя, по якому вже багато днів працював снайпер, і тоді я почув її голос, мені холодно, сказала дівчинка, Боже, чи я завжди пам’ятатиму це, як сказав Добриця — пробачити ми можемо, але забути не сміємо, чи, може, навпаки, хтозна, може, усі вони там справді готові нам пробачити, що ми наскочили на їхню гранату, що ми лягли під їхній танк, що стали на шляху їхньої кулі, а що йому батько сказав, перш ніж відіслати із Сараєва, пам’ятай і не забувай, кроки, двадцять три дні ми сиділи в пітьмі, очікуючи кроків, двадцять четвертого вони прийшли, кажу ж, тільки б жартувати, бачу червоний «гольф», що кружляє Вишеградом, як помітять мусульманина на вулиці, з авта вискакує трійця, усі з бородами до пояса, хапають його, б’ють, заштовхують у «гольф», тоді везуть його на міст, з машини витягають із залитими кров’ю очима, стають із ним на огорожу, далі кадри швидко змінюються, рух руки, що сягає до пояса, долоня, що обхоплює ніж, рука підноситься, зблискує лезо, я лише жартуватиму, скільки житиму, якщо це мене не врятує, ніщо не врятує, отже, відблиск сонця на лезі ножа, рука опускається, лезо занурюються в чоловічий живіт, рука із зусиллям тягне ніж угору, тисячу Йозефів К. зарізано за тим же принципом, на тому ж місці, процес, кажете, можливо, потім кадр із верхівки гори, звідти видно міст на Дріні, з нього двоє четників скидають зарізане тіло в Дріну, а ти жартуй, якщо зможеш, примусити батька зґвалтувати доньку, зґвалтувати доньку перед матір’ю, убити матір і батька на очах у дитини, прохромити немовля багнетом, ніхто не сміє вас бити[44], незаслужені та несправедливі санкції, там у Боснії — громадянська війна, ми не знаємо, хто стріляв, співжиття, множинність спільнот, мультикультиватор, сиділи в будинку, все було гаразд, трохи напружено, але нічого особливого, тут місяцями тримається напруження, відколи спільними зусиллями витурили отих із міста, тоді хтось постукав, іди відчини, сам іди, не бачиш, я лежу, пішов до дверей, і як ти лише дозволяєш, щоб той десятирічний гівнюк тобою командував, здоровий бик, далеко ж ти так зайдеш, відчинив, на порозі стояли четверо з рушницями, Кебо, запитали, так, відповів, р-раз, кулаком у голову, тату, закричав малий, підбіг до батька, і тут сповільнений кадр, у кадрі голова дитини, до якої наближається приклад рушниці, повільне таке наближення, таке швидке, що хлопчик не встигає зреагувати, тоді настає мить, коли зустрічаються обличчя й приклад, жахлива мить, лице деформується, картину заливає кров, дитина повільно падає на підлогу, лишається лежати в крові, чому кожен кадр тут має містити кров, це нам прокляття чи вам застереження, тату, скрикнув малий у безпам’яті, обрушився на підлогу, знову директорка зреагувала першою, підхопила обм’якле тільце, а ти собі приколюйся, кроки, найгірший звук завжди кроки, вони гірші за гранати, це кажуть ті, хто чув одне й друге, а тоді три снаряди, вивірені, точні, безпомильні, каміння посипалося у воду, а тоді дві хвилини панувала тиша, в якій місто назавжди поділилося на два боки, один берег плакав, другий святкував, стріляли в повітря, завивали сирени, я плакав і саме тоді вирішив, що завжди жартуватиму, дозволь мені тільки жартувати, тільки це мені дай, бо якщо не зможу, тоді мені кінець, тоді я мертвий, ніколи цього не допущу, мушу приколюватись, і тому, синку, піду-но я зроблю на лівому плечі татуювання — зведення Старого мосту…

Сараєво, 13 вересня 1995 року

Примітки

1

Крамниці та ресторанчики з місцевою їжею. У бурекджийниці печуть бурек — листковий пиріг із начинкою. Ашчиниця — ресторанчик із традиційною кухнею. У чевабджийниці готують і подають боснійський делікатес чевапи — печені на грилі «пальчики» з меленого чи дрібно рубленого м’яса. — Тут і далі примітки перекладачки.

2

Сабур (тур. sabir, араб, sabr) — терпіння, чеснота терплячості, витривалості, смирення та прийняття призначеного Богом випробування.

3

Требевич — гора на південному сході Сараєва, 1627 метрів над рівнем моря. Під час зимової Олімпіади 1984 року тут відбувалися лижні змагання. Під час боснійської війни сербські війська облаштовували на Требевичі вогневі точки, зокрема снайперські позиції.

4

Дріна — річка, що формує основну частину кордону між Боснією і Герцеговиною та Сербією. Уна — річка, уздовж якої пролягає частина кордону між Хорватією та БІГ.

5

Чаршія (від тур. — центральна торговельна вулиця, ринкова площа, характерна для балканських середмість.

6

Соколац — гірське містечко на східній околиці Сараєва, нині належить до Республіки Сербської у складі БІГ. Під час війни перебувало під контролем сербських сил.

7

Зульфікар «Зуко» Джумгур (1920–1989) — боснійський письменник, художник, сценарист, культова постать у колах югославської богеми.

8

Валеріян Жуйо (нар. 1948) — боснійський літератор, лексикограф, дослідник історії Сараєва. Автор хрестоматійної двотомної праці «Сараєвський лексикон», у якій зібрано близько ста тисяч фактів про Сараєво в різні історичні періоди.

9

Mizaldo — прочитане навспак слово odlazim — «від’їжджаю». У міському жаргоні — загальна назва для інтелектуалів, які покидали місто під час війни. Боснійський режисер Беньямін Філіпович зняв 1994 року фільм «Mizaldo, або Кінець театру» за сценарієм письменника Семездина Мехмедіновича — «повнометражну постмодерну метафору Сараєва та спаленої Національної бібліотеки», за визначенням рецензентів.

10

Корчула — острів у Адріатичному морі, у регіоні Південна Далмація, популярний хорватський курорт

11

Алія Ізетбегович (1925–2003) — перший президент Республіки Боснія і Герцеговина в 1990–1996 роках.

12

Франьо Туджман (1922–1999) — перший президент незалежної Хорватії в 1990–1999 роках.

13

Агбаб (з араб.) — у регіональному боснійському значенні — сердечний друг.

14

Фоча — місто на південному сході БІГ. До війни 1990-х років мало виразний ісламський дух, значну частку ісламського населення, 17 мечетей і типову османську забудову. Від квітня 1992 року сербські сили систематично проводили в місті етнічні чистки та зрештою 1994 року перейменували його на Сербінє. Від 2004 року за рішенням Конституційного суду БІГ місту повернено історичну назву.

15

Пале — містечко за 10 км на схід від Сараєва, центр однойменного муніципалітету. Під час боснійської війни було столицею Республіки Сербської, де розташовувалися четницький штаб і ставка Радована Караджича. Нині належить до Республіки Сербської у складі БІГ.

16

Радован Караджич (нар. 1945) — боснійський серб, політик і воєнний злочинець. 1990 року став одним із засновників і головою Сербської демократичної партії, яка виступила за створення Великої Сербії. 1992 року очолив Республіку Сербську в незалежній БІГ. Керував облогою та обстрілами Сараєва, більшістю військових операцій боснійських сербів. 1995 року міжнародний трибунал щодо колишньої Югославії висунув Караджичу обвинувачення у воєнних злочинах і геноциді. По війні вів підпільне життя, проте опублікував у цей період роман і збірку віршів. Заарештований 2008 року, перебуває під слідством у Гаазі.

17

Бутрос Бутрос-Галі (1922–2016) — єгипетський політик і дипломат, Генеральний секретар ООН у 1992–1996 роках. Автор концепції «побудови миру» за участі всіх сторін конфлікту, організатор Трибуналу ООН щодо колишньої Югославії. Ініціював ембарго на ввезення зброї на територію Балкан, чим поставив Армію БІГ у вкрай тяжке становище. Під час візиту до Сараєва 1992-го заявив, що не хоче применшувати воєнні жахіття в БІГ, але у світі є й інші країни, де кількість жертв значно вища. Після цієї заяви був публічно освистаний і тривалий час критикований за безсилля ООН щодо світових воєнних конфліктів.

18

Девід Оуен (нар. 1938) — британський політик, із 1992 року — представник у Конференції ЄС щодо колишньої Югославії, співавтор плану Венса — Оуена, спрямованого на розв’язання конфлікту і відкинутого сторонами.

19

Лукавиця — ядро громади Нове Сараєво, східна околиця довоєнного Сараєва, нині належить до Республіки Сербської у складі БІГ. У сараєвському жаргоні топонім «Лукавиця» вживають як загальну назву для сербського Нового Сараєва та прилеглих територій.

20

Ідеться про трагедію 27 травня 1992 року, коли в Сараєві на вулиці Васи Міскіна (нині вулиця Ферхадія) три сербські снаряди розірвалися посеред черги по хліб, убивши 26 людей і скалічивши 108, і про подвійну трагедію на ринку Маркале в центрі Сараєва, де 5 лютого 1994 року внаслідок сербського артобстрілу загинули 68 осіб, 144 було травмовано, а 28 серпня 1995 року загинули 37 осіб, 90 було травмовано.

21

Рісто Джоґо (1956–1994) — журналіст Сербського радіотелебачення (СРТ) під час війни у БІГ, офіційний голос окупаційних сил, «сербський Дмітрій Кісєльов».

22

Нікола Колєвич (1936–1997) — боснійський серб, віце-президент Республіки Сербської у складі БІГ Один із найвідоміших югославських шекспірологів, викладач на філософському факультеті Сараєвського університету. Відіграв значну роль у формуванні сербської доктрини етнічних чисток. У серпні 1992 року віддав наказ про обстріл фосфорними бомбами Національної та університетської бібліотеки БІГ, також відомої як Вєчниця (муніципалітет), що призвело до пожежі, цілковитого знищення архівів і руйнування історичної будівлі.

23

Равне-Бакії — одне з найстаріших сараєвських кладовищ.

24

Льюїс Мак-Кензі (нар. 1940) — канадський генерал-майор, перший командувач миротворчих сил ООН у БІГ (місії UNPROFOR) і військового сектора Сараєво у квітні-серпні 1992 року. Послідовно звинувачував боснійську сторону в порушенні демілітаризованих зон, провокаціях та імітації сербських воєнних злочинів, виступав проти міжнародної допомоги та військової інтервенції в БІГ. У двотисячних було оприлюднено факти причетності Мак-Кензі до злочинів проти людяності, зокрема щодо зґвалтування кількох боснійських жінок у захопленому сербами мотелі «Соня» поблизу Сараєва.

25

Джегеннем (араб.) — пекло в ісламі.

26

Джон Мейджор (нар. 1943) — прем’єр-міністр Великобританії від Консервативної партії в 1990–1997 роках.

27

Василь Тупурковскі (нар. 1951) — македонський політик, засновник центристської партії «Демократична альтернатива», чинний президент НОК Македонії.

28

Еюп Ґанич (нар. 1946) — президент БІГ у 1997–1999 роках, вдруге у 2000–2001. Під час боснійської війни був членом Президії БІГ.

29

Зубін Мехта (нар. 1936) — індійський диригент, 1994 року диригував хором і оркестром Сараєва під час виконання «Реквієму» Моцарта на руїнах Національної бібліотеки.

30

Кігалі — столиця Руанди. 1994 року в Руанді уряд, сформований із представників народності хуту, влаштував геноцид руандійської етнічної меншини тутсі та поміркованих представників хуту.

31

Біляна Плавшич (нар. 1930) — боснійська сербка, професорка біології. На початку 1990-х — одна з лідерів сербського націоналістичного руху на території БІГ. Президентка Республіки Сербської в БІГ у 1996–1998 роках, наступниця Караджича. Міжнародний трибунал щодо колишньої Югославії засудив Плавшич до 11 років позбавлення волі. Вийшла з ув’язнення 2009 року.

32

Ігман — гора Динарського нагір’я на південному заході Сараєва, 1502

33

Хатма — читання повного тексту Корану, від початку до кінця. Зазвичай це особливе богослужіння відбувається у вузькому колі та з особливої нагоди.

34

ADRA (англ. Adventist Development and Relief Agency) — міжнародна неурядова гуманітарна організація. Заснована Християнською адвентистською церквою. Під час війни на Балканах ADRA, присутня в Хорватії з 1989 року, допомагала знедоленим гуманітарними пакетами.

35

Сура-Аль-Аср («Надвечір’я») — сто третя сура Корану, мекканська, в якій мовиться про те, що всі люди зазнають згуби, крім благочестивих вірних, які прагнуть істини.

36

Караджозбег, Аладжа, Ферхадія — боснійські мечеті, пам’ятки ЮНЕСКО, зруйновані сербськими силами. На сьогодні відновлено й відкрито для вірних Караджозбегову мечеть у Мостарі та Ферхадію в Баня-Луці. Мечеть Аладжа в місті Фоча — на початковому етапі відновлення.

37

Желько «Аркан» Ражнатович (1952–2000) — сербський воєнний злочинець і кримінальний авторитет, перебував у розшуку Інтерполу. Ватажок воєнізованого формування «Сербська добровольча гвардія», засновник Партії сербської єдності, власник футбольного клубу «Обілич», агент держбезпеки. Керував етнічними чистками, зокрема в боснійських містах Зворник, Бієліна, Брчко.

38

Езан — заклик муедзина до молитви.

39

Прієдор — місто на півночі БІГ, нині у складі Республіки Сербської в БІГ. На другому місці після Сребрениці за масштабами винищення цивільного населення силами сербських військ під час боснійської війни.

40

Балія — зневажливе сербське прізвисько для боснійського мусульманина, з турецької — неотесаний селюк, простак.

41

Воїслав Максимович (нар. 1935) — боснійський серб, соратник Радована Караджича. До війни професор літератури Сараєвського університету, кавалер югославського Ордену братерства та єдності. Згодом член Сербської демократичної партії, один з ідеологів захоплення муніципалітету Фоча та етнічних чисток у місті й околицях.

42

Велібор Остоїч (1945–2009) — боснійський серб, академік, одна з ключових фігур в оточенні Караджича, член Сербської демократичної партії, міністр інформації Республіки Сербської, організатор масових убивств, зґвалтувань та інших злочинів проти людства.

43

Маньяча, Омарска, Кератерм, Дретель, Геліодром — назви концентраційних таборів, які діяли на території БІГ під час війни 1990-х років.

44

«Ніхто не сміє вас бити!» («Niko ne sme da vas bije!») — дослівна цитата з промови Слободана Мілошевича 24 квітня 1987 року на Косовому полі. Висмикнута з контексту фраза, початково звернена до міліції, що намагалася розігнати демонстрацію косовських сербів, стала однією з найвідоміших в історії СФРЮ, квінтесенцією сербського націоналізму — рушія балканського конфлікту 1990-х.

Content

Кебо Озрен Сараєво для початківців

Озрен Кебо Сараєво для початківців

МИСТЕЦТВО ДИХАТИ Й ПАМ’ЯТАТИ

СПОСІБ ЗДОБУТИ СПОКІЙ У ЧАС ВІЙНИ

МІСТО ВСЕОХОПНОЇ КРАСИ

ПОДУМУЮ ЗРОБИТИ ОБРІЗАННЯ

А ТИ ПРОСТО ОБНІМИ МЕНЕ І СКАЖИ, ЩО НЕ БОЇШСЯ

МИ БІГЛИ ДО СУТІНКІВ

ШЛЯХ ВОДИ

ПЕКЛО

ПОЇХАВ Я, МАМО, ПОСУД МИТИ

КОЛИ НАСТАНЕ МИР

П’ЯТНИЦЯ, ТРИНАДЦЯТЕ

СЕНС ЖИТТЯ

КАРАДЖИЧ

ГЕНОЦИД

КОРОЛЯ ТОМІСЛАВА

ХУДОЖНИК

ПЕРЕЛЮБ Я НАЗИВАЛА БИ ШЛЮБОМ

КУРБАН

ОЗИРАЙСЯ, СИНУ!

Примітки