Сюзанна Кларк

Піранезі

УДК 821.111(73)’06-312.4

К47

Серію «Фантастичні світи» засновано 2023 року

PIRANESI

Copyright © Susanna Clarke, 2020

This book is a work of fiction. Any references to historical events, real people, or real places are used fictitiously. Other names, characters, places, and events are products of the author’s imagination, and any resemblance to actual events or places or persons living or dead is entirely coincidental.

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever.

Кларк, Сюзанна.

K47 Піранезі: роман / Сюзанна Кларк; пер. з англ. Марія Пухлій. — Київ: ВИДАВНИЦТВО РМ, 2023. — 240 с. — (Серія «Фантастичні світи»).

ISBN 978-617-8280-75-8.

ISBN 978-617-8280-09-3 (серія).

УДК 821.111(73)’06-312.4

ISBN 978-617-8280-75-8

ISBN 978-617-8280-09-3 (серія)

ISBN 978-163-5577-80-8 (англ.)

© Пухлій М. М., пер. з англ., 2023

© ТОВ «ВИДАВНИЦТВО РМ», 2023

Присвячую Коліну[1]

ІНШІ ТВОРИ СЮЗАННИ КЛАРК

Джонатан Стрейндж і м-р Норрелл

Леді з Ґрейс-Адью та інші історії

Я великий учений, маг, фахівець, який здійснює експеримент. Звичайно ж, мені потрібні живі об’єкти для цього.

К. С. Льюїс. Небіж чаклуна[2]

Мене називають філософом, ученим або антропологом. Я ні перший, ні другий, ні третій. Я анамнезіолог[3]. Я вивчаю забуте. Я вгадую те, що цілковито зникло. Я працюю з порожнечами, з замовчаннями, з дивними прогалинами між речами. Насправді я передусім чаклун.

Лоуренс Арн-Сейлз, інтерв’ю для «Таємного саду»[4], травень 1976 року

Частина 1

Піранезі

Коли у Третій Північній Залі зійшов Місяць, я подався до Дев’ятого Вестибюля

ЗАПИС ВІД ПЕРШОГО ДНЯ П’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Коли у Третій Північній Залі зійшов Місяць, я подався до Дев’ятого Вестибюля, щоб на власні очі побачити з’єднання трьох Припливів. Таке трапляється лише раз на вісім років.

Дев’ятий Вестибюль вирізняється тим, що в ньому є троє великих Сходів. Його Стіни обставлені мармуровими Статуями, незліченними сотнями Статуй, що здіймаються далеко вгору Ярус за Ярусом.

Я ліз угору Західною Стіною, доки не дістався Статуї Жінки, що несе Вулик, розташованої за п’ятнадцять метрів над Хідником. Жінка вдвічі чи втричі вища за мій зріст, а Вулик укритий мармуровими Бджолами завбільшки з мій великий палець. Одна Бджола (це завше викликає в мене легку нудоту) повзе по лівому Оку Жінки. Я втиснувся в Нішу Жінки й зачекав, доки не почув ревіння Припливів у Нижніх Залах і не відчув, як Стіни вібрують від сили того, що невдовзі мало статися.

Першим надійшов Приплив із Далеких Східних Зал. Цей Приплив піднявся Крайніми Східними Сходами без люті. Він не мав якогось характерного забарвлення, а завглибшки його Води були щонайбільше по кісточки. Він розійшовся по Хіднику сірим дзеркалом, поверхня якого скидалася на мармур через патьоки молочно-білої Піни.

Далі надійшов Приплив із Західних Зал. Цей Приплив із гуркотом піднявся Крайніми Західними Сходами й гучно ляснув по Східній Стіні так, що всі Статуї задрижали. Його Піна була біла, як старі риб’ячі кістки, а буремні глибини мали олов’яний колір. За кілька секунд його Води дійшли до Пояса Статуям Першого Ярусу.

Останнім надійшов Приплив із Північних Зал. Він промчав угору середніми Сходами й наповнив Вестибюль, вибухнувши блискучою Піною, білою, мов лід. Я змок до нитки й осліп. Коли до мене повернувся зір, Води стікали зі Статуй. Саме тоді я усвідомив, що припустився помилки, обчислюючи об’єм Другого та Третього Припливів. Височезна Хвиля Води дійшла туди, де сидів навпочіпки я. Велетенська водяна Рука потягнулася до мене, щоб зірвати зі Стіни. Я стрімко обхопив руками Ноги Жінки, що несе Вулик, і почав молитися Будинкові про захист. Води вкрили мене, і на якусь мить мене оточила дивна тиша, яку чують ті, кого накриває Море, заглушуючи власні звуки. Я гадав, що загину або ж мене віднесе до Незнаних Зал, подалі від течії й шуму Знайомих Припливів, і не розтискав рук.

А тоді це скінчилося так само раптово, як почалося. З’єднані Припливи полинули далі, до навколишніх Зал. Я почув гуркіт і тріск, із яким Припливи били по Стінах. Рівень Вод у Дев’ятому Вестибюлі стрімко знижувався. Тепер вони ледве вкривали Постаменти Статуй Першого Ярусу.

Я усвідомив, що затиснув щось у руці. Розтиснув долоню і знайшов мармуровий Палець якоїсь Далекої Статуї, принесений туди Припливами.

Краса Будинку безмірна; Добрість його нескінченна.

Опис Світу

ЗАПИС ВІД СЬОМОГО ДНЯ П’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я рішучо налаштований дослідити за своє життя якомога більше Світу. Із цією метою я подорожував аж до Дев’ятсот Шістдесятої Зали на Заході, Вісімсот Дев’яностої Зали на Півночі та Сімсот Шістдесят Восьмої Зали на Півдні. Я видирався до Верхніх Зал, де поволі снують Хмари й несподівано виринають із Туманів Статуї. Досліджував Затоплені Зали, де Темні Води вкриті білим лататтям. Бачив Занепалі Зали Сходу, в яких Стелі, Долівка (а подекуди і Стіни!) обвалилися, а напівтемряву розтинають промені сірого Світла.

У всіх цих місцях я стояв на Порозі й дивився вперед. Ніколи не бачив жодної вказівки на те, що Світ наближається до Кінця, — лише звичайні Зали та Проходи, що тягнуться в Далечінь.

Немає жодної Зали, жодного Вестибюля, жодних Сходів, увесь доступний простір, хоча то там, то тут можна натрапити на Порожній Постамент, Нішу чи Апсиду або й на порожнє місце на Стіні, загалом оздобленій Статуями. Ці Прогалини в певному розумінні такі ж таємничі, як і самі Статуї.

Я зауважив, що, хоча Статуї в одній Залі мають більш-менш однакові розміри, між Залами існують суттєві відмінності. В одних місцях фігури вдвічі або втричі вищі за Людську Істоту, в інших мають приблизно натуральну величину, а де-не-де доходять мені лише до плеча. Статуї, що містяться в Затоплених Залах, велетенські — від п’ятнадцяти до двадцяти метрів заввишки, — та вони є винятком.

Я завів Каталог, у якому збираюся фіксувати Положення, Розмір і Тему кожної Статуї, а також будь-які інші цікаві факти. Наразі я повністю описав лише Першу та Другу Південно-Західні Зали й займаюся Третьою. Від колосального масштабу цієї роботи мені часом трохи паморочиться голова, та як учений і дослідник я зобов’язаний свідчити про Розкоші Світу.

Вікна Будинку виходять на Великі Подвір’я — голі, порожні місця, вимощені каменем. Подвір’я загалом чотирибічні, хоча подекуди трапляються з шістьма чи вісьмома боками — або лише трьома (такі Подвір’я доволі дивні й похмурі).

За межами Будинку є лише Небесні Тіла: Сонце, Місяць і Зорі.

Будинок має три Рівні. Нижні Зали — це Царство Припливів; їхні Вікна, якщо дивитися на них через Подвір’я, сіро-зелені від неспокійних Вод і білі від бризок Піни. Нижні Зали забезпечують харчування у вигляді риби, ракоподібних і морської рослинності.

Верхні Зали — це, як я вже казав, Царство Хмар. Їхні Вікна сіро-білі й затуманені. Іноді можна побачити, як цілу вервечку Вікон несподівано освітлює блискавка. Верхні Зали дають Свіжу Воду, що проливається у Вестибюлях Дощем і стікає Потоками зі Стін і Сходів.

Між цими двома (загалом непридатними для життя) Рівнями є Середні Зали, які є Царством птахів і людей. Прекрасна Впорядкованість Будинку дає нам Життя.

Цього ранку я визирнув із Вікна у Вісімнадцятій Південно-Східній Залі. Побачив, як по той бік Подвір’я визирає з Вікна Однодумець[5]. Вікно було високе й темне; шляхетна голова Однодумця з його високим чолом і охайно підстриженою бородою виднілася в Кутку. Він загубився в роздумах, як це дуже часто з ним буває. Я помахав йому рукою. Він мене не побачив. Я помахав енергійніше. Поскакав із великим завзяттям. Але Вікон у Будинку чимало, і він мене не побачив.

Повний список людей, які коли-небудь жили, і відомості про них

ЗАПИС ВІД ДЕСЯТОГО ДНЯ П’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Від виникнення Світу однозначно існувало п’ятнадцятеро людей. Можливо, їх було й більше, але я науковець і мушу спиратися на докази. Із п’ятнадцятьох людей, чиє існування можна підтвердити, живими наразі є лише я та Однодумець.

Тепер я назву п’ятнадцятьох людей, зазначивши там, де це має значення, їхнє положення.

Особа Перша: Я сам

Я вважаю, що мені від тридцяти до тридцяти п’яти років. Я маю зріст близько 1,83 метра та струнку статуру.

Особа Друга: Однодумець

За моїми підрахунками, Однодумець має від п’ятдесяти до шістдесяти років. Його зріст — близько 1,88 метра, і він, подібно до мене, відзначається стрункістю. Він сильний і підтягнутий як на свій вік. Його шкіра має блідо-оливковий колір. Його коротке волосся та вуса темно-брунатні. Він має бороду, що сивіє (вже майже стала білою); вона охайно підрівняна і злегка загострена. Особливо витончені кістки його черепа: яскраво виражені аристократичні вилиці та високе, показне чоло. Загалом я сприймаю його як товариську, але дещо сувору особу, віддану інтелектуальному життю.

Він науковець, як і я, а також єдина інша жива людська істота, тож я, звісно, високо ціную його дружбу.

Однодумець уважає, що десь у Світі заховано Велике й Таємне Знання, яке дасть нам колосальні сили, коли ми його відкриємо. У чому полягає це Знання, він не зовсім певен, але в різних ситуаціях натякав, що воно може включати таке:

1. перемогу над Смертю й набуття безсмертя

2. проникнення в думки інших людей шляхом телепатії

3. перетворення на орлів і літання в Повітрі

4. перетворення на риб і плавання у Припливах

5. пересування предметів самою лише силою думки

6. загашення й повторне запалювання Сонця та Зірок

7. панування над нижчими розумами та впокорення їх нашій волі

Ми з Однодумцем старанно дошукуємося цього Знання. Зустрічаємося двічі на тиждень (щовівторка та щоп’ятниці), щоб обговорити свою роботу. Однодумець сумлінно організовує свій час і ніколи не допускає, щоб наші зустрічі тривали довше, ніж одну годину.

Якщо моя присутність необхідна йому в інший час, він гукає: «Піранезі!» — доки я не надходжу.

Піранезі. Так він мене називає.

Це дивно, бо це, наскільки я пам’ятаю, не моє ім’я.

Особа Третя: Чоловік із Коробкою з-під Печива

Чоловік із Коробкою з-під Печива — це скелет, що мешкає в Порожній Ніші у Третій Північно-Західній Залі. Його кістки було викладено в особливий спосіб: довгі кістки схожого розміру зібрано та зв’язано шпагатом із морських водоростей. Праворуч розміщено череп, а ліворуч — коробку з-під печива, в якій містяться всі дрібні кістки: кістки пальців на руках, пальців на ногах, хребці тощо. Коробка з-під печива червона. На ній намальоване печиво, а також є написи: «Гантлі-Палмерс» і «Родинне коло»[6].

Коли я вперше натрапив на Чоловіка з Коробкою з-під Печива, шпагат із морських водоростей уже всох і розпався, і чоловік став вельми неохайним. Я виготовив новий шпагат із риб’ячої шкіри та заново зв’язав пучки його кісток. Тепер він знов у належному стані.

Особа Четверта: Прихована Людина

Якось три роки тому я піднявся Сходами у Тринадцятому Вестибюлі. Довідавшись, що в тій Частині Верхніх Зал щезли Хмари, тож вони ясні, чисті й сповнені Сонячного Світла, я заповзявся дізнатися більше. В одній із Зал (розташованій просто над Вісімнадцятою Північно-Східною Залою) відшукав напіврозвалений скелет, утиснутий у вузький простір між Постаментом і Стіною. З огляду на поточне розташування кісток я вважаю, що на початку ця людина сиділа, підтягнувши коліна до підборіддя. Стать скелета визначити не зміг. Якби я забрав кістки для огляду, то, можливо, не зміг би повернути їх на місце.

Особи від П’ятої до Чотирнадцятої: Люди Алькову

Усі Люди Алькову — скелети. Їхні кістки розкладено одне за одним на Порожньому Постаменті у Крайньому Північному Алькові Чотирнадцятої Південно-Західної Зали.

Я попередньо ідентифікував три скелети як жіночі та ще три — як чоловічі; також є четверо, чию стать я не можу визначити напевне. Одного з цих людей я назвав Чоловіком із Риб’ячою Шкірою. Скелет Чоловіка з Риб’ячою Шкірою неповний, і чимало його кісток сильно обточені Припливами. Деякі хіба трохи більші за дрібні камінці. У кінцях деяких із них є маленькі просвердлені дірочки, а також шматочки риб’ячої шкіри. Спираючись на це, я дійшов кількох висновків:

1. Скелет Чоловіка з Риб’ячою Шкірою старший за інші

2. Скелет Чоловіка з Риб’ячою Шкірою колись було виставлено інакше; його кістки були з’єднані ремінцями з риб’ячої шкіри, але з часом шкіра розклалася

3. Люди, що прийшли після Чоловіка з Риб’ячою Шкірою (ймовірно, Люди Алькову), відчували таку пошану до людського життя, що сумлінно зібрали його кістки й поховали його разом із власними мерцями

Запитання: чи варто мені, коли я відчую, що невдовзі помру сам, піти до Людей Алькову й лягти поряд із ними? За моєю оцінкою, там іще є місце для чотирьох дорослих. Я людина молода, і день моєї Смерті (сподіваюся) ще доволі далеко, проте я вже замислювався над цим питанням.

Ще один скелет лежить поряд із Людьми Алькову (хоч і не належить до людей, які жили). Це — рештки істоти завдовжки приблизно 50 сантиметрів із хвостом завдовжки з її тіло. Я порівняв її кістки з різними видами Істот, утілених у Статуях, і вважаю, що вони належали мавпі. Ніколи не бачив у Будинку живої мавпи.

Особа П’ятнадцята: Складена Дитина

Складена Дитина — це скелет. Я вважаю, що вона була жіночої статі й мала близько семи років. Вона розміщена на Порожньому Постаменті в Шостій Південно-Східній Залі. Її коліна підтягнуті до підборіддя, руки тримаються за коліна, голова схилена. На шиї в неї намисто з коралів і риб’ячих кісток.

Я чимало думав про те, як ця дитина пов’язана зі мною. На Світі живуть (як я вже пояснював) лише я та Однодумець, і ми обидва чоловічої статі. Звідки у Світі з’являться Мешканці, коли ми помремо? Я вважаю, що Світ (або, якщо бажаєте, Будинок, позаяк із практичної точки зору ці два поняття ідентичні) бажає собі Мешканця, що стане свідком його Краси та одержувачем його Ласки. Я припустив, що Будинок призначив Складену Дитину мені у Дружини, але якась подія стала цим планам на заваді. Відколи в мене з’явилася ця думка, мені здається цілком справедливим ділитися з нею тим, що маю.

Я відвідую всіх Мертвих, але Складеній Дитині приділяю особливу увагу. Ношу їм їжу, воду й латаття з Затоплених Зал. Розмовляю з ними, розповідаючи про свої справи, а також описую всякі Дива, що їх бачив у Будинку. Завдяки цьому вони знають, що не самі.

Це роблю лише я. Однодумець — ні. Наскільки мені відомо, він не дотримується жодних релігійних практик.

Особа Шістнадцята

А ще Ви. Хто Ви? Для кого я пишу? Ви мандрівник, що обдурив Припливи й подолав Розбиту Долівку та Занепалі Сходи, щоб дістатися цих Зал? А може, Ви мешкаєте в моїх Залах, і я вже давно помер?

Мої Щоденники

ЗАПИС ВІД СІМНАДЦЯТОГО ДНЯ П’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я записую свої спостереження в зошитах. На це є дві причини. Перша полягає в тому, що Писання прищеплює звичку до точності та обережності. Друга — бажання зберегти будь-які свої знання для вас, Особо Шістнадцята. Я тримаю свої зошити у брунатній шкіряній поштовій сумці; сумка, як правило, зберігається в неглибокій западині позаду Статуї Ангела, що зачепився за Трояндовий Кущ, у Північно-Східному Кутку Другої Північної Зали. Також там лежить мій годинник, якого я потребую щовівторка та щоп’ятниці, коли о 10 годині зустрічаюся з Однодумцем. (У інші дні я стараюся не носити годинника із собою, щоб Морська Вода не потрапила в нього й не пошкодила механізму.)

В одному із зошитів міститься моя Таблиця Припливів. У ній я занотовую Час і Об’єм Припливів і Відпливів, а також здійснюю розрахунки майбутніх Припливів. Ще один зошит — це мій Каталог Статуй. У інших я веду Щоденник, де записую свої думки та спогади, а також фіксую свої дні. Наразі мій Щоденник складається з дев’яти заповнених зошитів; цей — десятий. Усі вони пронумеровані, більшість позначені датами, яких стосуються.

№ 1 позначено «грудень 2011 р. — червень 2012 р.»

№ 2 позначено «червень 2012 р. — листопад 2012 р.»

№ 3 спершу було позначено «листопад 2012 р.», але свого часу це було викреслено і зошит було позначено заново: «Тридцятий День Дванадцятого Місяця Року Ридань і Лементу — Четвертий День Сьомого Місяця Року, коли я відкрив Коралові Зали»

I № 2, і № 3 мають прогалини в тих місцях, де було грубо видерто сторінки. Я ламав голову над можливими причинами цього й намагався уявити, хто міг так учинити, але наразі не дійшов жодного висновку.

№ 4 позначено «Десятий День Сьомого Місяця Року, коли я відкрив Коралові Зали — Дев’ятий День Четвертого Місяця Року, коли я дав назви Сузір’ям»

№ 5 позначено «П’ятнадцятий День Четвертого Місяця Року, коли я дав назви Сузір’ям — Тридцятий День Дев’ятого Місяця Року, коли я порахував і нарік Мертвих»

№ 6 позначено «Перший День Десятого Місяця Року, коли я порахував і нарік Мертвих — Чотирнадцятий День Другого Місяця Року, коли у Двадцятій і Двадцять Першій Північно-Східних Залах обвалилася Стеля»

№ 7 позначено «Сімнадцятий День Другого Місяця Року, коли у Двадцятій і Двадцять Першій Північно-Східних Залах обвалилася Стеля — останній День того ж Року»

№ 8 позначено «Перший День Року, коли я помандрував до Дев’ятсот Шістдесятої Західної Зали — П’ятнадцятий День Десятого Місяця того ж Року»

№ 9 позначено «Шістнадцятий День Десятого Місяця Року, коли я помандрував до Дев’ятсот Шістдесятої Західної Зали — Четвертий День П’ятого Місяця Року, коли до Південно-Західних Зал прибули Альбатроси»

Цей Щоденник (№ 10) було розпочато П’ятого Дня П’ятого Місяця Року, коли до Південно-Західних Зал прибули Альбатроси.

Однією з проблем ведення щоденника є складність пошуку важливих записів, тож я маю звичку користуватись одним зошитом як покажчиком для решти. У цьому зошиті я відвів певну кількість сторінок на кожну літеру алфавіту (частотним літерам, як-от А та В, дісталося більше сторінок, менше — літерам, які трапляються не так часто, як-от Ї та Ю). Під кожною літерою я зазначаю всі записи за темою та їхнє розташування в моїх Щоденниках.

Перечитуючи щойно написане, я дещо усвідомив. Для літочислення я користувався двома системами. І як я не помітив цього раніше?

Я хибую на недобросовісні практики. Потрібна лиш одна система літочислення. Наявність двох спричиняє плутанину, невпевненість, сумніви та безладдя. (А також є естетично неприємною.)

Відповідно до першої системи я назвав два роки «2011» і «2012». Це видається мені надзвичайно приземленим. Також не можу згадати, що такого сталося дві тисячі років тому, щоб я вирішив, ніби цей рік є доброю відправною точкою. Відповідно до другої системи я давав рокам такі назви, як «Рік, коли я дав назви Сузір’ям» і «Рік, коли я порахував і нарік Мертвих». Вона подобається мені значно більше. Вона надає кожному рокові власний характер. Цією системою я послуговуватимуся надалі.

Статуї

ЗАПИС ВІД ВІСІМНАДЦЯТОГО ДНЯ П'ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Деякі Статуї я люблю більше за інші. Серед них Жінка, що несе Вулик.

Ще одна — можливо, саме цю Статую я люблю понад усі — стоїть біля Дверей між П’ятою та Четвертою Північно-Західними Залами. Це Статуя Фавна, напівлюдини-напівкозла з буйними кучерями на голові. Він злегка всміхається, притиснувши до губ указівний палець. Мені завжди видавалося, що він збирається сказати мені щось чи, можливо, про щось попередити. Він неначе каже: «Тихо! Будь обережний!». Але про яку небезпеку йдеться, я ніколи не розумів. Одного разу Фавн наснився мені; він стояв у засніженому лісі й розмовляв із дитиною жіночої статі[7].

Статуя Горили, що стоїть у П’ятій Північній Залі, завжди впадає мені в око. Самець Горили присів на Нижні Кінцівки, хилиться вперед і спирається на свої Могутні Руки та Кулаки. Його Лице мене заворожує. Його Велике Чоло затінює Очі, і такий вираз обличчя в людини можна було б назвати похмурим, але в Горили він, схоже, означає дещо прямо протилежне. Горила символізує багато різних речей, зокрема Мир, Спокій, Силу та Витривалість.

Є й багато інших, які мені любі: Хлопчик, що грає на Тарілках, Слон, що несе Замок, Двоє Королів, що грають у Шахи. Остання, яку я згадаю, не те щоб моя улюблениця. Радше це Статуя — чи, якщо точніше, пара Статуй, — яка повністю заволодіває моєю увагою щоразу, коли я її бачу. Ці дві Статуї стоять по боках від Східних Дверей Першої Західної Зали. Вони приблизно шість метрів заввишки та мають дві незвичайні риси. По-перше, вони значно більші за інші Статуї в Першій Західній Залі; по-друге, вони неповні. Їхні Тулуби виходять зі Стіни на рівні Пояса; Руки тягнуться назад, потужно відштовхуючись; М’язи випирають від натуги, а Обличчя скривлені. Споглядати їх не приємно. Скидається на те, що їм боляче, вони неначе тяжко народжуються; можливо, їхні пручання марні, та все ж вони не здаються. Їхні Голови мають вигадливі роги, тож я назвав їх Рогатими Велетами. Вони символізують Дерзання й Боротьбу із Жахливою Долею.

Якщо я люблю одні Статуї більше за інших, чи є це виявом неповаги до Будинку? Іноді я ставлю собі таке запитання. Я вважаю, що сам Будинок однаково любить і благословляє все, що створив. Чи не слід мені чинити так само? Та все ж я при цьому бачу, що для людини природно віддавати перевагу одному перед іншим, уважати одне значущішим за інше.

Чи існують дерева?

ЗАПИС ВІД ДЕВ’ЯТНАДЦЯТОГО ДНЯ П’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Багато речей невідомі. Одного разу — це сталося близько шести чи семи місяців тому — я побачив, як на легкому Припливі під Четвертою Західною Залою лине яскраво-жовта цятка. Не розуміючи, чим вона може бути, я забрів у Води та спіймав її. То був листок, дуже гарний, закручений і загострений на кінцях з обох боків. Ясна річ, можливо, що він був частиною якоїсь морської рослини, котрої я ніколи не бачив, але я в цьому сумніваюся. Його текстура здавалася негодящою для цього. Його поверхня відштовхувала Воду, ніби він мав жити серед Повітря.

Частина 2

Однодумець

Баттер-Сі

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ДЕВ’ЯТОГО ДНЯ П’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Сьогодні о десятій годині ранку я прийшов до Другої Південно-Західної Зали, щоб зустрітися з Однодумцем. Коли я ввійшов до Зали, він уже був там, спирався на Порожній Постамент і постукував по одному зі своїх блискучих пристроїв. Він був убраний у гарно скроєний костюм із вовни кольору деревного вугілля та яскраво-білу сорочку, що приємно контрастувала з оливковим відтінком його шкіри.

Не відриваючись від свого пристрою, він сказав:

— Мені потрібні дані.

Він часто буває таким: настільки захоплюється своїми справами, що забуває сказати «вітаю» чи «бувай» або спитати, як у мене справи. Я не ображаюся. Я захоплююся його відданістю науковій роботі.

— Які дані? — запитав я. — Чи можу я тобі допомогти?

— Звісно, — відповів він. — Більше того, без твоєї допомоги я далеко не просунуся. Сьогодні предметом моїх досліджень є, — тут він підвів погляд від своїх справ і всміхнувся мені, — ти.

Коли він згадує, що треба всміхатися, усмішка в нього просто чарівна.

— Справді? — перепитав я. — Що ти намагаєшся з’ясувати? Маєш якусь гіпотезу щодо мене?

— Так.

— І яка вона?

— Не можу тобі сказати. Це може вплинути на дані.

— О! Так. Це правда. Вибач.

— Та нічого, — відповів він. — Цікавість — це природно, — він поклав свій блискучий пристрій на Порожній Постамент і розвернувся, а тоді сказав: Сідай.

Я сів на Хідник, схрестивши ноги, і став чекати на його запитання.

— Зручно вмостився? — запитав він. — Добре. Тепер скажи. Що ти пам’ятаєш?

— Що я пам’ятаю? — спантеличено перепитав я.

— Так.

— Цьому запитанню бракує конкретності, — зауважив я.

— І все ж таки, — сказав він. — Спробуй на нього відповісти.

— Ну, — заговорив я, — мабуть, відповідь така: все. Я пам’ятаю все.

— Справді? — перепитав він. — Вельми серйозна заява. Ти впевнений?

— Гадаю, що так.

— Наведи кілька прикладів того, що ти пам’ятаєш.

— Ну, — заговорив я, — припустімо, ти назвеш мені Залу, розташовану за багато днів шляху звідси. Якщо я вже її відвідував, то зможу негайно розповісти тобі, як туди дістатися. Назвати кожну Залу, яку треба пройти. Описати помітні Статуї, які ти побачиш на Стінах, а також із певною точністю назвати їхнє положення: під якою Стіною вони стоять, Північною, Південною, Східною чи Західною, а також як далеко вздовж Стіни вони стоять. Також я зможу перелічити всі…

— А як щодо Баттер-Сі? — запитав Однодумець.

— Гм… Що?

— Баттер-Сі. Пам’ятаєш Баттер-Сі?

— Ні… Я… Баттер-Сі?

— Так.

— Я не розумію…

Я чекав на пояснення від Однодумця, та він мовчав. Видно було, що він уважно стежить за мною, і я був певен, що це запитання вкрай важливе для його досліджень, але як слід відповісти, не мав ані найменшого уявлення.

— Немає такого слова — «Баттер-Сі», — урешті сказав я. — Воно не має означуваного. У Світі немає нічого, що відповідало б цьому поєднанню звуків.

Однодумець і далі мовчав. Він усе ще напружено на мене дивився. Я стривожено дивився на нього.

А тоді вигукнув:

— О! — бо мене раптом осяяло. — Я розумію, що ти робиш!

Я засміявся.

— І що я роблю? — запитав з усмішкою Однодумець.

— Тобі потрібно з’ясувати, чи кажу я правду. Я щойно сказав, що можу описати шлях до будь-якої Зали, яку раніше відвідував. Але ти ніяк не можеш визначити, чи правдива моя заява. Наприклад, якби я описав Шлях до Дев’яносто Шостої Північної Зали, ти не знав би, чи точні мої вказівки, бо ніколи там не бував. Тож ти поставив мені запитання з безглуздим словом — «Баттер-Сі». Ти вельми хитро обрав слово, яке звучить схоже на назву місця. Місця, де вивантажена батареями Тирса. Отже, якби я сказав, що пам’ятаю Баттер-Сі, а відтак описав шлях туди, ти здогадався б, що я брешу. Ти здогадався б, що я просто вихваляюся. Тож ти поставив контрольне запитання.

— Саме так, — підтвердив він. — Саме це я й роблю.

Ми обидва засміялися.

— Маєш ще якісь запитання до мене? — спитав я.

— Ні. Кінець, — він уже зібрався відвернутися, щоби ввести дані у свій блискучий пристрій, але щось у мені привернуло його увагу, й він спантеличено поглянув на мене.

— Що таке? — запитав я.

— Твої окуляри. Що з ними сталося?

— Мої окуляри?

— Так, — сказав він. — Вони мають дещо… дивний вигляд.

— Що ти маєш на увазі?

— Дужки щільно обмотані якимись смугами, — пояснив він. — А кінці звисають із боків.

— А! Розумію, — сказав я. — Так! Дужки моїх окулярів постійно відпадають. Спершу — ліва. А потім — права. Солоне Повітря роз’їдає пластик. Я експериментую з різними способами ремонту. На ліву дужку наніс смуги риб’ячої шкіри та рибний клей, а на праву намотав морські водорості. З ними успіху менше.

— Авжеж, — сказав він. — Не сумніваюся.

У Залах під нами надійшов Приплив і вдарив об Стіну. «Бум». Він відступив, помчав уперед, крізь Двері, та вдарив об Стіну Наступної Кімнати. «Бум. Бум. Бум». І знову відступив; знову помчав уперед. «Бум». Друга Південно-Західна Зала вібрувала, неначе зачеплена струна музичного інструмента.

Однодумець здавався стривоженим.

— Судячи зі звуку, це було дуже близько, — сказав він. — Хіба нам не варто звідси забратися?

Він не розуміє Припливів.

— У цьому немає потреби, — запевнив я.

— Гаразд, — мовив він. Одначе не заспокоївся. Він вирячив очі, а його дихання пришвидшилося й стало менш глибоким. Він позирав то на одні Двері, то на інші, неначе очікував, що крізь них щомиті поллється Вода.

— Не хочу потрапити в пастку, — мовив він.

Якось Однодумець був у Восьмій Північній Залі. У Десятому Вестибюлі почався сильний Приплив із Північних Зал, а за кілька секунд такий самий сильний Приплив надійшов зі Східних Зал до Дванадцятого Вестибюля. У довколишні Зали, зокрема в ту, де перебував Однодумець, вилилася колосальна кількість Води. Води підхопили Однодумця й понесли геть, за Двері, б’ючи ним об Стіни та Статуї. Він кілька разів занурювався повністю й гадав, що потоне. Урешті Припливи викинули його на Хідник Третьої Західної Зали (за сім Зал від того місця, де він був). Там я і знайшов його. Я приніс йому ковдру й гарячого супу з морських водоростей і мідій. Він пішов геть без жодного слова, щойно зіпнувся на ноги. Куди він подався, я не знаю. (Правду кажучи, ніколи не знаю, куди він іде.) Це сталося Шостого Місяця Року, коли я дав назви Сузір’ям. Відтоді Однодумець боїться Припливів.

— Небезпеки немає, — сказав я йому.

— Ти певен? — запитав він.

«Бум. Бум».

— Так, — відповів я. — За п’ять хвилин Приплив досягне Шостого Вестибюля та підійметься Сходами. Другу Південну Залу — за дві Зали на схід звідси — буде затоплено на годину. Але Води буде щонайбільше по кісточки, і до нас вона не дійде.

Він кивнув, однак його тривога залишалася сильною, і невдовзі він пішов.

На початку вечора я пішов до Восьмого Вестибюля порибалити. Я думав не про свою розмову з Однодумцем — я думав про вечерю й красу Статуй у Вечірньому Світлі. Однак, поки я стояв і закидав сіть у Води Нижніх Сходів, переді мною постав образ. Я побачив чорну карлючку на тлі сірого Неба та яскраво-червоний спалах; на мене сунулися слова — білі слова на чорному тлі. Водночас раптово здійнявся шум, а в мене на язиці виник металічний смак. І всі ці образи — по правді кажучи, лише фрагменти чи привиди образів — неначе зійшлися довкола дивного слова, «Баттер-Сі». Я спробував учепитися за них, зосередитися на них краще, та вони померкли й щезли, наче сон.

Білий хрест

ЗАПИС ВІД ТРИДЦЯТОГО ДНЯ П’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Вивчаючи мій попередній Щоденник (Щоденник № 9), ви побачите, що останнього місяця минулого року, а також перші півтора місяця цього року я писав дуже мало. (Таке іноді трапляється з причини, яку я поясню нижче.) У цей час відбулася певна подія, про яку я мав намір написати. Так і зроблю зараз.

Зима була в розпалі. На Сходинках зібралися кучугури снігу. Кожна Статуя у Вестибюлях дістала плащ, саван чи шапку зі снігу. Кожна Статуя з простягнутою Рукою (а таких багато) мала в ній бурульку, наче тримала меч наввисячки, або ж із її Руки звисав ряд бурульок, неначе у Статуї росло пір’я.

Я дещо знаю, та постійно забуваю: Зима сувора. Холод ніяк не зникає, й зігрітися можна лише з труднощами, докладаючи зусиль. Щороку з наближенням Зими я вітаю себе з тим, що зібрав більш ніж достатній запас сушених водоростей для розпалення вогню, але поки дні, тижні й місяці тягнуться один за одним, моя впевненість у тому, що їх достатньо, зменшується. Я ношу стільки одягу, скільки лиш можу натягнути на тіло. Щоп’ятниці веду лік своєму хмизу й підраховую, скільки можу дозволити собі на день, щоб його стало до Весни.

У Дванадцятому Місяці минулого року Однодумець призупинив роботу над Великим і Таємним Знанням і скасував наші зустрічі, бо, на його думку, стало надто холодно, щоб стояти й розмовляти. Пальці в мене задубіли від холоду — і мій почерк через це погіршився. Врешті я остаточно припинив писати в Щоденнику.

Приблизно посередині Першого Місяця надійшов Вітер із Півдня. Він безперестанку віяв кілька днів, і мені, хоч я всіляко старався на це не нарікати, він здавався своєрідним випробуванням. Він заносив до Зал колючий Сніг. Він віяв ночами на мене, поки я лежав у своєму ліжку в Третій Північній Залі. Він завивав у Вестибюлях, підхоплюючи пригорщі розсипчастого снігу й перетворюючи їх на маленьких привидів.

Не все у Вітрі було погано. Іноді він віяв крізь маленькі порожнини й щілини у Статуях, від чого вони дивовижно співали та свистіли; я ще ніколи не чув, щоб Статуї мали голоси, і сміявся в щирому захваті.

Одного разу я встав рано й пішов до Сорок Третього Вестибюля. Зали, які я подолав, були сірі та тьмяні, в їхніх Вікнах було видно зовсім трохи Світла — швидше натяк на Світло, ніж власне Світло.

Я мав намір позбирати морських водоростей, як на харч, так і на багаття. Зазвичай я мушу чекати із сушінням водоростей до Весни, Літа й Осені. Взимку занадто холодно й вогко. Однак мені спало на думку, що якщо водорості вдасться повісити (можливо, у Дверях), то Вітер хутко їх висушить. Єдиною проблемою буде закріпити водорості так, щоб їх не здуло. Я вигадав три способи це зробити, і мені не терпілося випробувати їх усі, щоб побачити, який виявиться найефективнішим.

Поки я перетинав Одинадцяту Західну Залу, Вітер штовхав мене з Плити на Плиту, неначе фігуру на шахівниці. (У мене вийшла низка вельми оригінальних ходів!)

Я спустився зі Сходів у Сорок Третьому Вестибюлі й увійшов до Нижньої Зали, що лежить просто під Тридцять Сьомою Південно-Західною Залою. Одним із наслідків дії Вітру було те, що Припливи стали значно вищими й потужнішими, ніж зазвичай; Відпливи також відповідно збільшилися. Тоді саме тривав Відплив, і Море відступило так далеко, що в Залі повністю зникла Вода (а такого не буває майже ніколи). Вона була всіяна залишками Припливу: водоростями, які майоріли на Вітрі, неначе маленькі знамена, й камінцями, морськими зірками й мушлями, які торохтіли по Кам’яному Хіднику, гнані Вітром.

Година була рання, відразу після Світанку. Я бачив, як блідо-золоте Небо відображається в деяких Вікнах на Подвір’ї. Попереду мене у Вході, який вів до наступної Зали, виднілися сірі неспокійні Води. Бурхливість Води контрастувала зі строгими обрисами Входу.

Я нагнувся й заходився збирати холодні мокрі водорості. Навіть цю просту справу ускладнював Вітер, оскільки значну частину сил мені доводилося витрачати на те, щоб залишатися на місці. Також Вітер підхоплював окремі водорості; вони били мене по руках, від чого ті захололи й почали боліти.

За якийсь час я випрямився, щоб дати полегкість спині. Знову підвів погляд до Входу, що вів до наступної Зали.

Я побачив видіння! У тьмяному Повітрі над сірими Хвилями завис сяйливий білий хрест. Він палахкотів білизною, сяяв набагато яскравіше за Стіну Статуй позаду себе. Це було прекрасно, та я не розумів, що переді мною. А за мить надійшло щось на кшталт осяяння: це аж ніяк не хрест, а щось величезне й біле, і воно стрімко лине до мене з Вітром.

Що це може бути? Напевно, птах, але якщо я розгледів його з такої відстані, то він значно більший за тих, до яких я звик. Він летів далі, просто на мене. У відповідь на його розправлені крила я розкинув руки, неначе збираючись його обняти. Я заговорив уголос. Здається, хотів сказати: «Прошу сюди! Прошу сюди!», — але Вітер забрав у мене подих, і вийшло лише: «Сюди! Сюди!».

Птах проплив високими Хвилями, жодного разу не змахнувши крилами. Він надзвичайно спритно й легко схилився трохи вбік, аби пролетіти крізь Вхід, який розділяв нас. Розмах його крил був ширший навіть за Двері. Я знав, хто це! Альбатрос!

І все ж він продовжував летіти просто до мене, і мені блиснула надзвичайно дивна думка: а може, нам з альбатросом призначено долею злитись і ми разом станемо істотою геть іншого штибу — Янголом? Ця думка одночасно викликала захват і страх, але я все одно стояв на місці з розкинутими руками, імітуючи політ альбатроса. (Я уявив, як здивується Однодумець, коли я влечу до Другої Південно-Західної Зали на Янгольських Крилах, несучи йому послання Миру й Радості!) Моє серце стрімко забилося.

Щойно він досяг мене — щойно я подумав, ніби ми зіткнемося, наче Планети, та станемо єдиним цілим, — я видав якийсь засапаний крик: «А-а-а-а-а-ах!». Тієї ж миті відчув, як мене полишає якесь напруження, що накопичувалось у мені, але про яке я досі не знав. Наді мною пролетіли величезні білі крила. Я відчув рух і запах Повітря, яке принесли із собою ті крила, різкий, солоний, дикий запах Далеких Припливів і Вітрів, що нескінченно блукали Залами, яких я ніколи не побачу.

В останню мить альбатрос промайнув над моїм лівим плечем. Я впав на Хідник. Птах несамовито, панічно замахав крилами, викинув уперед тонкі рожеві ноги й повалився з Повітря якоюсь купою на Хідник. У Повітрі він був дивовижною істотою — Небесною Істотою, — зате на Кам’яному Хіднику був смертним і підвладним такому ж сорому та незграбності, як інші смертні[8].

Ми піднялися. Тепер, опинившись на сухому Хіднику, він здавався як ніколи великим: його голова доходила мені мало не до грудини.

— Дуже радий тебе бачити, — сказав я. — Вітаю. Я Мешканець цих Зал. Один із Мешканців. Є ще один, але він не любить пташок, тож ти його, напевне, не побачиш.

Альбатрос широко розкинув крила й витягнув шию до Стелі. Видав якесь гортанне цокання та дзижчання — напевно, привітався зі мною. Його крила з тильного боку були темні, майже чорні, з білою плямою у формі зірки на кожному.

Я повернувся до своєї роботи — збору водоростей. Альбатрос обійшов Залу. Його сірувато-рожевуваті ноги гучно ляскали по Хіднику. Він надходив час від часу й дивився, що я роблю, так, ніби це його цікавило.

Наступного дня я повернувся. Альбатрос піднявся Сходами й вивчав Сорок Третій Вестибюль. Але на цьому все не скінчилося. Уявіть мою радість, коли я дізнався, що у Вестибюлі тепер ховається двоє альбатросів! До нього долучилася дружина! (Чи, може, перший альбатрос був самицею, а то був її чоловік. Стосовно цього я мав недостатньо відомостей, щоб бути певним.) Новий альбатрос мав інакший візерунок на задньому боці крил — із білих цяток, подібних до краплин срібного дощу. Двоє альбатросів розкинули крила й затанцювали одне довкола одного. Вони тицяли дзьобами на Стелю й видавали радісний вереск; вони стикалися довгими рожевими дзьобами, виражаючи радість.

Кілька днів по тому я відвідав їх ізнову. Цього разу вони здавалися тихішими, й у Вестибюлі панувала атмосфера відчаю та смутку. Альбатрос, якого я вважав самцем (той, що мав зірочки на крилах), підібрав у Нижній Залі скількись водоростей. Брав їх грудки дзьобом і складав їх на купу. За кілька хвилин він розчарувався у своєму творінні, знову зібрав грудки водоростей і спробував скласти їх в іншому місці. Він виконав цю дію близько десятка разів.

— Здається, я розумію твою проблему, — сказав я. — Ти прийшов сюди звити гніздо. Але не можеш відшукати потрібних матеріалів. Є лише холодні мокрі водорості, а тобі, щоб зробити затишне гніздо для свого яйця, потрібно щось сухіше. Не турбуйся. Я тобі допоможу. У мене є запас сухих водоростей. Я не птах, але впевнений, що з них вийде надзвичайно годящий будівельний матеріал. От зараз і піду по них.

Альбатрос із зірочками розкинув крила й витягнув шию, показав дзьобом на Стелю й оглушливо клацнув. Я подумав, що так він виражає ентузіазм.

Я повернувся до Третьої Північної Зали. Вистелив рибальську сіть товстим пластиком. Усередину поклав матеріал для гнізда — скільки, на мою думку, мало вистачити двом птахам такого колосального розміру. Цього могло стати приблизно на три дні паління. Це було чимало, і я знав, що можу трохи померзнути через те, що їх віддав. Одначе що таке кілька днів у холоді порівняно з іще одним альбатросом на Світі? Я додав до купи водоростей ще дещо: трохи чистого білого пір’я, яке знайшов і зберіг лише з тієї причини, що його вподобав, і старий вовняний джемпер, такий дірявий, що одежина з нього була вже ніяка, та він міг стати чудовою підстилкою для безцінного яйця.

Я затягнув рибальську сіть до Сорок Третього Вестибюля й одразу дістав винагороду — таку цікавість до вмісту сіті показав альбатрос-самець. Він набрав повний дзьоб сухих водоростей і заходився мостити їх у різних місцях.

Невдовзі альбатроси збудували високе гніздо з основою близько метра завширшки й поклали туди яйце. Вони чудові батьки: були віддані своєму яйцю, а тепер так само сумлінно дбають про своє пташеня. Воно росте повільно, й не схоже, що скоро опернатіє.

Цей рік я назвав Роком, коли до Південно-Західних Зал прибули Альбатроси.

Птахи сидять мовчки в Шостій Західній Залі

ЗАПИС ВІД ТРИДЦЯТЬ ПЕРШОГО ДНЯ П’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Відколи два роки тому обвалилися Стелі Двадцятої та Двадцять Першої Північно-Східних Зал, Погода в цьому Регіоні Будинку змінилася. Хмари спускаються крізь Розбиті Стелі до Середніх Зал, куди не потрапили б за звичайних обставин. Через це Світ стає холодним і сірим.

Цього ранку я прокинувся захололим і з дрожем. Хмара проникла до Третьої Північної Зали, в якій я сплю. Статуї перетворилися на витончені білі фігури, намальовані на білому Тумані.

Я швидко встав і зайнявся щоденними справами. Набрав водоростей у Дев’ятому Вестибюлі та приготував собі на сніданок суп, який живить і зігріває, а тоді попрямував до Третьої Південно-Західної Зали, щоби продовжити роботу над Каталогом Статуй.

У Будинку панувала дивна тиша. Не літали жодні птахи; не співали жодні птахи. Куди вони всі поділися? Скидалося на те, що Захмарений Світ видався їм таким самим гнітючим, як і мені. У Шостій Західній Залі я таки знайшов їх. Вони зібралися там, посідавши на Плечі й Голови всім Статуям, на Постаменти й на Колони, мовчки сиділи й чекали.

Затоплені Зали

ЗАПИС ВІД ВОСЬМОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, коли до ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

На Схід від Першого Вестибюля Будинок занепав. Ділянки Кам’яної Кладки та Статуї з Верхніх Зал провалилися крізь Розбиту Підлогу до Середніх і Нижніх Зал, блокуючи Входи. Є Зона — мабуть, до сорока чи п'ятдесяти Зал, — у яку Припливи проникнути не можуть. Із плином часу Морська Вода витекла, а ці Зали наповнилися Дощем, який утворив темні, спокійні прісні Озера. Тамтешні Вікна наполовину занурені у Воду або відгороджені Кам’яною Кладкою, тож Зали здаються тьмяними й затіненими. Відрізані від Припливів, вони надзвичайно тихі.

Це — Затоплені Зали.

На Периферії цього Регіону Води мілкі, спокійні та вкриті лататтям, але в центрі вони глибокі й підступні, повні уламків Кам’яної Кладки й затонулих Статуй. Більша частина Затоплених Зал недоступна, але подекуди до них можна ввійти з Верхнього Рівня.

У них містяться велетенські Статуї Чоловіків із кучерявими Головами й Бородами, що вириваються та пручаються, аби звільнитись зі Стін, простягаючи Тулуби над Темними Водами. Одна статуя нахиляється так далеко, що широка м’язиста Спина цього Чоловіка утворює майже горизонтальну платформу приблизно за пів метра над рівнем Води. Це чудове місце для риболовлі.

Нічна риболовля — найкраща: тоді риб тягне погратися серед плям ясного Місячного Сяйва, і їх легко побачити.

Хмари над Дев’ятнадцятою Східною Залою

ЗАПИС ВІД ДЕСЯТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Колись я не наважувався жити надто близько до Припливів. Зачувши їхній Гуркіт, я біг і ховався. Боявся у своєму невігластві, що втраплю в їхні Води й потону.

Я всіляко тримався Сухих Зал, у яких Статуї не в ганчір’ї з водоростей і не броньовані оздобами з молюсків, у яких Повітря не пахне Припливами. Інакше кажучи, Зал, що не були затоплені останнім Часом. Вода не була проблемою: в більшості Зал є Прісні Водоспади (іноді трапляються Статуї, мало не розсічені Водою, що бризкає на них століттями). Інша річ — харчі: заради них доводилося йти до Припливів. Я йшов до Вестибюлів і спускався Сходами до Нижніх Зал, до Краю Океану. Але Сила Хвиль мене лякала.

Навіть тоді я знав, що Припливи не відбуваються випадково. Розумів, що, маючи змогу фіксувати й документувати їх, можу навчитися передбачати їхню появу. Так з’явилася моя Таблиця. Але я, хоч і збагнув дещо про динаміку Припливів, не розумів їхньої Природи. Я гадав, що Припливи майже не відрізняються один від одного. Йдучи до Припливу та сподіваючись побачити задосить риби й морської рослинності, я дивувався, коли він виявлявся ясним, чистим і порожнім.

Я часто залишався голодним.

Страх і голод змушували мене досліджувати Будинок, і я довідався, що риби вдосталь у Затоплених Залах. Їхні Води були спокійні, і я боявся не так сильно. Тут проблема полягала в тому, що Затоплені Зали зусібіч оточені Занепадом. Щоб їх дістатися, слід піднятися до Верхніх Зал, а тоді спуститися по Руїнах, долаючи великі Розломи та Розколини в Підлозі.

Якось, не ївши два дні, я вирішив піти в пошуках їжі до Затоплених Зал. Піднявся до Верхніх Зал. Я так ослаб, що навіть це було непросто. Сходи, хоч і різняться за розміром, у більшості своїй збудовані в такому самому шляхетному масштабі, що й решта Будинку, і кожна Сходинка майже вдвічі вища за зручну для мене висоту. (Неначе Бог спершу звів Будинок, збираючись населити його Велетами, а тоді непоясненним чином передумав.)

Я пройшов до однієї з Верхніх Зал, тієї, що стоїть просто над Дев’ятнадцятою Східною Залою. Звідти я збирався спуститися до Затоплених Зал, але, на превеликий жаль, побачив, що Зала повна Хмар, холодної сірої вогкої порожнечі.

Зі мною був Щоденник. Зазирнувши в нього, я виявив, що вже якось був у цій Місцині й навіть залишив детальні нотатки про Залу, розташовану за цією, — Залу над Двадцятою Східною Залою. Я описав характер і стан тамтешніх Статуй і навіть зробив ескіз однієї з них. Але про цю Залу, на Порозі якої тепер стояв, — Залу, повну Хмар, — про неї не записав нічогісінько.

Нині я вирішив би, що йти крізь Залу, якої не видно як годиться та про яку я не маю записів, — це безумство, та нині я не доводжу себе до такого голоду.

Суміжні Зали зазвичай мають певні спільні властивості. Зала просто позаду мене була приблизно 200 метрів завдовжки та 120 метрів завширшки, тож було цілком імовірно, що й Зала переді мною така сама. Ця відстань не видавалася нездоланною; мене більше бентежили Статуї. Судячи з того, що я бачив, вони зображали Людей чи Напівлюдей, удвічі або втричі більших за мене, які вчиняли насильство: Чоловіків, що билися; Жінок і Чоловіків, яких несли геть Кентаври чи Сатири; Восьминогів, що розривали Людей на шматки. У більшості Регіонів Будинку обличчя у Статуй радісні, спокійні або ж відзначаються відстороненим спокоєм; але тут Обличчя були спотворені криками люті чи нестерпного болю.

Я заповзявся йти обережно. Вдаритись об простягнуту мармурову кінцівку — боляче.

Я ввійшов до Хмари й поволі покрокував уздовж Північного Боку Зали. Із блідої Хмари одна за одною виринали Статуї. Вони так рясно стояли вздовж Стін і були скручені в таких нестерпних позах, що я наче йшов під мокрим гіллям великого лісу з Рук і Тіл.

Одна Статуя вже звалилася зі Стіни й лежала розтрощена на Підлозі. Це мало стати для мене пересторогою.

Я дійшов до місця, в якому одна Статуя сильно випиналася зі Стіни. Вона зображала Чоловіка, чиє величезне Тіло сахнулося назад і розтягнулося над Хідником, а Руки прикривали Голову, тимчасом як його затоптував Кентавр. Великі Долоні Чоловіка були повернуті догори, а Пальці на них скорчилися від лютого болю. Я відступив на крок від Стіни, щоб його обігнути, і моя стопа стала на…

…порожнечу.

Немає Підлоги! Піді мною немає Кам’яного Хідника! Я падаю! Я, жахнувшись, кинувся до Стіни. І враз попався! Я лежав, зависши над Порожнечею, занадто нажаханий, щоб ворухнутись, а мій розум заціпенів від страху та шоку. Якимось дивом я потрапив до Рук Затоптаного. Руки були дуже мокрі й жахливо слизькі; я з кожним порухом ризикував вислизнути з його хвату та шкереберть полетіти в Порожнечу. Захлипавши від страху, щосили тримаючись за Затоптаного, я поступово підтягнувся на його Руках до його ж Голови, від Голови перемістився до Грудей, а тоді до Колін, де і вмостився. Тіло Кентавра-Напасника стало ніби Стелею за два чи три сантиметри над моєю головою. Хмара була така густа, що я не бачив, де Підлога починається знову.

Я залишався там увесь день і всю ніч — зголоднів, мало не помер від холоду, але щиро дякував Затоптаному за порятунок. Уранці надійшов Вітер і поніс Хмару на захід. Я визирнув у велику Розколину в Підлозі й побачив запаморочливе урвище — не менш як 30 метрів — до спокійних Вод Затопленої Зали внизу.

Розмова

ЗАПИС ВІД ОДИНАДЦЯТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Окрім моїх регулярних зустрічей з Однодумцем і тихої втішної присутності Мертвих, є птахи. Птахів зрозуміти неважко. Їхня поведінка підказує мені, що вони думають. У цілому все приблизно зводиться до: «Це їжа? А це? А як щодо цього? Мабуть, таки їжа. Майже напевно їжа». Або іноді: «Іде дощ. Мені це не подобається».

Хоча цього задосить для короткої добросусідської розмови, такі зауваги не вказують на широкий чи глибокий розум. Однак мені спадало на думку, що птахи можуть володіти більшою мудрістю, ніж видається на перший погляд, мудрістю, що відкривається лише опосередковано й час від часу.

Якось — тоді був осінній вечір — я дістався Входу Дванадцятої Південно-Східної Зали, маючи намір пройти крізь Сімнадцятий Вестибюль. Я побачив, що не маю змоги туди ввійти: Вестибюль був повен птахів, і всі ці птахи літали. Вони колували й кружляли по спіралі так, що виходив стрімкий танок. Вони наповнювали Вестибюль, наче стовп диму, який подекуди ставав темнішим і щільнішим, а тоді — світлішим і легшим. Я вже бачив цей танок кілька разів, завжди ввечері та в останні місяці року.

Іншим разом я ввійшов до Дев’ятого Вестибюля й побачив, що він повен маленьких пташечок. Вони належали до різних видів, але здебільшого то були горобці. Не встиг я ступити кілька кроків за порогом Вестибюля, як чималий їхній гурт здійнявся в Повітря. Вони разом стрімко полетіли до Східної Стіни, тоді — до Південної, а відтак розвернулися та облетіли мене по нещільній спіралі.

— Доброго ранку, — промовив я. — У вас, сподіваюся, все гаразд?

Більшість пташок розлетілася й посідала в різних місцях, але кілька — можливо, десяток — полетіли до Статуї Садівника в Північно-Західному Кутку. Вони залишалися там секунд із тридцять, а тоді, не розлучаючись, піднялися до Статуї, що стоїть вище на Західній Стіні, — Жінки, що несе Вулик. Птахи залишалися на Статуї Жінки, що несе Вулик, близько хвилини, а тоді полетіли геть.

Я замислився, чому з-поміж усіх Статуй у Вестибюлі, яких було близько тисячі, маленькі пташечки вирішили сісти на ці дві. Мені спало на думку — просто так, знічев’я, — що про обидві ці Статуї можна сказати, буцімто вони символізують Працьовитість. Садівник літній і зігнутий, але все-таки віддано копає свій сад. Жінка віддається своєму фаху, бджолярству, а Вулик, який вона несе, повен бджіл, які також терпляче виконують свою роботу. Чи не кажуть мені птахи, що я також маю бути працьовитим? Це здавалося малоймовірним. Я, зрештою, й без того працьовитий! Тоді я саме прямував до Восьмого Вестибюля, щоб порибалити. Ніс рибальські сіті на плечі, а також пастку на омарів, виготовлену зі старого відра.

Пересторога птахів — якщо це була саме пересторога — на перший погляд видавалася безглуздою, та я все ж вирішив продовжити цей незвичний ланцюжок роздумів і побачити, куди він мене заведе. Того дня я спіймав сімох рибин і чотирьох омарів. І нічого не викинув.

Тієї ночі надійшов Вітер із Заходу, що приніс несподівану Бурю. Припливи стали бурхливими, а риб віднесло зі звичних Зал далеко в Море. Наступні два дні риби не було взагалі, і, якби я не дослухався до перестороги птахів, то майже не мав би харчу.

Цей досвід спонукав мене сформулювати гіпотезу: можливо, мудрість птахів живе не в окремій особині, а в зграї, гурті. Я спробував вигадати експеримент, за допомогою якого можна перевірити це припущення. На мою думку, проблема в тому, що неможливо знати заздалегідь, коли відбудуться такі події; тож єдиним доцільним планом дій є уважне багатомісячне (швидше навіть багаторічне) спостереження й ретельне ведення записів. На жаль, наразі так діяти неможливо, позаяк у мене забирає дуже багато часу робота з Однодумцем (я, звісно, маю на увазі наш пошук Великого й Таємного Знання).

Одначе я записую те, що сталося цього ранку, з думкою саме про цю гіпотезу.

Я ввійшов до Другої Північно-Східної Зали й побачив, що вона повна різних дрібних птахів, як раніше Дев’ятий Вестибюль. Я бадьоро гукнув їм: «Доброго ранку!»

Близько двадцяти птахів негайно пурхнули до Північної Стіни й посідали на Високі Статуї. А відтак стрімко полетіли до Західної Стіни.

Я згадав, що попереднього разу ця поведінка була вступом до послання.

— Я пильную! — гукнув я їм. — Що ви бажаєте мені сказати?

А далі дуже ретельно спостерігав за їхніми діями.

Птахи розділилися на дві групи. Одна полетіла до Статуї Янгола-Сурмача; друга — до Статуї Корабля, що пливе маленькими Хвильками.

— Янгол із сурмою й корабель, — мовив я. — Чудово.

Перша група перелетіла до Статуї Чоловіка, що читає велику Книжку; друга перелетіла до Статуї Жінки, що показує великий Таріль або Щит; на Щиті зображено Хмари.

— Книжка та хмари, — сказав я. — Так.

Урешті перша група підлетіла до Статуї малої Дитини, що нахилила Голову, щоб поглянути на Квітку, яку тримає в Руці; Голова Дитини вкрита Кучерями, такими неслухняними, що вони подібні до пелюсток; друга група птахів підлетіла до Статуї Лантуха з Зерном, яке пожирає Орда Мишей.

— Дитина й миші, — проказав я. — Чудово. Розумію.

Птахи розсіялися по різних куточках Зали.

— Дякую! — гукнув я їм. — Дякую!

Якщо вважати мою гіпотезу правильною, то це, безумовно, найскладніше висловлювання, з яким до мене звернулися птахи. Яке його значення?

Янгол із сурмою й корабель. Янгол із сурмою вказує на послання. Радісне послання? Можливо. Але янгол також може нести суворе чи похмуре послання. Отже, характер послання, добре воно чи погане, залишається незрозумілим. Корабель указує на подолання значних відстаней. Послання здалеку.

Книжка і хмари. Книжка містить Письмена. Хмари щось приховують. Письмена, які чомусь є незрозумілими.

Дитина й миші. Дитина символізує Невинність. Миші пожирають зерно. Його кількість мало-помалу зменшується. Невинність, яка зношується чи руйнується.

Тож, як я розумію, птахи сказали мені саме це. Послання здалеку. Незрозумілі Письмена. Руйнування невинності. Цікаво.

Я зачекаю, доки мине певний час — скажімо, кілька місяців, — а тоді знову розгляну це висловлювання, щоб побачити, чи не проллють на нього світло подальші події (і навпаки).

Адді Домар

ЗАПИС ВІД П’ЯТНАДЦЯТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Цього ранку в Другій Південно-Західній Залі Однодумець сказав:

— Я сьогодні працюватиму над ритуалом, тож ти, певно, не захочеш тут затримуватися.

Ритуал — це практика церемоніальної магії, шляхом якої Однодумець планує звільнити Велике й Таємне Знання від того, що тримає його в полоні у Світі, й передати його нам. Наразі ми провели його чотири рази, щоразу в дещо інакшій версії.

— Я вніс певні зміни, — продовжив він, — і хочу почути, як вони звучать, так би мовити, на місці подій.

— Я тобі допоможу, — завзято сказав я.

— Чудово, — промовив він. — Тільки не балакай забагато. Мені потрібна зосередженість. Ясність.

— Безперечно, — відповів я.

Сьогодні на Однодумцеві був костюм сірого кольору з білою сорочкою та чорними черевиками. Він поклав свій блискучий пристрій на Порожній Постамент.

— Це виклик, а під час викликів провидцеві слід стояти обличчям на схід, — зауважив він. — Де схід?

Я показав.

— Так, — сказав він.

— Де стати мені?

— Де забажаєш. Це не має значення.

Я вмостився за два метри на Південь від того місця, де стояв він, і вирішив, що стану обличчям на Північ, себто до нього. Насправді я не маю жодних відомостей чи знань про ритуали, але це положення видавалося мені доречним для учня, покірного й водночас пов’язаного з Тлумачем Таємниць.

— Що мені робити? — запитав я.

— Нічого. Просто стій тихо, як я вже просив.

— Я зосереджуся на переданні тобі сили свого Духу, — сказав я.

— Чудово. Добре. Так і зроби. — Він ненадовго повернувся до свого блискучого пристрою, перевіряючи щось. — Гаразд, — додав він. — До цієї, першої частини ритуалу я вніс найбільше змін. Досі я просто закликав знання та просив його прийти до мене, віддатися мені. Схоже, це нічого мені не дало, тож замість цього я викликатиму дух Адді Домара.

— Хто чи що це таке — Адді Домар? — запитав я.

— Король. Давно померлий. Той, хто володів знанням. Чи принаймні його частиною. Я успішно просив його про допомогу під час інших ритуалів, зокрема… — Однодумець раптово зупинився й на якусь мить ніби спантеличився. — Я успішно викликав його в минулому, — закінчив він.

Однодумець прибрав шляхетної пози Тлумача Таємниць. Випрямив спину, розправив плечі й підняв голову. Тепер він нагадував мені Статую Ієрофанта[9] в Дев’ятнадцятій Південній Залі.

Раптом до мене дійшло значення його слів.

— О! — вигукнув я. — Ти ще ніколи не казав, що знаєш ім’я одного з Мертвих! А знаєш, котрий із них він? Якщо так, то скажи, будь ласка! Я був би дуже радий називати його на ім’я, коли офірую йому їжу й питво!

Однодумець відірвався від своїх справ і нахмурився.

— Що? — перепитав він.

— Мертві, — завзято продовжив я. — Якщо ти дійсно знаєш ім’я одного з них, то прошу, скажи, котрому з них воно належить.

— Що-що? Не розумію. Котрому з кого що належить?

— Ти сказав, що в минулі часи один чи кілька Мертвих володіли Знанням. А відтак його втратили. Тож я захотів дізнатися, котрий із них то був. Чоловік із Коробкою з-під Печива? Прихована Людина? Чи хтось із Людей Алькову?

Однодумець отетеріло витріщився на мене.

— Коробка з-під печива… Про що ти? А, стривай. Це якось стосується тих кісток, які ти знайшов? Ні. Ні, ні, ні, ні, ні. Вони не… Це не… Ох, на Бога! Хіба я щойно не казав, що мені потрібно зосередитися? Хіба не казав от щойно? Можна зараз без цього? Я намагаюся розібратися з цим ритуалом.

Мені вмить стало соромно. Я заважав важливій роботі Однодумця.

— Так, звісно, — відповів я.

— Мені ніколи відповідати на запитання, що не стосуються справи, — різко додав він.

— Вибач.

— Було б чудово, якби ти просто помовчав.

— Я помовчу, — запевнив я. — Обіцяю.

— Чудово. Добре. Гаразд. На чому я зупинився? — промовив Однодумець. Глибоко вдихнув і знову завзято випрямився, задерши голову. Здійняв руки та звучним голосом кілька разів покликав Адді Домара в різні способи: «Прийди! Прийди!».

Запала тиша, він поступово опустив руки й розслабився.

— Гаразд, — мовив він. — Для справжнього ритуалу я, можливо, візьму жаровню. Спалю трохи пахощів. Подивимось. А тоді, після заклику, йде перерахування. Я називаю сили, яких прагну: знищення Смерті, проникнення в нижчі розуми, невидимість і багато іншого. Важливо візуалізувати кожну силу, тож, називаючи їх, я уявляю, як живу вічно, читаю чужі думки, стаю невидимим і так далі.

Я ґречно підняв руку. (Не хотілося, щоб мене знову звинуватили в запитаннях, які не стосуються справи.)

— Так? — різко озвався він.

— Мені теж так робити?

— Так. Якщо хочеш.

Тим самим звучним голосом Однодумець зачитав список сил, які надає Знання, а коли він проспівав: «Я називаю силу польоту!», — я уявив, як сам обертаюся на скопу й лечу з іншими скопами над Потужними Припливами. (Це моя улюблена сила з-поміж усіх, про які говорить Однодумець. А якщо вже бути зовсім чесним, то до решти я загалом байдужий. Яка мені була б користь від невидимості? Здебільшого мене тут не може побачити ніхто, крім птахів. Також я не маю бажання жити вічно. Будинок відмірює певний вік птахам і певний вік людям. Це мене задовольняє.)

Однодумець дістався кінця свого списку. Я бачив, що він думає про ті частини ритуалу, які щойно виконав, і незадоволений ними. Його лице було насуплене, і він дивився кудись удалечінь.

— Здається, я маю звертатися з усім цим до якоїсь… якоїсь енергії, чогось життєдайного й живого. Я шукаю сили, тож маю звертатися з цими словами до того, що вже є сильним. Я зрозуміло пояснюю?

— Так, — сказав я.

— Але тут немає нічого сильного. І навіть нічого живого. Лише нескінченні понурі приміщення, однаковісінькі, повні напіврозвалених фігур, що вкриті пташиним послідом.

Він поринув у безрадісне мовчання.

Я вже багато років знаю, що Однодумець не шанує Будинку так, як я, проте мене досі вражає, коли він так говорить. Як така розумна людина може казати, нібито в Будинку немає нічого живого? Нижні Зали повні морських істот і рослин, часто дуже гарних і дуже дивних. Самі Припливи повні руху та сили, тож вони, може, й не зовсім живі, та водночас не є не-живими. У Середніх Залах є птахи й люди. Послід (на який він жаліється) — це ознака Життя! Також неправдиві його слова про те, що всі Зали однакові. Вони неабияк відрізняються стилем Колон, Пілястрів, Ніш, Апсид, Фронтонів тощо, а також кількістю Дверей і Вікон. Кожна Зала має свої Статуї, а всі Статуї єдині у своєму роді; якщо ж і трапляються якісь повтори, то, певно, на великих відстанях, оскільки я досі не бачив жодного.

Одначе казати про щось із цього було безглуздо. Я знав, що це лише роздратує його ще більше.

— А як щодо Зорі? — спитав я. — Якщо проводити Ритуал уночі, ти можеш звернутися з Закликом до Зорі. Зоря — це джерело сили й енергії.

На мить запала тиша, а тоді він сказав:

— Це правда, — його голос звучав здивовано. — Зоря. Насправді це непогана думка, — Однодумець помислив ще трохи. — Нерухома зірка підійде краще за мандрівну. І вона має бути яскравою — помітно яскравішою за навколишні зорі. Найкраще було би відшукати якесь місце в лабіринті, якусь унікальну точку чи місцину — і провести ритуал там, ставши обличчям до найяскравішої зорі! — Однодумець на мить сповнився захвату. А тоді зітхнув, і його неначе знову цілковито покинули сили. — Але ж це не надто ймовірно, так?

Тоді він повторив, що кожна Зала нічим не відрізняється від інших, але назвав їх «приміщеннями» та вжив епітет, який мав на меті їх принизити.

Я відчув приплив гніву й на мить вирішив, що не розповім йому того, що знаю. А тоді подумав, що карати його за те, над чим він не має влади, жорстоко. Він же не винен, що бачить усе не так, як я.

— Насправді, — сказав я, — одна Зала відрізняється від інших.

— Та невже? — відповів він. — Ти ніколи нічого про неї не казав. Чим вона відрізняється?

— Вона має лиш один Вхід і жодного Вікна. Я бачив її лиш один раз. Вона має дивну атмосферу, яку важко описати точно. Вона велична, таємнича й водночас сповнена Присутності.

— Тобто наче храм? — запитав він.

— Так. Наче храм.

— І чому ти не сказав мені про це раніше? — поцікавився він. У ньому знову пробудилися гнів і роздратування.

— Ну, вона далеченько звідси. Я подумав, що ти навряд…

Але моє пояснення його не цікавило.

— Мені треба побачити це місце. Можеш мене відвести? Як далеко воно?

— Це Сто Дев’яносто Друга Західна Зала, і вона розташована за 20 кілометрів від Першого Вестибюля, — відповів я. — Шлях до неї займає 3,76 години без урахування перепочинку.

— О, — сказав він.

Я знав, що навряд чи міг би віднадити його своїми словами ще більше (хоча й не мав такого наміру). Він не має охоти досліджувати Світ. Не думаю, що він коли-небудь заходив далі, ніж за чотири-п’ять Зал від Першого Вестибюля.

Однодумець сказав:

— Мені потрібно знати, які зорі можна побачити з дверей цього приміщення. Знаєш щось про це?

Я подумав. Сто Дев’яносто Друга Західна Зала була зорієнтована по осі «Схід/Захід»? Чи по осі «Південний Схід / Північний Захід»? Я похитав головою.

— Не знаю. Не можу згадати.

— А ти хіба не можеш піти туди й дізнатися? — запитав він.

— Піти до Сто Дев’яносто Другої Західної Зали?

— Так.

Я завагався.

— У чім річ? — запитав він.

— Шлях до Сто Дев’яносто Другої Західної Зали пролягає крізь Сімдесят Восьмий Вестибюль, Регіон, який нерідко затоплений. Просто зараз він сухий, але Припливи несуть Сміття з Нижніх Зал і розсіюють його в навколишніх Залах. Іноді у Сміття гострі краї, об які можна порізати ноги. Кровотеча зі стоп — це недобре. Є ризик зараження. Побитим Мармуром потрібно йти обережно. Це можливо, але складно. На це знадобиться час.

— Гаразд, — відповів Однодумець. — Отже, сміття. Та я все одно не розумію, в чому проблема. Ти ж проходив крізь це місце зі сміттям раніше, і тоді це тобі не нашкодило. Що змінилося?

На моєму обличчі з’явився рум’янець. Я вп’явся поглядом у Хідник. Однодумець був такий охайний, такий елегантний у своєму костюмі та блискучих черевиках. Я ж охайним не був. Мій одяг був пошарпаний і полинялий, роз’їдений Морською Водою, в якій я рибалив. Мені страшенно не хотілося привертати його увагу до цього контрасту між нами, але він усе-таки поставив мені запитання, тож треба було відповісти.

— Змінилось от що: колись я мав черевики. Тепер — ні.

Однодумець із великим здивуванням поглянув на мої босі смагляві ноги.

— Коли це сталося?

— Близько року тому. Мої черевики розпалися.

Він розреготався.

— Чому ти нічого не сказав?

— Не хотів завдавати тобі клопоту. Подумав, що можна змайструвати черевики з риб’ячої шкіри. Але не знайшов на це часу. В цьому винен лише я.

— Чесно кажучи, Піранезі, — сказав Однодумець, — який же ти ідіот! Коли це — єдине, що заважає тобі піти до… до… як ти там називаєш оте приміщення…

— Сто Дев’яносто Другої Західної Зали, — вставив я.

— Так. Байдуже. Коли річ лише в цьому, я завтра дістану тобі черевики.

— О! Це було б… — заговорив я, та Однодумець підніс руку.

— Не треба дякувати. Просто добудь потрібні мені відомості. Це — все, чого я прошу.

— О, я добуду! — пообіцяв я. — Щойно в мене з’являться черевики, це вирішить проблему. Я дістануся Сто Дев’яносто Другої Західної Зали за три з половиною години. Щонайбільше за чотири.

Черевики

ЗАПИС ВІД ШІСТНАДЦЯТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Дорогою до Третьої Південно-Західної Зали цього ранку я пройшов через Другу Південно-Західну Залу. На Порожньому Постаменті, що на нього спирається Однодумець, стояла маленька картонна коробка. Вона мала темно-сірий колір. На її кришці було зображення восьминога, також сіре, але блідіше, а також помаранчевий напис. Напис такий: «АКВАРІУМ».

Я відкрив коробку. На перший погляд видавалося, ніби там лежить лише тонкий білий папір, та, піднявши його, я знайшов пару черевиків. Вони були виготовлені з парусини блакитно-зеленого кольору, що нагадував мені Припливи Південних Зал. Їхні ґумові підошви були товсті й білі, а ще вони мали білі шнурки. Я дістав їх із коробки й надів. Вони сіли ідеально. Я спробував походити в них. Ноги в них почувалися прекрасно захищеними та скакабельними.

Я цілий день бігав і танцював, просто щоб насолодитися відчуттям власних ніг у нових черевиках.

— Погляньте! — звернувся я до ворон у Першій Північній Залі, коли вони злетіли з Високих Статуй подивитися, чим я займаюся. — У мене нові черевики!

Але ворони лише закрякали й посідали знову.

Список речей, які мені дав Однодумець

ЗАПИС ВІД СІМНАДЦЯТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я склав список усіх речей, які мені дав Однодумець, щоб не забувати про вдячність і дякувати Будинкові за те, що послав мені такого чудового друга!

Того Року, коли я дав назви Сузір’ям, Однодумець дав мені:

♦ спальний мішок

♦ подушку

♦ 2 ковдри

♦ 2 рибальські сіті з синтетичного полімеру

♦ 4 великі відрізи товстого пластику

♦ ліхтарик. Я ніколи ним не користувався й тепер не можу згадати, куди його поклав.

♦ 6 коробок сірників

♦ 2 пляшечки мультивітамінів

Того Року, коли я порахував і нарік Мертвих, він дав мені:

♦ бутерброд із сиром і шинкою

Того Року, коли у Двадцятій і Двадцять Першій Північно-Східних Залах обвалилася Стеля, він дав мені:

♦ 6 пластикових мисок. У них я збираю Прісну Воду, коли та протікає крізь Тріщини у Стелі та стікає по Обличчях Статуй. Одна з мисок блакитна, дві — червоні, а три мають колір хмар. З мисками кольору хмар буває клопіт. Вони майже такого самого білувато-сірого кольору, як Статуї. Щоразу, коли я ставлю їх кудись збирати Воду, вони вмить зливаються із тлом, і я їх гублю. Одна зникла минулого року, і я досі її не знайшов.

♦ 4 пари шкарпеток. Моїм ногам дві Зими було тепло й затишно, але тепер шкарпетки всі в дірках. На жаль, Однодумцеві ще не спало на думку дати мені нові.

♦ вудку й волосінь

♦ апельсин

♦ шматок різдвяного торта

♦ 8 пляшечок мультивітамінів

♦ 4 коробки сірників

Того Року, коли я помандрував до Дев’ятсот Шістдесятої Західної Зали, він дав мені:

♦ нову батарейку для наручного годинника

♦ 10 нових зошитів

♦ різне канцелярське приладдя, зокрема 12 великих аркушів паперу для Зоряних Мап, конверти, олівці, лінійку та кілька гумок

♦ 47 ручок

♦ знову мультивітаміни та сірники

Цього року (того Року, коли до Південно-Західних Зал прибули Альбатроси) він наразі дав мені:

♦ ще 3 пластикові миски. Ці — найкращі: вони яскраві, тож їх легко побачити. Одна помаранчева, а дві — різних відтінків зеленого.

♦ 4 коробки сірників

♦ 3 пляшечки вітамінів

♦ пару нових черевиків!

Я дуже багато чим завдячую щедрості Однодумця. Без нього я не спав би в теплі й добрі у своєму спальному мішку під час Зими. Не мав би зошитів, у яких можна занотовувати думки.

При цьому я часом замислююся, чому Будинок дає більше різних предметів Однодумцеві, ніж мені, надає йому спальні мішки, взуття, пластикові миски, бутерброди із сиром, зошити, шматочки різдвяного торта й багато іншого, тоді як мені здебільшого дає рибу. Гадаю, річ у тому, що Однодумець не так добре вміє дбати про себе, як я. Він не вміє рибалити. Ніколи (наскільки мені відомо) не збирає водоростей, не сушить їх і не зберігає, щоб розпалювати багаття чи смачно перекушувати; він не вичиняє риб’ячих шкірок, наче справжню шкіру (а вони корисні в багатьох справах). Якби Будинок не надавав йому всього цього, він цілком міг би загинути. Або ж (і це більш імовірно) мені доводилося би присвячувати чимало часу піклуванню про нього.

Ніхто з Мертвих не заявляє прав на ім’я Адді Домар

ЗАПИС ВІД ВІСІМНАДЦЯТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Відколи я відвідував Мертвих, минуло вже кілька тижнів, тож сьогодні я це зробив. Відвідати їх усіх за один день — це серйозне досягнення, позаяк вони лежать на відстані в кілька кілометрів одне від одного. Я офірував кожному з них воду та їжу, а також латаття, яке зібрав у Затоплених Залах.

Біля кожної Ніші й кожного Постаменту я шепотів ім’я «Адді Домар». Сподівався, що хтось із них — той, кому належить це ім’я, — якимось чином повідомить про те, що його приймає. Та цього не сталося. Навпаки, стоячи на колінах перед кожною Нішею й кожним Постаментом, я відчував щось схоже на відмову, неначе це ім’я відштовхували.

Мандрівка

ЗАПИС ВІД ДЕВ’ЯТНАДЦЯТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Сьогоднішній день я провів за звичними справами; риболовлею, збиранням водоростей, роботою над Каталогом Статуй. Надвечір зібрав трохи припасів і подався до Сто Дев’яносто Другої Західної Зали.

Дорогою Будинок показав мені багато див.

У Сорок П’ятому Вестибюлі я побачив Сходи, що перетворилися на суцільну мідієву банку. Одна зі Статуй, що стоять уздовж Стіни на Сходах, майже вся заховалася під синьо-чорним панциром із мідій — вільними залишилися тільки половина пильного Обличчя та біла простягнута Рука. Я зробив ескіз Статуї у своєму Щоденнику.

У П’ятдесят Другій Західній Залі я натрапив на Стіну, омиту таким яскравим золотим Світлом, що Статуї неначе розчинялися в ньому. Далі пройшов до маленького Передпокою, в якому мало Вікон і панують прохолода й тінь. Я побачив Статую Жінки, що простягає широкий плаский Таріль, щоб із нього напилося Ведмежа.

На підступах до Сімдесят Восьмого Вестибюля Хідники були закидані Дрібними Камінцями. Спершу я бачив лиш окремі розсипи то там, то тут, але наблизившись до Вестибюля, пішов нерівною й підступною Підлогою з Гострих Каменів. У самому Вестибюлі під Уламками досі текла тонким шаром Вода. По Кутках нагромаджені Зламані Статуї.

Я йшов далі. У Вісімдесят Восьмій Західній Залі Хідник був вільний від Сміття, але я зіткнувся з іншою проблемою. У цій Залі угніздилася колонія сріблястих мартинів, і мій непроханий прихід до них викликав лють. Вони обурено заверещали й рушили до мене, б’ючи крилами й намагаючись мене клювати. Я махав руками й кричав, щоб їх віднадити.

Я досяг Сто Дев’яносто Другої Західної Зали. Став біля Єдиних Дверей і зазирнув усередину. Довколишні Зали були повні м’яко-блакитних Сутінок, але саме в цій Залі (яка, як я вже казав, не має Вікон) панувала темрява, її Статуї лишалися невидимими. Звідти віяло легким протягом, схожим на холодний подих.

Я не призвичаєний до Цілковитої Темряви. У Будинку дуже мало Темних Місць; можливо, то там, то тут трапляться Тінисті Кутки в Передпокоях або Куточки в Занепалих Залах, де Світло затуляють Уламки; але загалом у Будинку не темно. Навіть уночі Зорі яскраво світять у Вікна.

Мені видавалося, що для відповіді на запитання Однодумця (які Зорі видно з дверей до Зали?) потрібно буде лише встановити точну орієнтацію Зали, а тоді зазирнути до моїх Зоряних Мап. Але тепер, опинившись біля Дверей, я усвідомив, що цей план аж надто оптимістичний. Двері були приблизно чотири метри завширшки та одинадцять метрів заввишки, а це дуже багато для Дверей, але вкрай мало порівняно з безмежною шириною Неба. Я не міг сказати, які Зорі видно у Дверях, не провівши ночі в цій Залі й не побачивши на власні очі.

Ця перспектива мене не приваблювала.

Я згадав, як піднявся Сходами до Верхньої Зали над Дев’ятнадцятою Східною Залою й побачив, що вона наповнена Хмарами. Я пригадав, що в тій Залі повно велетенських Постатей, які вчиняють насильство, і кожне Обличчя там спотворене криками люті чи нестерпного болю.

Припустімо (подумав я), що це станеться знову. Припустімо, що я ввійду в Пітьму Сто Дев’яносто Другої Західної Зали й ляжу спати, а тоді прокинуся й зрозумію, що мене оточують жахіття.

Я розізлився на самого себе й сповнився огиди до власного боягузтва. Не можна так мислити! Хіба я чотири години йшов до цієї Зали, щоби просто побоятися ввійти? Просто сміх! Я сказав собі, що страх, який я раніше відчув у тій Верхній Залі, навряд чи з’явиться деінде. Зрештою, я ж уже входив до Сто Дев’яносто Другої Західної Зали. Якби Статуї були особливо жорстокі чи страшні, я, безумовно, це запам’ятав би. До того ж у мене є зобов’язання перед Однодумцем. Йому потрібно знати, які Зорі видно з Дверей.

І все ж Темрява мене бентежила. Я вирішив увійти трохи пізніше. Сів за порогом, поїв, попив і зробив цей запис у Щоденнику.

Сто Дев’яносто Друга Західна Зала

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Завершивши попередній запис у Щоденнику, я ввійшов до Сто Дев’яносто Другої Західної Зали. Мене огорнули Пітьма й Холод. Пройшовши трохи далі (на мою думку, метрів із двадцять), я повернувся обличчям до Єдиних Дверей, що стояли просто навпроти Вікна в Коридорі за порогом. Сів і закутався в ковдру.

Попервах я гостро усвідомлював Пітьму в себе за спиною й пильні погляди Незнаних Статуй. Було дуже тихо. Зала, в якій я зазвичай сплю — Третя Північна Зала, — повна птахів, і вночі я чую, як вони тихенько соваються й тріпотять, не знімаючись із місць; але у Сто Дев’яносто Другій Західній Залі птахів, як я зрозумів, не було. Вочевидь, вона бентежила їх так само, як мене.

Я постарався зосередитися на єдиній знайомій деталі: на шумі Моря в Нижніх Залах, на плюскоті Води об Стіни в тисячі, цілій тисячі Кімнат. Цей звук супроводжує мене щодня. Я щоночі засинаю під нього, достоту як дитина, що спокійно пригорнулася до грудей матері й слухає удари її серця. І саме це, найпевніше, сталося тепер, оскільки далі я усвідомив, що раптово пробудився.

У центрі Єдиного Дверного Прорізу виднівся Повний Місяць, який заливав Залу Світлом. Усі Статуї на Стінах були розміщені так, ніби щойно повернулись обличчями до Дверей, їхні мармурові Очі пильно дивилися на Місяць. Вони відрізнялися від Статуй в інших Залах: то були не окремі особи, а зображення Натовпу. Тут дві Статуї обіймали одна одну; ось одна поклала Руку на Плече Статуї попереду, щоб посунутися вперед і побачити Місяць; одна Дитина трималася за Руку Батька. Був навіть Пес, який не цікавився Місяцем і стояв на Задніх Лапах, приклавши Передні Лапи до Грудей Господаря й силкуючись привернути до себе увагу. Задня Стіна була повністю заставлена Статуями — не охайними Ярусами Статуй, а безладним, хаотичним Натовпом. Серед них найбільше виділявся Молодик, який стояв омитий Місячним Сяйвом із захватом на Обличчі та тримав у Руці Знамено.

Я мало не забув, як дихати. На мить я приблизно уявив, як воно могло б бути, якби у Світі жило не двоє людей, а кілька тисяч.

Вісімдесят Восьма Західна Зала

ДРУГИЙ ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Повний Місяць спустився на заході, Світло в Залі пригасло, а Сузір’я у Вікні навпроти Дверей стали яскравішими. Я занотував, які Сузір’я й Зорі бачив. На Світанку поспав кілька годин, а тоді вирушив у мандрівку додому.

Ідучи, я думав про Велике й Таємне Знання, яке, за словами Однодумця, принесе нам дивовижні нові сили. І дещо усвідомив. Усвідомив, що більше в нього не вірю. Чи, може, це не зовсім точно сказано. Я думав, що Знання може існувати. І так само думав, що воно може не існувати. Так чи інакше, це вже не мало для мене значення. Я вже не збирався марнувати час на його пошуки.

Розуміння цього — розуміння Незначущості Знання — прийшло до мене у формі Одкровення. Я маю на увазі, що знав, що це так, раніше ніж збагнув, чому це так і які кроки привели мене до цього. Спробувавши відстежити цей шлях подумки, я постійно вертався до образу Сто Дев’яносто Другої Західної Зали в Місячному Сяйві, до її Краси, до її глибокого Спокою, до шанобливих виразів Облич Статуй, які поверталися (чи неначе поверталися) до Місяця. Я усвідомив, що пошук Знання спонукав нас сприймати Будинок як своєрідну загадку, яку слід розплутати, текст, який слід витлумачити, і якщо ми коли-небудь віднайдемо Знання, то Будинок неначе позбудеться Цінності й залишиться тільки звичайним ландшафтом.

Побачивши Сто Дев’яносто Другу Західну Залу в Місячному Сяйві, я збагнув, як це сміховинно. Будинок цінний, тому що він Будинок. Його достатньо самого по собі. Він не є засобом для досягнення якоїсь мети.

Ця думка привела мене до іншої. Я збагнув: те, як Однодумець описував сили, що їх принесе Знання, завжди мене бентежило. Наприклад, він стверджує, що ми матимемо змогу керувати нижчими розумами. Ну, почнімо з того, що нижчих розумів немає: є лише він і я, а ми обидва маємо гострий і жвавий розум. Але, якщо припустити на мить, що якийсь нижчий розум існує, нащо мені ним керувати?

Покинувши шукати Знання, ми дістали би змогу зайнятись якоюсь новою наукою. Могли б піти будь-яким шляхом, який підкажуть нам дані. Ця думка сповнила мене захватом і радістю. Мені не терпілося повернутися до Однодумця й пояснити це йому.

Ідучи Залами й думаючи про все це, я раптом почув пронизливі крики птахів і згадав, що Вісімдесят Восьма Західна Зала повна сріблястих мартинів. Замислився, чи не піти іншим Шляхом, але, підрахувавши, що будь-яке відхилення подовжить мій Шлях на сім чи вісім Зал (1,7 кілометра), вирішив цього не робити.

Подолавши Залу до половини, я помітив, що на Хіднику розсипано щось біле, і підняв це. То були порвані клаптики списаного паперу. Вони були зіжмакані, тож я розгладив їх і спробував скласти докупи. Два — ні, три клаптики зійшлись ідеально й утворили частину маленького аркушика з одним нерівним боком. Схоже, це була сторінка, вирвана із зошита.

Я бачив, що розібратися з цією сторінкою, навіть відновленою, буде важко. Почерк був жахливий — схожий на купу переплетених водоростей. Я вдивлявся кілька хвилин і вирішив, що розбираю слово «мінотавр». На один-два рядки вище начебто побачив слово «раб», а на один-два рядки нижче — фразу «вб’ю його». Решта була абсолютно незрозуміла. Однак згадка про «мінотавра» мене заінтригувала. У Першому Вестибюлі стоять вісім величезних Статуй Мінотавра, і кожна відрізняється від інших. Може, людина, яка це написала, заходила до моїх Зал?

Я замислився, хто міг це написати. Не Однодумець. Я не лише був певен, що він ніколи не доходив аж до Вісімдесят Восьмої Західної Зали, а й знав, що почерк у нього охайний і чіткий. Отже, хтось із Мертвих. Людина з Риб’ячою Шкірою? Людина з Коробкою з-під Печива? Прихована Людина? Це відкриття могло мати велику історичну значущість.

Тепер, знаючи, чого шукаю, я побачив на Хіднику й інші білі клаптики. Заходився їх збирати. Розпочав у Південно-Західному кутку й методично обшукав Хідник у всій Залі, не пропустивши жодної ділянки. Попервах сріблясті мартини пронизливо обурювалися цими моїми діями, та побачивши, що я не наближаюся до їхніх яєць чи пташенят, утратили інтерес до мене. Я знайшов сорок сім клаптиків паперу, та коли я став на коліна і спробував скласти їх усі докупи, стало ясно, що багатьох досі бракує.

Я роззирнувся довкола. Гнізда сріблястих мартинів стояли на Плечах Статуй і ледве трималися на Постаментах; одне примостилося між Ногами Статуї Слона, а ще одне балансувало в Короні Старого Короля. Я помітив, що з гнізда в Короні стирчать два білі клаптики. Сторожко наблизився й виліз на сусідню Статую, щоб його оглянути. Мене негайно атакували двоє мартинів: вони обурено кричали й били мене крилами та дзьобами. Але я був налаштований не менш рішучо. Однією рукою я підтягнувся на Статуї, а другою відбився від птахів.

Гніздо було благеньке, неохайне та складалося із сухих водоростей і риб’ячих кісток; у нього вплели п’ять-шість клаптиків списаного паперу. Я зліз і відступив до середини Зали, подалі від Стін, гнізд і напасників-мартинів.

Я замислився, як чинити далі. Дістати клаптики, яких бракувало, тепер неможливо. Сріблясті мартини нізащо не дозволять мені розібрати їхні гнізда — я й сам цього не хотів. Ні, треба чекати до пізнього літа, а ще краще — до ранньої осені, коли мартини покинуть гнізда, а пташенята виростуть. Тоді можна буде повернутись і дістати всі частини, яких бракує.

Я обережно поклав сорок сім клаптиків у торбу й продовжив мандрівку додому.

Однодумець пояснює, що вже казав усе це

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ДРУГОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Цього ранку я приніс свої Зоряні Мапи до Другої Південно-Західної Зали.

Я побачив, що Однодумець притулився спиною до Порожнього Постаменту, схрестивши щиколотки й поставивши лікті на Постамент. Однодумець видавався розслабленим. На ньому були бездоганний костюм темно-синього кольору й блискуча біла сорочка. Він товариськи всміхнувся мені й запитав:

— Як черевики?

— Чудово! — відповів я. — Блискучо! Дякую! Та ще більше за самі черевики я ціную те, як вони свідчать про нашу дружбу! Я вважаю, що мати такого друга, як ти, — чи не найбільше щастя в моєму Житті!

— Стараюсь як можу, — промовив Однодумець. — То скажи: як ся маєш? Тепер, коли в тебе є черевики.

— Я вже відвідав Сто Дев’яносто Другу Західну Залу!

— Гаразд. А ти бачив там зорі? Робив нотатки?

— Так, я робив нотатки, — відповів я. — Але не приніс їх із собою, бо пам’ятаю все, що маю тобі сказати.

Відтак я розповів йому, що бачив у Сто Дев’яносто Другій Західній Залі.

— Найвизначніше в ній — це Статуї. Ну, якщо не брати до уваги Єдиних Дверей і Відсутність Вікон. Особливо яскраво Місячне Сяйво освітлювало одну Статую — зображення Молодика. Мені здавалося, що він символізує такі Чесноти, як…

— Не мороч мені цим голову. Ти знаєш, що статуї мене не цікавлять. Розкажи про зорі, — наполягав Однодумець. — Що ти бачив?

— Я тобі покажу, — я розгорнув одну зі своїх Зоряних Man і поклав її на Порожній Постамент. Однодумець підійшов до мене. — Я бачив Троянду, Добру Матір і Ліхтарний Стовп. Ближче до ранку за ними показалися Швець і Залізна Змія.

(Це — деякі з назв, які я дав Сузір’ям.)

Однодумець уважно оглянув Many. Відтак узяв свій блискучий пристрій і дещо занотував.

— Серед цих зір є особливо яскраві? — запитав він.

— Так. Оця Зоря. Вона належить до Доброї Матері. Це, так би мовити, кінець її простягнутої руки. Це одна з найяскравіших Зір у Небі.

— Прекрасно, — сказав Однодумець. — Найяскравіша зоря символізуватиме найбільше знання. Що ж, поки ти всім цим займався, я прийняв рішення. Вирішив, що піду до цього приміщення й проведу ритуал там. Ясна річ, воно значно далі в лабіринті, ніж я заходив досі, тож є певні ризики… — Він трохи помовчав із дуже рішучим виглядом, ніби наважувався на щось, — …але, якщо зважити всі ризики й вигоди — ну, вигоди потенційно колосальні. Відомості, які ти мені приніс, безцінні, й тепер мені потрібно, щоб ти повернувся туди та встановив, які сузір’я видно в різні пори року.

Тут і настав час пояснити моє Одкровення стосовно Великого й Таємного Знання.

— Щодо цього, — заговорив я, — я теж маю що сказати. Те, що відкрилося мені і я мушу розповісти тобі тепер, те, що має далекосяжні наслідки для всіх наших майбутніх досліджень. Ми маємо припинити пошук Знання! Починаючи, ми вірили, що це гідна справа, яка заслуговує на всю нашу увагу, але виявляється, що це не так. Ми маємо цілковито її покинути й замість неї започаткувати нову програму наукових досліджень!

Однодумець не зважав на мене. Він робив нотатки на своєму блискучому пристрої.

— М-м-м? Що? — перепитав він.

— Я говорю про наш пошук Знання, — промовив я, — і про те, як Будинок відкрив мені, що його слід облишити.

Однодумець припинив вистукувати. Трохи замислився над тим, що я сказав. А тоді поклав пристрій на Порожній Постамент, затулив обличчя руками, видав щось схоже на стогін і потер очі.

— О Боже! Знову… — проказав він.

Однодумець відкрив очі. Відвернувся й подивився кудись удалечінь.

— Не кажи нічого, — попросив він (хоч я й не вимовив більше ні слова). — Мені треба подумати.

Запала довга тиша, й нарешті Однодумець начебто ухвалив якесь рішення.

— Сідай, — промовив він.

Ми разом сіли на Хідник у Залі. Я схрестив ноги, а він зігнув коліна й притулився спиною до Порожнього Постаменту.

На обличчі Однодумця читалася якась сердита похмурість. Здавалося, йому важко на мене дивитися. Із цього я здогадався, що він гнівається, та силкується цього не показувати.

Він кашлянув і стримано промовив:

— Гаразд. Є три причини — три, — з яких пошук знання не слід припиняти. Я розберу їх усі, і наприкінці ти, гадаю, побачиш, що я маю рацію. Мені лише треба, щоб ти мене послухав. Ти ж можеш послухати, так?

— Звісно, — відповів я. — Назви мені ці три причини.

— Гаразд, перша причина така. Можливо, тобі здається, ніби мої діяння вельми егоїстичні: я намагаюся добути знання для себе. Але насправді все геть інакше. Пошук, у який ми з тобою вирушили, — це направду видатний задум. Потужний. Один із найважливіших в історії людства. Знання, якого ми шукаємо, — не новина. Воно старе. Дуже старе. Колись давно люди володіли ним і використовували його для великих звершень, чудовних звершень. Їм варто було триматися за нього. Варто було його поважати. Але ні. Вони покинули його заради того, що назвали прогресом. І повернути це знання маємо ми. Ми робимо це не для себе — ми робимо це для людства. Щоб повернути те, що людство здуру втратило.

— Розумію, — відповів я. (Це й справді виставляло ситуацію в дещо іншому світлі.)

— Особисто ж я, — продовжив Однодумець, — гадаю, що цей пошук достатньо важливий, просто-таки життєво необхідний, щоб я мусив іти далі. Будь-що-будь. Я не маю вибору. Якщо ти вирішив припинити пошуки, що ж, тоді нам, гадаю, вже не бути колегами. Наші зустрічі по вівторках і п'ятницях — вони припиняться. Бо яка з них тоді користь? Я займуся своїми дослідженнями, а ти, — він невизначено помахав рукою, — робитимеш те, що робиш. Маю сказати чітко, що такого я, звісно, не хочу, але доведеться дійти до цього. Тож ось вона, друга причина.

— О! — вимовив я. Мені й на думку не спадало, що ми з ним перестанемо бути колегами. — Але ж робота з тобою — чи не найбільше задоволення в моєму житті!

— Знаю, — відповів Однодумець. — І в мене, звісно, так само, — він трохи помовчав. — А тепер я маю назвати тобі третю причину. Але перед цим ти маєш почути ще дещо. — Він уважно придивився до мого обличчя, неначе щось шукаючи. — Це — найважливіше, що я маю сказати. Піранезі, ти вже не вперше кажеш мені, що хочеш припинити пошук знання. Я вже не вперше пояснюю, чому це неправильно. Усе, що ми тільки-но сказали, ми вже говорили раніше.

— Я… Що? — перепитав я та вражено кліпнув на нього. — Що?.. Ні. Ні. Це неправда.

— Ні, на жаль, правда. Розумієш, лабіринт збиткується з розуму. Змушує забувати. Якщо не бути обережним, він начисто зруйнує твою особистість.

Я сидів отетерілий.

— І скільки разів ми це казали? — врешті запитав я.

Однодумець замислився на мить.

— Зараз — утретє. Є певна закономірність. Думка, аби припинити пошук знання, вочевидь, приходить до тебе приблизно раз на вісімнадцять місяців, — він позирнув на моє лице та співчутливо промовив: — Знаю, знаю. Це важко усвідомити.

— Але я не розумію! — обурився я. — У мене чудова пам’ять. Я пам’ятаю кожну Залу, яку хоч раз відвідав. А їх сім тисяч шістсот сімдесят вісім.

— Ти ніколи не забуваєш нічого про лабіринт. Саме тому твій внесок у мою роботу такий цінний. Але інше ти забуваєш. А ще ти, звісно, губиш лік часу.

— Що? — вражено промовив я.

— Час. Ти постійно губиш йому лік.

— В якому сенсі?

— В такому. Ти плутаєш дні й дати.

— Ні, не плутаю, — обурено відповів я.

— Так, плутаєш. Чесно кажучи, це трохи дошкуляє. Мій графік постійно заповнений ущерть. Я приходжу зустрітися з тобою, а тебе ніде не видно, бо ти знову загубив один день. Мені багато разів доводилося тебе виправляти, коли твоє сприйняття часу втрачало синхронізацію.

— Синхронізацію з чим?

— Зі мною. З усіма іншими.

Я був ошелешений. Я йому не вірив. Але й не міг не вірити. Я не знав, що думати. Але, попри мою невпевненість, одне було ясно. Залишалося те, на що цілком можна покластися: Однодумець чесний, шляхетний і працьовитий. Він не бреше.

— Але чому не забуваєш ти? — спитав я.

Однодумець завагався на мить і обережно вимовив:

— Я вживаю заходів безпеки.

— А я не можу їх уживати?

— Ні. Ні. У тебе не вийде. Вибач. Чому, з яких причин, я пояснити не можу. Це складно. Колись поясню.

Це не надто задовольняло, але тоді я не мав ані фізичних, ані душевних сил, щоб над цим замислитися. Був надто заклопотаний думками про те, що міг забути.

— Мене це дуже бентежить, — сказав я. — Припустімо, що я забуду щось важливе — скажімо, Час і Закономірність Припливів. Я можу втопитися.

— Ні, ні, ні, — заспокійливо промовив Однодумець. — Цим перейматися не треба. Такого ти ніколи не забуваєш. Я не дозволив би тобі вештатися повсюди, якби вважав, що ти бодай у найменшій небезпеці. Ми знаємо один одного вже багато років, і за цей час твої знання про лабіринт стрімко збагачувалися. Правду кажучи, це щось надзвичайне. А що ж до решти, то я можу нагадати тобі про все важливе, що ти забудеш. Однак ти забуваєш, а я пам’ятаю, і саме тому так важливо, щоб наші цілі визначав я. Я. Не ти. Ось третя причина, чому ми маємо продовжувати пошук знання. Розумієш?

— Так. Так. Принаймні… — я замовк на мить, а тоді сказав: — Мені потрібен час на роздуми.

— Звісно. Звісно, — відповів Однодумець і поплескав мене по плечу, неначе втішаючи. — У вівторок ми поговоримо про це знову.

Він підвівся на ноги й підійшов до Порожнього Постаменту, а тоді оглянув маленький блискучий пристрій, який там лежав.

— Так чи інакше, — сказав Однодумець, — мені треба йти. Я провів тут майже п’ятдесят п’ять хвилин.

Не кажучи більше ні слова, він повернувся й попрямував у бік Першого Вестибюля.

Світ не підтверджує заяви Однодумця про те, що я маю прогалини в пам’яті

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЬОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Світ (наскільки я можу судити) не підтверджує заяви Однодумця про те, що я маю прогалини в пам’яті.

Поки він пояснював це мені — та ще якийсь час опісля, — я не знав, що й думати. Кілька разів з’являлося відчуття, подібне до паніки. Як я міг забути цілі розмови?

Але з плином часу я не зміг відшукати жодних доказів утрати пам’яті, що підтверджували б заяву Однодумця. Я займався своїми звичними щоденними справами. Полагодив одну з рибальських сітей і попрацював над Каталогом Статуй. На початку вечора пішов до Восьмого Вестибюля, щоб порибалити у Водах Нижніх Сходів. У Вікна Нижніх Зал проникали Промені Призахідного Сонця: вони падали на Поверхню Хвиль і відкидали рухливі кола золотого Світла на Стелю над Сходами та Обличчя Статуй. Із приходом ночі я послухав Пісень, яких співали Місяць і Зорі, й заспівав із ними сам.

Світ видається Повним і Цілісним, а я, його Дитя, бездоганно в нього вписуюся. Ніде немає жодного незбігу, який свідчив би, що я маю щось пам’ятати, але не пам’ятаю, мушу розуміти щось, але не розумію. В усьому своєму житті я відчуваю якусь неузгодженість лише щодо тієї останньої дивної розмови з Однодумцем. І тому маю запитати себе: чия пам’ять хибує? Моя чи його? Чи не може він насправді пригадувати розмови, яких ніколи не було?

Дві пам’яті. Два ясні розуми, що пам’ятають події минулого по-різному. Ситуація ніякова. Немає третьої особи, що розсудила би, хто з нас має рацію. (Якби ж то тут була Шістнадцята Людина!)

Що ж до слів Однодумця про те, що я гублю час і плутаю дні, то не розумію, як це може бути правдою. Я вигадав власний календар, тож як він міг, цитуючи Однодумця, «втратити синхронізацію»? Йому нема з чим втрачати синхронізацію.

Тепер я думаю: чи не тому він поставив мені те дивне запитання три з половиною тижні тому? Тобто запитання з дивним словом. Гортаючи сторінки свого Щоденника назад, я бачу, що те дивне слово звучало як «Баттер-Сі».

І тут до мене миттю приходить рішення! Треба просто перечитати свої Щоденники й побачити, чи нема там якихось суперечностей, чи не занотовано якихось подій, котрих я вже не пам’ятаю. Так! Це точно розв’яже проблему. Власне кажучи, єдиним недоліком цієї ідеї є те, що на це піде чимало часу (мої писання велемовні), якого я просто не можу виділити зараз через інші задуми.

Я рішучо налаштований перечитати свої Щоденники протягом наступних місяців, а поки що й далі вважатиму, ніби помиляється пам’ять Однодумця, а не моя.

Я пишу листа

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Далі переписано листа, якого я написав крейдою на Хіднику Другої Південно-Західної Зали.

ЛЮБИЙ ОДНОДУМЦЮ!

ХОЧ Я Й НЕ МОЖУ БІЛЬШЕ ВВАЖАТИ ПОШУК ВЕЛИКОГО Й ТАЄМНОГО ЗНАННЯ СПРАВЖНІМ НАУКОВИМ ПОЧИНАННЯМ, Я ВИРІШИВ, ЩО ПРАВИЛЬНО БУДЕ ПРОДОВЖУВАТИ ДОПОМАГАТИ ТОБІ ТА ЗБИРАТИ БУДЬ-ЯКІ ПОТРІБНІ ТОБІ ДАНІ. ТВОЯ НАУКОВА РОБОТА НЕ МАЄ ПОСТРАЖДАТИ ЛИШЕ ЧЕРЕЗ ТЕ, ЩО Я ВТРАТИВ УПЕВНЕНІСТЬ У ГІПОТЕЗІ. СПОДІВАЮСЯ, ЦЕ ДЛЯ ТЕБЕ ПРИЙНЯТНО.

ТВІЙ ДРУГ

Однодумець попереджає мене про 16

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ШОСТОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Цього ранку я прийшов на зустріч із Однодумцем до Другої Південно-Західної Зали. Зізнаюся, те, як мине зустріч, мене трохи бентежило. Іноді у бентезі я багато розмовляю, і цього разу теж негайно розпочав довгу промову, без жодної потреби розводячись про листа, якого написав крейдою на Хіднику.

І байдуже. На середині я усвідомив, що Однодумець не слухає. Він схилив голову в задумі й неуважно крутив якісь дрібні металеві предмети в кишені піджака. Сьогодні на ньому були темно-сірий костюм і чорна сорочка.

— Ти не бачив у лабіринті когось іще? — раптом запитав він.

— Когось іще? — перепитав я.

— Так.

— Когось нового? — додав я.

— Так, — сказав він.

— Ні, — відповів я.

Він напружено придивився до мого обличчя, неначе чомусь засумнівався у правдивості моїх слів. А тоді розслабився і сказав:

— Ні. Ні. Та й як? Є ж лише ми.

— Так, — погодився я. — Є лише ми.

Ненадовго запала тиша.

— Якщо, — додав я, — людей немає в інших Частинах Будинку. В Далекій Далечіні, якої не бачили ні ти, ні я. Я часто про це замислювався. Таку гіпотезу неможливо довести чи спростувати, якщо я не натраплю колись на ознаки людської діяльності, ознаки, які не можна логічно приписати нашим Мертвим.

— М-м-м-м-м, — озвався Однодумець. Він знову поринув у глибоку задуму.

Тиша.

Мені спало на думку, що я вже міг натрапляти на такі ознаки. Клаптики списаного паперу, які я знайшов у Вісімдесят Восьмій Західній Залі! Може, вони належать нашим Мертвим, а може, їхній Власник іще не відомий нам. Я вже зібрався докладно розповісти про це Однодумцеві, але тут він знову заговорив.

— Послухай, — сказав він. — Пообіцяй мені дещо.

— Звісно, — відповів я.

— Якщо раптом побачиш когось у лабіринті — когось незнайомого, — пообіцяй мені, що не намагатимешся з ним заговорити. Замість цього ховайся. Не перетинайся з ним. Не допускай, щоб він тебе бачив.

— Але ж уяви, яку можливість тоді буде втрачено! — сказав я. — Шістнадцята Людина майже напевне володіє знаннями, якими не володіємо ми. Вона зможе розповісти нам про Віддалені Регіони Світу.

Однодумець отетерів.

— Що? Про що ти? Шістнадцята людина?

Я пояснив йому про Тринадцятьох Мертвих і Двох Живих, а також пояснив, що будь-який новачок став би Шістнадцятою Людиною. (Я пояснював це багато разів. Однодумець, здається, ніколи не втримує цих важливих відомостей у голові.)

— Згоден, «Шістнадцята Людина» — доволі громіздка назва, — додав я. — Якщо бажаєш, його можна називати коротко — «16». Я хочу сказати, що 16 володіє відомостями про Світ, якими не володіємо ми, тож…

— Ні-ні-ні-ні-ні, — заговорив Однодумець. — Ти не розумієш. Нам дуже важливо триматись якнайдалі від цієї людини, — трохи помовчав, а тоді сказав: — Розумієш, Піранезі, я зустрічав цю людину. Цю людину, яку ти звеш «16».

— Що? Ні! — вигукнув я. — Отже, на Світі справді є Шістнадцята Людина? Чому ти досі мені не казав? Це ж чудово! Це привід для радощів!

— Ні, — він скрушно похитав головою. — Ні, Піранезі. Я знаю, що це багато для тебе значить, і мені шкода, що я мушу розповісти про це. Але це не привід для радощів. Зовсім навпаки. Ця людина, 16, бажає мені зла. 16 — мій ворог. А отже, і твій також.

— О! — вигукнув я й затихнув.

Яка жахлива новина. Звичайно, я розумів, що таке ворожнеча: є чимало Статуй, де одна Постать бореться з Іншою. Проте я ще ніколи не стикався з нею особисто. Мені блиснула несподівана думка: фраза «вб’ю його» на одному з клаптиків паперу з Вісімдесят Восьмої Західної Зали. Людина, яка це написала, мала ворога.

— Чи не може бути так, що ти помиляєшся? — сказав я. — Можливо, все це — непорозуміння. Я можу поговорити із 16, коли він прийде, й пояснити, що ти Хороша Людина з багатьма Гідними Захвату Рисами. Можу показати, що його вороже ставлення до тебе не має раціонального підґрунтя.

Однодумець усміхнувся.

— Піранезі, ти у своєму репертуарі: намагаєшся знайти добро в будь-якій ситуації. На жаль, у цьому випадку це неможливо. Тому я й не хотів розповідати тобі про 16. Ти гадаєш, що з 16 можна розмовляти. Але це, на жаль, не так. 16 проти всього, чим ми є, проти всього, що для нас цінне і дороге. І це зокрема стосується розуму. Розум — одна з тих речей, які 16 хоче знищити.

— Який жах! — вимовив я.

— Так.

Ми знову занурилися в тишу. Здавалося, тут більше нічого й не скажеш. Його розповідь про лиходійства 16 шокувала мене. Бути проти самого Розуму!

За мить Однодумець продовжив:

— Але я, мабуть, накручую й тебе, й себе без причини. Насправді ймовірність того, що 16 прийде сюди, дуже низька.

— Чому ймовірність низька? — запитав я.

— 16 не знає дороги, — відповів Однодумець і всміхнувся мені. — Постарайся не перейматися цим.

— Постараюся, — відповів я. Мені блиснула нова думка. — Коли ти зустрів 16?

— М-м-м? А, позавчора.

— Ти відвідував Віддалені Місця, де живе 16? Досі ти про це не казав. Розкажи про них!

— Що ти маєш на увазі?

— Ти сказав, що зустрічав 16. Але ти також казав, що 16 не знає шляху сюди. Це означає, що ти, найпевніше, зустрів 16 у його ж Залах чи принаймні в якомусь Віддаленому Регіоні. Це мене дивує, позаяк, відколи я тебе знаю, ти, здається, не вирушав у тривалі подорожі.

Я всміхнувся Однодумцеві, чекаючи на його відповідь: не сумнівався, що вона буде дуже цікавою.

Він здавався оторопілим. Оторопілим і трохи нажаханим.

Тривала тиша.

— Насправді… — почав Однодумець, а тоді неначе передумав щодо наступної репліки: — Насправді неважливо, де ми зустрілись. І зараз мені ніколи вдаватися в деталі. Я потрібен… Тобто я не можу сьогодні затриматися. Просто хотів попередити тебе. Ну, про 16. — Він коротко кивнув мені, взяв свої блискучі пристрої й пішов у бік Першого Вестибюля.

— Бувай! — гукнув я йому у спину. — Бувай!

Я оновлюю свої відомості про 16

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ СЬОМОГО ДНЯ ШОСТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Мене дуже зацікавило те, що Однодумець зустрічав 16, і дуже ранить, що він так уперто не бажає про це говорити. Я хотів би знати про обставини й місце цієї події набагато більше. Але Однодумець, як я гадаю, не бажає згадувати про зустріч із лихою людиною.

Запис, який я лишив у своєму Щоденнику шість тижнів тому (див. «Повний список людей, які коли-небудь жили, і відомості про них»), тепер неактуальний, тож цього ранку я додав там примітку, що спрямовує читача до цієї сторінки.

Шістнадцята Людина

Шістнадцята Людина мешкає у Віддаленому Регіоні Будинку, можливо, на Півночі або Півдні. Я її ніколи не бачив, але Однодумець повідомляє, що це лиха людина, ворожа до Розуму, Науки та Щастя. Однодумець гадає, що 16 може спробувати прийти сюди, аби завадити нашому Мирному Існуванню, а також застеріг мене, що коли я раптом побачу 16 у цих Залах, потрібно буде сховатися.

Перший Вестибюль

ЗАПИС ВІД ПЕРШОГО ДНЯ СЬОМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Сьогодні я вирішив відвідати Перший Вестибюль. Туди я, як не дивно, майже не ходжу. Кажу «як не дивно», бо, започаткувавши кілька років тому свою Систему Нумерації Зал, обрав цей Вестибюль за стартову точку, за місце, від якого йде відлік усього. Знаючи себе достатньо добре, я не вважаю, ніби обрав би його, якби не відчував якийсь сильний зв’язок із ним. Однак я вже не пам’ятаю, що то був за зв’язок. (Однодумець має рацію? Я дещо забуваю? Думка про це неприємна, і я її відштовхую.)

Перший Вестибюль вражає: він більший за переважну частину Вестибюлів, а також похмуріший. Найбільше там впадають в око вісім величезних Статуй Мінотаврів, кожна з яких приблизно дев’ять метрів заввишки. Вони бовванять над Хідником, такі масивні, що затемняють Вестибюль; їхні Величезні Роги пронизують Порожнечу, а Тваринячі Морди похмурі й непроникні.

Температура в Першому Вестибюлі не така, як у навколишніх Залах. Тут на кілька градусів холодніше, а ще звідкись дме вітер, який несе з собою запах дощу, металу й бензину. Я помічав це вже багато разів, але чомусь завжди забуваю відразу опісля. Сьогодні я зосередив увагу на запаху. Він не був ні приємним, ні неприємним, але надзвичайно цікавим. Я пішов на нього. Крокував уздовж Південної Стіни Вестибюля, доки не дістався двох Мінотаврів, які стоять обабіч Південно-Східного Кутка. Тут я дещо помітив. Тіні між двома Статуями породжували щось на кшталт оптичної ілюзії. Мені мало не видалося, ніби вони тягнуться далеко назад і насправді я вдивляюся в коридор, що веде до далекого місця, де є трохи туманного світла. На тлі цього світла неначе мерехтіли й рухалися інші вогники. Саме звідти, здавалося, надходили як вітер, так і запах. Мені вчувалися ледь уловимі звуки: якась вібрація й різкий шум, подібний до Хвиль, але не такий регулярний.

Раптом я почув кроки, а за ними — голос, гучний і обурений:

— …це вобше не моя робота, і я такий: «Та ти приколюєшся. Ти, бля, з мене приколюєшся».

Ще один, похмуріший голос відповів:

— Та люди сорому не мають. Нє, ну шо вони собі думають…

Кроки стихли.

Я відскочив від Південно-Східного Кутка, наче вжалений. Що це було? Я сторожко підійшов до Статуй знов і зазирнув між ними. Тіні тепер видавалися нічим не примітними. Я до певної міри зрозумів, як вони могли здатися коридором, але на тому все. Холодний вітер обвівав мої щиколотки, і я досі відчував запахи дощу, металу й бензину, проте вогні та звуки щезли.

Поки я стояв і думав про все це, Хідником один за одним пролетіли чотири старі пакетики з-під чипсів. Я роздратовано застогнав, бо думав, що з цією проблемою вже розібрався. Колись я постійно знаходив пакетики з-під чипсів, розкидані по Першому Вестибюлю. А ще — старі пакетики з-під рибних паличок і обгортки з-під сосисок у тісті. Я збирав їх і палив, щоб вони не паплюжили Красу Будинку. (Не знаю, хто їв усі ті чипси, рибні палички та сосиски в тісті, але не можу не думати, що можна було б поводитись охайніше!) Також я знайшов під мармуровими Сходами спальний мішок. Він був дуже брудний і страхітливо смердів, але я ретельно його виправ, і він добре мені послужив.

Я побіг за чотирма пакетиками з-під чипсів і підібрав їх. Четвертий взагалі виявився не пакетиком і не з-під чипсів. То був зіжмаканий папірець. Я розгладив його. На ньому було написано таке:

Я лише прошу тебе вказати мені шлях до статуї, про яку ти мені розповідав, — статуї літнього лиса, що навчає юних білочок та інших істот[10]. Хотів би побачити її на власні очі. Це завдання не таке вже і складне й має бути тобі цілком під силу. Розпиши шлях нижче. Я залишив поряд із твоїм обідом ручку.

Їж, поки гаряче. Це я про обід, а не про ручку.

Лоуренс

P.S. Прошу, не забувай про мультивітаміни.

Під посланням залишалося достатньо місця, аби було де написати відповідь, але, позаяк ця частина аркуша залишалася чистою, я здогадався, що авторові листа не надали відомостей, про які той просив.

Я хотів би зберегти цей папірець. Він був доказом існування двох Людей: по-перше, людини на ім’я Лоуренс, а по-друге, людини, якій Лоуренс написав і якій надав обід і мультивітаміни. Але хто вони? Я замислився й негайно відкинув думку про те, що хтось із них — 16. Однодумець казав, що 16 не знає шляху сюди, а Лоуренс і його товариш явно колись були знайомі з цими Залами. Вони цілком могли належати до моїх Мертвих. Але залишався ще один варіант: вони були мешканцями Далеких-Далеких Зал. Якби Лоуренс досі був живий і чекав на відомості про Статую, то забирати папірець собі було б неправильно.

Я дістав власну ручку й записав на чистому місці таке:

Шановний Лоуренсе!

Статуя Лиса, що навчає двох Білок і двох Сатирів, стоїть у Четвертій Західній Залі. З цього Місця пройдіть у Західні Двері. У наступній Залі пройдіть у Треті Двері праворуч. Ви опинитеся в Першій Північно-Західній Залі. Йдіть уздовж Південної Стіни (по ліву руку) і знову пройдіть у Треті Двері, яких дістанетеся. Ви опинитеся в Коридорі, в кінці якого розташована Четверта Західна Зала. Статуя стоїть у Північно-Західному Кутку. І в мене вона також одна з улюблених!

1. Якщо Ви живі, то, сподіваюся, знайдете цього листа й відомості, які я надав, будуть вам корисні. Можливо, колись ми зустрінемося. Мене можна знайти в будь-якій із Зал на Північ, Захід і Південь звідси. Зали на Схід занепали.

2. Якщо Ви один із моїх Мертвих (а Ваш Дух пройде цим Вестибюлем і прочитає цього листа), то, сподіваюся, Ви вже знаєте, що я регулярно відвідую Вашу Нішу або Ваш Постамент, щоб поговорити з Вами та принести їжу й питво.

3. Якщо Ви мертві, але не належите до моїх Мертвих, то прошу, знайте, що я мандрую повсюди на Світі. Якщо я коли-небудь знайду Ваші рештки, то носитиму Вам їжу й питво. Якщо мені видаватиметься, що про Вас не дбає ніхто з-поміж живих, то я зберу Ваші кістки й перенесу їх до своїх Зал. Я приведу Вас до ладу й покладу поряд із власними Мертвими. Тоді Ви не будете самі.

Нехай Будинок у Красі своїй оберігає нас обох.

Ваш Друг

Я поклав папірець біля підніжжя одного з Мінотаврів — найближчого до Південно-Східного Кутка Вестибюлю — та притиснув маленьким камінцем.

Частина З

Пророк

Пророк

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТОГО ДНЯ СЬОМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Крізь Вікна Першої Північно-Східної Зали падали великі промені Світла. В одному з променів стояв чоловік, що повернувся спиною до мене. Він геть не рухався. Він пильно дивився вгору, на Стіну Статуй.

Це був не Однодумець. Він був худіший і не такий високий.

16!

Я натрапив на нього геть раптово. Ввійшов у одні з Західних Дверей, а він тут як тут.

Чоловік озирнувся на мене. І не ворухнувся. Не сказав нічого. Я не втік, а натомість підійшов до нього. (Може, я і вчинив неправильно, але вже пізно було ховатися, пізно дотримувати обіцянки, даної Однодумцеві.)

Я поволі обійшов чоловіка, оглядаючи його. Він був старий. Шкіра в нього була суха, схожа на папір, а жили на долонях — товсті й вузлуваті. Очі — великі, темні та блискучі, з велично важкими повіками й вигнутими бровами. Вуста — видовжені й рухливі, червоні й навдивовижу вологі. На ньому був костюм у клітинку принца Вельського[11]. Чоловік, найпевніше, вже давно був худим, оскільки костюм, хоч і старий, сидів на ньому ідеально — тобто був пом’ятий і мішкуватий через те, що стара тканина потерлася, а не через неправильний крій.

Я відчув дивне розчарування: 16 уявлявся мені молодим, як я сам.

— Вітаю, — промовив я. Було цікаво почути його голос.

— Добрий день, — відповів чоловік. — Звісно, якщо зараз тут саме день. Я ніколи не розумію, — говорив він зверхньо, повільно, старомодно.

— Ви 16, — сказав я. — Ви Шістнадцята Людина.

— Не розумію вас, юначе, — відповів він.

— У Світі існують двоє Живих, тринадцятеро Мертвих, а тепер ще ви, — пояснив я.

— Тринадцятеро мертвих? Як захопливо! Мені ніхто ніколи не казав, що тут є людські рештки. Цікаво знати, хто це.

Я описав Чоловіка з Коробкою з-під Печива, Чоловіка з Риб’ячою Шкірою, Приховану Людину, Людей Алькову та Складену Дитину.

— Бачте, це просто надзвичайно, — сказав він. — Але я пам’ятаю ту коробку з-під печива. Колись вона стояла на маленькому столику поряд із кухликами в кутку мого університетського кабінету. Цікаво, як вона опинилася тут. Що ж, можу сказати вам таке. Один із ваших тринадцятьох мертвих — це майже напевно той симпатичний молодий італієць, яким так захопився Стен Овенден. Як там його звали? — він відвів погляд, замислився на мить, стенув плечима. — Ні, забув. А ще один — це, гадаю, сам Овенден. Він усе ходив сюди бачитися з італійцем. Я казав йому, що він напрошується на проблеми, та він не слухав. Ну, знаєте, почуття провини й таке інше. А ще не здивувався б, якщо одна з інших — це Сільвія Д’Аґостіно. Нічого не чув про неї від початку дев’яностих. Що ж до того, хто я такий, то, юначе, я розумію, як ви могли дійти висновку, буцімто я «16». Але це не так. Хай як тут чарівно… — він роззирнувся довкола, — …я не маю наміру залишатися. Я просто тут проходжу. Мені сказали, що ви тут. Ні, — він спохопився. — Не зовсім так. Дехто сказав мені, що, мабуть, сталося з вами, а я дійшов висновку, що ви тут. Ця людина показала мені вашу фотографію, а позаяк ви явно були непогані з себе, я вирішив прийти й на вас поглянути. Радий, що зробив це. На вас, певно, приємно було дивитися до того, як… ну, до всіх подій. А, ну його! Мене спіткала старість. А вас спіткало це. І погляньте на нас! Але повернімося до нагальних питань. Ви згадували двох живих людей. Інший — це, либонь, Кеттерлі?

— Кеттерлі?

— Вел Кеттерлі. Вищий за вас. Темні волосся й очі. Борода. Смаглява шкіра. Бачте, його мати була іспанкою.

— Ви про Однодумця? — запитав я.

— Чийого однодумця?

— Наразі мого.

— Ха! Так! Розумію, про що ви. Яке чудове назвисько для нього! Однодумець. Хай там що, а він завжди лише «однодумець». Якась інша людина завжди важить більше. Він завжди лишається на других ролях. І знає це. Воно його гризе. Бачте, він був одним із моїх учнів. О, так. Звісно, справжній шарлатан. Вишукані манери інтелектуала, похмурий пронизливий погляд, а в голові — жодної оригінальної думки. Усі його ідеї в когось запозичені. — Він трохи помовчав, а тоді додав: — Насправді всі його ідеї — мої. Я найвидатніший науковець свого покоління. А може, й усіх поколінь. Я припустив, що це… — він розкинув руки, показуючи на Залу, Будинок, Усе. — …існує. І воно існує. Я припустив, що існує спосіб сюди дістатися. І він існує. І я прийшов сюди та послав сюди інших. Я тримав усе в таємниці. А також узяв з інших обіцянку мовчати. Мене завжди не надто цікавило те, що можна назвати мораллю, та спричинитися до падіння цивілізації — це для мене занадто. Можливо, я помилявся. Не знаю. Таки є в мені сентиментальна жилка.

Він пронизав мене поглядом ясного й лихого ока, напівприкритого повікою.

— Урешті ми всі заплатили жахливу ціну. Моєю ціною була в’язниця. О, так… Гадаю, вас це шокує. Хотів би сказати, що все це непорозуміння, та я направду скоїв усе, в чому мене звинуватили. Якщо зовсім чесно, то й багато чого іншого, про що вони так і не дізналися. Хоча знаєте що? В’язниця припала мені до душі. Там я зустрів просто дивовижних людей. — Він трохи помовчав і запитав: — Кеттерлі розповідав вам, як було створено цей світ?

— Ні, сер.

— Ви хотіли б це знати?

— Дуже, сер, — відповів я.

Моє зацікавлення його, схоже, втішило.

— Тоді я розповім. Бачте, це почалося ще в мої молоді літа. Я завжди був незмірно геніальнішим за однолітків. Перше моє велике осяяння сталося, коли я усвідомив, як багато людство втратило. Колись чоловіки й жінки були здатні обертатися на орлів і перелітати на величезні відстані. Вони спілкувалися з річками й горами й одержували від них мудрість. Вони відчували обертання зір у себе в свідомості. Мої сучасники цього не розуміли. Усі вони були залюблені в ідею прогресу й вірили, що все нове має бути краще за старе. Неначе хронологія є мірилом чеснот! Проте мені видавалося, що мудрість древніх не могла просто зникнути. Ніщо не зникає просто так. Це взагалі неможливо. Я уявляв, що зі світу неначе витекла певна енергія, й думав, що вона мала кудись переходити. Саме тоді до мене дійшло, що мають існувати інші місця, інші світи. А тоді я взявся їх шукати.

— І знайшли, сер? — запитав я.

— Так. Я знайшов цей. Його я називаю Світом-Відтокою: його створили ідеї, що витікали з іншого світу. Цей світ не міг би існувати, якби той, інший не існував до нього. Чи залежить доля цього світу й досі від існування першого, я не знаю. Усе це є у книжці, яку я написав. Вам, певно, не випало її прочитати?

— Ні, сер.

— Шкода. Вона страшенно добра. Вам сподобалася б.

Поки старий говорив, я надзвичайно уважно його слухав і намагався збагнути, хто він. Він сказав, що не є 16, але мені бракувало наївності, щоб повірити йому без інших доказів. Однодумець казав, що 16 лихий, тож 16 міг і збрехати про себе. Але, поки старий говорив, я дедалі більше впевнювався в тому, що він каже правду. Він не 16. Я міркував так: Однодумець казав, що 16 проти Розуму й Наукових Відкриттів. На старого це не було схоже. Він так само пристрасно любив науку, як і ми. Він знав, як було створено Світ, і жадав передати ці знання мені.

— Скажіть-но, — промовив він, — Кеттерлі досі вважає, ніби тут міститься мудрість древніх?

— Ви про Велике й Таємне Знання, сер?

— Саме про нього.

— Так.

— І він досі його шукає?

— Так.

— Як кумедно, — сказав він. — Кеттерлі ніколи його не знайде. Його тут немає. Воно не існує.

— Я вже починав про це здогадуватися, — зізнався я.

— Тоді ви значно розумніші за нього. Думка, що воно заховане тут… Боюся, її він також підхопив від мене. Ще не бачивши цього світу, я думав, що знання, котрі його створили, якось та будуть тут, лежатимуть десь — просто підходь і бери. Звісно ж, діставшись сюди, я негайно збагнув, як це абсурдно. Уявіть воду, що тече під землею. Вона рік за роком протікає в одних і тих самих тріщинах і сточує камінь. Кілька тисячоліть по тому утворюється система печер. Але води, яка її і створила, вже немає. Вона давно зникла. Просочилася в землю. Те саме тут. Але Кеттерлі — егоїст. Він завжди думає про користь. Не може уявити, як це існує щось таке, чим він не може скористатися.

— Тому тут і стоять Статуї? — запитав я.

— Чому тут стоять Статуї?

— Статуї існують, тому що втілюють Ідеї та Знання, які витекли з іншого Світу в цей?

— О! Я про це ніколи не думав! — задоволено промовив він. — Яке розумне спостереження. Так, так! Гадаю, це цілком імовірно! Можливо, в якійсь віддаленій частині лабіринту просто зараз утворюються статуї застарілих комп’ютерів! — Він трохи помовчав. — Мені не слід затримуватися. Я надто добре знаю, що буває, якщо залишитися тут надовго: амнезія, цілковитий психічний занепад і так далі. Хоча мушу сказати, що ви розмовляєте напрочуд зв’язно. Бідолашний Джеймс Ріттер наприкінці ледве вимовляв ціле речення, а пробув він тут і наполовину не так довго, як ви. Ні, насправді я прийшов сказати вам ось що… — Він узявся холодною, кістлявою, тонкошкірою рукою за мою долоню, а тоді різко шарпнув мене до себе. Від нього пахло папером і чорнилом, чудовим поєднанням фіалки й анісу, а за цими пахощами ховався легкий, але дуже характерний слід якоїсь нечистоти, мало не фекалій. — Дехто вас шукає, — промовив він.

— 16? — запитав я.

— Нагадайте, що ви маєте на увазі під цим.

— Шістнадцяту Людину.

Він схилив голову набік у задумі.

— Та-а-ак… Так. А чому б ні? Скажімо, це й справді «16».

— Але я гадав, що 16 шукає Однодумця, — відповів я. — 16 — це ворог Однодумця. Так казав Однодумець.

— Однодумець?.. А, так, Кеттерлі! Ні, ні! 16 не шукає Кеттерлі. Розумієте, що я маю на увазі, кажучи, що він егоїст? Він думає, що все стосується його. Ні, 16 шукає вас. 16 цікавиться, як вас знайти. А я, хоч і не маю особливої охоти тішити 16 — та й кого завгодно, — радий підставити підніжку Кеттерлі. Ненавиджу його. Останні двадцять п’ять років він зводив на мене наклепи перед кожним, хто готовий був слухати. Тож я надзвичайно докладно поясню 16, як сюди дістатися. Дам детальні вказівки.

— Сер, будь ласка, не робіть цього, — попросив я. — Однодумець каже, що 16 — це лиха людина.

— Лиха? Я так не сказав би. Не лихіша за інших. Ні, вибачайте, але я просто мушу підказати 16 шлях. Хочу пустити лисицю в курник, а немає кращого способу зробити це, ніж послати 16 сюди. Звісно ж, завжди є можливість — і, правду кажучи, цілком реальна, — що 16 ніколи сюди не дістанеться. Без поводиря сюди може прийти дуже небагато людей. Ба більше, єдиною людиною на моїй пам’яті, якій це вдалося, крім мене самого, була Сільвія Д’Аґостіно. Вона неначе мала хист прослизати, якщо ви розумієте, про що я. Кеттерлі це давалося просто жахливо, навіть після того, як я багато разів йому показав. Він ніколи не міг дістатися сюди без обладнання — без свічок і стійок, що зображали би двері, без ритуалу й усіляких дурниць. Що ж, гадаю, ви бачили все це, коли він привів вас сюди. Сільвія ж могла просто втекти щомиті. Ось вона тут. А ось уже там. Таке вміють деякі тварини. Коти. Птахи. А на початку вісімдесятих у мене була мавпа-капуцин, яка могла знайти шлях коли завгодно. Я підкажу шлях 16, а опісля все залежатиме від обдарованості 16. Ви маєте пам’ятати, що Кеттерлі боїться 16. Що ближче підходитиме 16, то небезпечнішим ставатиме Кеттерлі. Ба більше, я взагалі не здивуюся, коли він вдасться до насильства. Можливо, вам варто відвернути небезпеку, вбивши його абощо. — («Абощо» чоловік вимовив як «абошшшо».) Старий усміхнувся мені. — А зараз я піду, — сказав він. — Ми більше не зустрінемося.

— Тоді хай ваші Шляхи будуть безпечними, сер, — сказав я, — ваша Долівка — цілою, а Будинок наповнить ваші очі Красою.

Він трохи помовчав. Здавалося, він розглядає моє лице, і тоді йому блиснула остання думка.

— Ви знаєте: я не шкодую, що відмовив, коли ви просили мене про зустріч. Отой ваш лист… Я подумав, що його написав нахабний малий гівнюк. І ви, напевно, тоді таким і були. Але зараз… Чарівно. Просто чарівно.

Він узяв плащ, який лежав жужмом на Хіднику. А тоді неквапом покрокував до Дверей, які вели до Другої Східної Зали.

Я роздумую над словами Пророка

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ПЕРШОГО ДНЯ СЬОМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Звичайно ж, ця несподівана зустріч викликала в мене сильний захват. Я негайно пішов по цей Щоденник і записав усе. Долучив до запису заголовок «Пророк», оскільки той чоловік, найпевніше, був саме ним. Він пояснив Сотворіння Світу й розповів мені дещо інше — таке, що міг знати лише Пророк.

Я взявся ретельно вивчати його слова. Багато чого я не розумів, хоча, гадаю, це нормально: пророки мають дуже видатний розум, а їхні думки ходять дивними шляхами.

«Я не маю наміру залишатися. Я просто тут проходжу».

Із цього я виснував, що він мешкає у Далеких-Далеких Залах і має намір негайно туди повернутися.

«Я розумію, як ви могли дійти висновку, буцімто я “16”. Але це не так».

Я вже визначив, що це твердження правдиве. Можливо (я дав собі волю з припущеннями), Пророк вірить, буцімто п’ятнадцять людей, які мешкали в моїх Залах, слід уважати однією групою Людей, тоді як у Далеких-Далеких Залах живе інша група, а його слід уважати одним із них. Можливо, серед своїх Людей він є Третьою чи Десятою Людиною. А може, взагалі має якийсь запаморочливо великий номер — скажімо, він Сімдесят П’ята Людина!

Але це вже точно фантазії, що не стосуються справи.

«Я прийшов сюди та послав сюди інших».

Чи міг Пророк послати до цих Зал декого з моїх Мертвих? Чоловіка з Риб’ячою Шкірою чи Складену Дитину? Суто теоретично. Ця заява, як і безліч інших заяв Пророка, наразі лишалася незбагненною.

«Урешті ми всі заплатили жахливу ціну. Моєю ціною була в’язниця».

Із цього я не міг виснувати нічого.

«…той симпатичний молодий італієць… Стен Овенден… Сільвія Д’Аґостіно… бідолашний Джеймс Ріттер…»

Пророк назвав чотири імені. Або, якщо точніше, три імені та позначення («той симпатичний молодий італієць»). Неабияке доповнення до моїх знань про Світ. Якби Пророк не сказав більше нічого, його слова все одно були б безцінні. Пророк указав на те, що три з цих імен належать Мертвим (Стен Овенден, Сільвія Д’Аґостіно та «той симпатичний молодий італієць»). Статус «бідолашного Джеймса Ріттера» був мені незрозумілий. Пророк мав на увазі, що його також варто вважати одним із Мертвих? Чи він належав до людей Пророка у Далеких-Далеких Залах? Я не міг зрозуміти.

Скільки запитань! Скільки запитань я хотів би йому поставити. Але я не картав себе. Його поява була страшенно раптовою. Я був геть до неї не готовий. Лише тепер, у самоті та спокої, я міг осмислити відомості, які він мені надав.

«…Кеттерлі досі вважає, ніби тут міститься мудрість древніх?… Кеттерлі ніколи його не знайде. Його тут немає. Воно не існує».

Я був радий дістати підтвердження своєї рації. Можливо, це було дещо самозакохано, та я не міг утриматися. Які наслідки це матиме для моєї подальшої роботи та співпраці з Однодумцем, ще треба визначити.

Із багатьох заяв Пророка було чітко зрозуміло, що він і Однодумець колись були знайомі. Пророк називав Однодумця іменем «Кеттерлі» й казав, що то його учень. Але Однодумець ніколи не згадував про Пророка. Я кілька разів розмовляв із ним про п’ятнадцятьох людей, які існують у Світі, та він ніколи не казав мені: «П’ятнадцять — неправильне число! Я знаю ще одного!». Це дивно (тим паче що він любить суперечити мені за будь-якої нагоди). Але Однодумець ніколи не бажав визначити кількість людей, які коли-небудь жили. Це — одна із сфер, у яких наші наукові інтереси розходяться.

«Що ближче підходитиме 16, то небезпечнішим ставатиме Кеттерлі».

Я ніколи не бачив, щоб Однодумець виказував навіть найменшу схильність до насильства.

«Можливо, вам варто буде відвернути небезпеку, вбивши його абощо».

Зате Пророк явно був схильний до насильства.

«Ви знаєте: я не шкодую, що відмовив, коли ви просили мене про зустріч. Отой ваш лист… Я подумав, що його написав нахабний малий гівнюк. І ви, напевно, тоді таким і були».

Оце висловлювання Пророка і збивало з пантелику найбільше. Я ніколи не писав йому листа. Як я міг це зробити, якщо лише вчора довідався про його існування? Можливо, йому написав листа один із Мертвих — Стен Овенден або бідолашний Джеймс Ріттер, — а Пророк плутає мене з цією людиною. Чи, може, пророки сприймають Час не так, як інші люди? Можливо, я напишу йому листа в майбутньому.

Однодумець розповідає, за яких обставин убити мене буде правильно

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТОГО ДНЯ СЬОМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Ясна річ, мені не терпілося розповісти Однодумцеві все про свою зустріч із Пророком. Надзвичайно важливо, щоб Однодумець якомога швидше дізнався про намір Пророка підказати 16 шлях до наших Зал. Від п’ятниці (дня зустрічі з Пророком) до сьогоднішнього дня (коли я мав зустрітися з Однодумцем) я повсюди шукав Однодумця, та не знайшов.

Цього ранку я ввійшов до Другої Південно-Західної Зали. Однодумець уже був там, і я негайно побачив, що він доволі стривожений. Він запхав руки в кишені, ходив туди-сюди, а його лице спохмурніло від притлумленого гніву.

— Я маю сказати тобі дещо важливе, — промовив я.

Він лише відмахнувся рукою від моїх слів.

— Це має зачекати, — продовжив Однодумець. — Мені треба з тобою поговорити. Я не казав тобі дечого про 22.

— Про кого? — перепитав я.

— Про свого ворога, — пояснив Однодумець. — Того, хто йде сюди.

— Тобто 16?

Пауза.

— О, так. Точно. 16. Я не можу їх запам’ятати — ці чудернацькі імена, які ти всьому даєш. Що ж, я не розповідав тобі дечого про 16. Насправді 16 цікавиш ти.

— Так! — вигукнув я. — Як не дивно, я вже знаю. Розумієш…

Але Однодумець мене перебив.

— Якщо 16 прийде сюди, — сказав він, — а я саме починаю думати, що це справді можливо, то 16 шукатиме тебе.

— Так, я знаю. Але…

Однодумець хитнув головою.

— Піранезі! Послухай! 16 захоче сказати тобі дещо — таке, чого ти не розумітимеш, але якщо ти це допустиш, якщо ти дозволиш 16 заговорити з тобою, то ці слова матимуть страшний ефект. Якщо ти послухаєш, як говорить 16, то наслідки будуть страшні. Божевілля. Жах. Я вже бачив, як це буває. 16 може знищити твої думки, просто заговоривши до тебе. 16 може вселити в тебе сумнів у всьому, що ти бачиш. 16 може вселити в тебе сумнів у мені.

Я був вражений. Навіть не уявляв, що хтось може бути таким лихим. Це лякало.

— І як мені захиститися? — спитав я.

— Так, як я вже казав тобі. Ховайся. Не дозволяй 16 себе побачити. А найголовніше — не слухай слів 16. Я знов і знов наголошую: це просто-таки життєво важливо. Ти маєш зрозуміти, що особливо вразливий для цієї… цієї сили, що нею володіє 16, оскільки ти вже й так психічно нестабільний.

— Психічно нестабільний? — перепитав я. — Що ти маєш на увазі?

На обличчі Однодумця промайнуло роздратування.

— Я ж тобі казав, — відповів він. — Ти дещо забуваєш. Повторюєшся. Ми говорили про це тиждень тому. Не кажи мені, що вже забув.

— Ні, ні, — запевнив я. — Я не забув.

Я замислився, чи не розповісти йому про свою гіпотезу, буцімто це його, а не моя пам’ять хибує, але тепер, зважаючи на всі обставини, видавалося, що це не на часі.

— Ну, що ж… — мовив Однодумець і зітхнув. — Це ще не все. Я маю сказати ще дещо й хочу, щоб ти зрозумів: для мене це так само боляче, як і для тебе. Якщо я дізнаюся, що ти слухав 16 і що 16 заразив тебе цим божевіллям, то це наражає на ризик мене. Ти ж розумієш? Є небезпека, що ти на мене нападеш. Ба більше, ймовірність цього дуже висока. 16 майже неодмінно спробує зманіпулювати тобою, щоб мені нашкодити.

— Нашкодити?

— Так.

— Який жах.

— Атож. А ще йдеться про твою гідність як людської істоти. Ти деградуєш, утратиш розум. Це дуже принизливо для тебе. Навіть уявити не можу, як ти захотів би існувати в такому стані. Правда ж?

— Так, — промовив я. — Так, гадаю, я не захотів би.

— Що ж, — сказав він і глибоко вдихнув. — За цих обставин, якщо я дізнаюся, що ти збожеволів, мені, мабуть, найкраще буде тебе вбити. Заради нас обох.

— Ого! — вигукнув я. Це було доволі несподівано.

Ненадовго запала тиша.

— А може, з плином часу, якщо мені допоможуть, я видужаю? — припустив я.

— Це малоймовірно, — відповів Однодумець. — І я в будь-якому разі не можу так ризикувати.

— А, — промовив я.

Знову запала тиша, тепер уже довша.

— Як ти мене вб’єш? — запитав я.

— Тобі не варто це знати, — сказав він.

— Так. Мабуть, не варто.

— Піранезі, не думай про це. Роби так, як я тобі сказав. За всяку ціну уникай 16 — і проблем у нас не буде.

— А чому ти не збожеволів? — запитав я.

— Що?

— Ти розмовляв із 16. Чому ти не збожеволів?

— Я вже казав тобі. У мене є певні способи самозахисту. До того ж, — мовив він, сумовито скрививши рота, — не можна сказати, ніби я геть невразливий. Бог свідок, зараз я через усе почуваюся напівбожевільним.

Ми знову поринули в мовчання. Гадаю, ми обидва перебували у стані шоку. А тоді Однодумець дещо натужно всміхнувся й постарався прибрати більш нормального вигляду. Йому блиснула думка.

— Звідки ти знав? — запитав він.

— Що? — промовив я.

— Здається, ти казав… Ти неначе казав, буцімто вже знаєш, що 16 тебе шукає. Саме тебе. Але як? Як ти міг це знати?

З його обличчя я зрозумів, що він намагається це збагнути.

Тепер настав час розповісти йому про Пророка. Слова вже крутилися на язиці. Я завагався й відповів:

— Це було мені відкрито. Будинком. Знаєш, як до мене приходять ці одкровення?

— А. Так. Авжеж. А що ти хотів мені сказати? Ти казав, що маєш розповісти мені дещо важливе.

Знову коротка пауза.

— Я бачив, як у Нижніх Залах, яких можна дістатися з Вісімнадцятого Вестибюля, плавав восьминіг, — відповів я.

— А, — промовив Однодумець. — Справді? Гарно.

— Таки гарно, — погодився я.

Однодумець глибоко вдихнув.

— Отже!.. Тримайся подалі від 16! І не божеволій! — Він усміхнувся мені.

— Можеш бути певен, що я триматимуся подалі від 16, — відповів я. — І не збожеволію.

Однодумець поплескав мене по плечу і сказав:

— Чудово.

Моя реакція на заяву Однодумця про те, що за певних обставин йому, можливо, доведеться мене вбити

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ П’ЯТОГО ДНЯ СЬОМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Мені пощастило! Я мало не розповів Однодумцеві про Пророка! А тоді він (Однодумець) сказав би: «Чому ти розмовляв із Незнайомцем, хоча пообіцяв мені, що не будеш? Невже не подумав, що це може бути 16?».

І як я відповів би? Я ж дійсно подумав, що то 16, коли розмовляв із ним. Дійсно порушив обіцянку, дану Однодумцеві. Цьому немає виправдання. Дякувати Будинку, що я йому не сказав! У кращому разі він вирішив би, що я не гідний довіри. У найгіршому це ще більше спонукало б його вбити мене.

І все ж я не можу не думати, що, якби ситуація склалася навпаки й Шістнадцята Особа загрожувала психічному здоров’ю Однодумця, я не став би вбивати його аж так одразу. Чесно кажучи, не думаю, що взагалі захотів би його вбити: сама думка про це мені осоружна. Ясна річ, я спершу спробував би дещо інше — скажімо, знайти ліки від його божевілля. Але Однодумець відзначається доволі негнучкою вдачею. Як на мене, стверджувати, що це недолік, занадто, але така риса однозначно є.

Я змінюю зовнішність в очікуванні приходу 16

ЗАПИС ВІД ПЕРШОГО ДНЯ ВОСЬМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Просто зараз я тренуюся ховатися від 16.

«Уяви, — кажу я собі, — що ти тільки-но побачив декого — 16! — у Двадцять Третій Південно-Східній Залі. А тепер сховайся!»

Тоді я хутко й безшумно біжу до Стіни й заскакую в Прогалину між двома Статуями. Втискаюся в неї й залишаюся нерухомим і мовчазним. Учора до Зали, в якій я ховався, влетів канюк, шукаючи дрібніших птахів, аби поїсти. Він облетів Залу по колу й сів на Статую Чоловіка та Хлопчика, що наносять на мапу Зорі. Просидів там пів години, та мене не зауважив.

Мій одяг ідеально підходить для маскування. Коли я був молодший, у мене були сорочки та штани різних кольорів: блакитні, чорні, білі, сірі, оливково-брунатні. Одна сорочка мала дуже гарний вишнево-червоний колір. Але все це вицвіло — від барв залишилися тільки тіні. Усе тепер має нічим не примітний і невиразний сірий колір, який зливається із сірістю й білизною мармурових Статуй.

Зате моє волосся — це інша річ. Впродовж багатьох років, поки воно відростало, я вплітав у нього гарні речі, які знаходив або виготовляв: морські мушлі, коралові намистини, перли, крихітні камінці та цікаві риб’ячі кістки. Чимало з цих дрібних прикрас яскраві, блискучі й мають привабливі кольори. Всі вони цокотять, коли я ходжу чи біжу. Тож минулого тижня я від полудня до вечора прибирав їх усі. Це було непросто, а часом і боляче. Свої прикраси я поклав у прекрасну коробку з зображенням восьминога, де раніше містилися мої черевики. Коли 16 повернеться до своїх Зал, я вдягну прикраси знову: без них почуваюся дивовижно оголеним.

Покажчик

ЗАПИС ВІД ВОСЬМОГО ДНЯ ВОСЬМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я звик приблизно раз на два тижні заносити свої щоденникові записи до покажчика. На мою думку, це ефективніше, ніж заносити їх одразу. Коли минає певний час, стає легше відділити важливе від скороминущого.

Цього ранку я сів, схрестивши ноги, на Хідник у Другій Північній Залі зі своїм Щоденником і Покажчиком. Відколи я востаннє здійснював цю роботу, сталося чимало.

Я зробив запис у Покажчику:

Пророк, його поява: Щоденник № 10, стор. 148-152

Зробив іще один запис:

Пророцтва про пришестя 16: Щоденник № 10, стор. 151-152

А тоді перечитав слова Пророка стосовно особистостей Мертвих і зробив запис:

Мертві, деякі можливі імена: Щоденник № 10, стор. 149, 152

Заходився робити записи про окремі імена. Під літерою «І» написав:

Італієць, симпатичний, молодий: Щоденник № 10, стор. 149

Коли я наполовину записав ім’я Стена Овендена (під літерою «О»), мені впав у око один пункт вище.

Овенден, Стенлі, учень Лоуренса Арна-Сейлза: Щоденник № 21, стор. 154. Див. також: Зникнення Мауріціо Джуссані, Щоденник № 21, стор. 186—7

Я був приголомшений. Ось він. Стенлі Овенден. Уже в Покажчику. І все ж його ім’я, коли Пророк вимовив його, геть не видавалося знайомим.

Я перечитав запис у покажчику.

Зупинився. Дивлячись на нього, я розумів, що тут щось дуже дивне. Але ця дивовижа була така дивна, така незбагненна, що мені було важко зв’язно про неї думати. Я бачив дивовижу на власні очі, та не міг осмислити її розумом.

Щоденник № 21.

Я написав Щоденник № 21. О Світе, чому я це зробив? Це було абсолютно безглуздо. Щоденник, у якому я пишу зараз (як я вже згадував), — це Щоденник № 10. Щоденника № 21 немає. Щоденника № 21 і бути не могло. Що це означає?

Я окинув поглядом решту сторінки. Більшість записів під літерою «О» були про Однодумця. Їх було чимало, хоча цього і слід було очікувати, позаяк він єдина людська істота, крім мене — а також, ясна річ, Пророка й 16, але про них я знаю дуже мало. Я побачив, що є давніші записи на інші теми. Вони були такі ж дивні, як запис про Стенлі Овендена. Зосередившись на них, я відчув таке саме небажання сприймати те, що бачать очі. Тим не менше, я примусив свої очі це побачити, примусив розум замислитися про це.

Оркнейські острови[12], плани на літо 2002 р.: Щоденник № 3, стор. 11—15, 20—28

Оркнейські острови, археологічні розкопки: Щоденник № 3, стор. 30—39, 47—51

Оркнейські острови, Несс Бродґара[13]: Щоденник № 3, стор. 40—47

Область невизначеності: Щоденник № 5, стор. 134—35

О’Кіф, Джорджія[14], виставка: Щоденник № 11, стор. 91—95

Осторонь мейнстриму, психіатрія, див. Р. Д. Ленґ[15]

Осторонь мейнстриму, філософія: Щоденник № 17, стор. 19—32; див. також Дж. В. Данн[16] (серіалізм), Овен Барфілд[17], Рудольф Штайнер[18]

Опінії аутсайдерів, ставлення в різних системах знань і вірувань: Щоденник № 18, стор. 42—57

Осторонь мейнстриму, література, див. Фанфікшн

«Осторонь», Колін Вілсон[19]: Щоденник № 20, стор. 46—51

Осторонь мейнстриму, математика[20]: Щоденник № 21, стор. 40—44; див. також Шрініваса Рамануджан[21]

Осторонь мейнстриму, мистецтво[22]: Щоденник № 21, стор. 79—86

Згадки про інші Щоденники, яких не існує! Щоденники 11, 17, 18 і 20. Щоденники 3 та 5, ясна річ, існують, тож ті записи достеменні. От тільки… от тільки… Що більше я на них дивився, то більше підозрював, що ці записи стосуються не моїх Щоденників 3 та 5, а якихось інших. Записи було здійснено ручкою, якої я не впізнавав. У ній чорнило було тонше, рідкіше, а кінчик — ширший, аніж у будь-якої ручки в моїй власності. А ще річ у самому почерку. Почерк, безсумнівно, був мій, але дещо відрізнявся від того почерку, яким я послуговуюся зараз. Трохи округліший і ширший — словом, молодший.

Я пішов до Північно-Східного Кутка й видерся до Статуї Ангела, що зачепився за Трояндовий Кущ. Дістав свою брунатну шкіряну сумку. Вийняв із неї всі Щоденники. Їх було дев’ять. Усього дев’ять. Я не знайшов іще двадцяти, яких не знати чому не помічав до цієї миті.

Я ретельно оглянув Щоденники, особливу увагу приділяючи обкладинкам і записаним на них номерам. Мої Щоденники чорні, а номер на кожному з них я записую білою гелевою ручкою внизу корінця. Я з великим подивом виявив, що перші три Щоденники спершу мали інші номери. Вони були позначені номерами 21, 22 та 23, але хтось видряпав першу цифру «2» й перетворив їх на 1, 2 та 3. Видряпав неідеально (гелеве чорнило важко стирається), і я досі міг розгледіти примарний силует цифри «2».

Я посидів, намагаючись це осмислити, та не зміг нічого про це надумати.

Якщо Щоденник № 1 (мій Щоденник № 1) спочатку був Щоденником № 21, то в ньому мали б бути два записи про Стенлі Овендена. Я взяв його, розгорнув і дійшов до сторінки 154. І ось, будь ласка. Запис було датовано 22 січня 2012 року. Він мав заголовок: «Біографія Стенлі Овендена».

Стенлі Овенден. Народився 1958 року в Ноттінґемі, Англія. Батько — Едвард Френсіс Овенден, власник кондитерської крамниці. Ім’я та рід занять матері невідомі. Вивчав математику в Університеті Бірмінґема. Розпочав дослідження в аспірантурі 1981 року. Того ж року відвідав одну зі знаменитих лекцій Лоуренса Арна-Сейлза: «Забуте, лімінальне, трансгресивне та божественне»[23]. Невдовзі Овенден покинув математику та почав здобувати докторський ступінь з антропології в Манчестерському університеті під керівництвом Арна-Сейлза.

На цьому перший запис добігав кінця, тож далі я перегорнув на сторінку 186, до запису під заголовком: «Зникнення Мауріціо Джуссані».

Улітку 1987 року Лоуренс Арн-Сейлз орендував фермерський будинок під назвою «Казале дель Піно»[24] за двадцять кілометрів від Перуджі. З ним туди поїхали найулюбленіші його учні (його внутрішнє коло): Овенден, Баннермен, Г’юз, Кеттерлі та Д’Аґостіно.

У цій групі почали виникати конфлікти. Арн-Сейлз почав дуже гостро реагувати на будь-які зауваги чи запитання, що вказували на недостатню відданість мовця його «великому експерименту». Всякий, хто наважувався його розпитувати, наражався на безжальний розбір усіх своїх огріхів, особистих і академічних. Тож більша частина групи зберігала дипломатичне мовчання, але Стенлі Овенден, украй нечутливий до почуттів інших, продовжував висловлювати сумніви в їхній діяльності. Талі Г’юз, заступившись за Овендена перед Арном-Сейлзом, також наразилася на добрячий виплеск його жовчі. Атмосфера в «Казале дель Піно» ставала дедалі напруженішою, і в результаті Овенден і Г’юз почали проводити дедалі більше часу окремо від інших. Вони заприязнилися з юним Мау-ріціо Джуссані, студентом, який вивчав філософію в Університеті Перуджі. Ця нова дружба, схоже, серйозно стривожила Арна-Сейлза.

Увечері 26 липня Арн-Сейлз запросив Джуссані та його наречену Елену Марієтті на звану вечерю в «Казале дель Піно». Під час вечері Арн-Сейлз говорив про інший світ (місце, в якому архітектура та океани перемішані) та про те, як туди можна дістатися. Елена Марієтті вважала, що Арн-Сейлз висловлюється метафорично або ж описує якийсь психоделічний досвід у дусі Гакслі[25].

Марієтті наступного дня мусила виходити на роботу. (Вона, як і Джуссані, була аспіранткою, але влітку працювала помічницею юриста в юридичній конторі свого батька в Перуджі.) Близько 11 години вечора вона попрощалася з усіма, сіла у свою автівку, поїхала додому й лягла спати. Інші ще розмовляли. Англійці пообіцяли, що один із них відвезе Джуссані додому.

Мауріціо Джуссані більше ніхто не бачив. Арн-Сейлз стверджував, буцімто пішов спати невдовзі після від’їзду Марієтті й не знає нічого про те, що сталося. Інші (Овенден, Баннермен, Г’юз, Кеттерлі, Д’Аґостіно) казали, що Джуссані відмовився від пропозиції підвезти його й пішов додому невдовзі після опівночі. (Ніч була місячна й тепла; Джуссані жив приблизно за 3 кілометри звідти.)

Десять років по тому, коли Арна-Сейлза було засуджено за викрадення іншого молодика, італійська поліція знову відкрила справу про зникнення Джуссані, однак…

Я припинив читати й підвівся, важко дихаючи. У мене виникло сильне бажання жбурнути Щоденник подалі. Слова на сторінці (записані моїм власним почерком!) були схожі на слова, та при цьому я знав, що вони не мають жодного значення. Це була нісенітниця, маячня! Яке значення можуть мати такі слова, як «Бірмінгем» і «Перуджа»? Жодного. У Світі немає жодного відповідника їм.

Однодумець усе-таки мав рацію. Я багато чого забув! А ще гірше було ось що: саме тоді, коли Однодумець заявив, що вб’є мене, якщо я збожеволію, я довідався, що вже божевільний! А якщо й не божевільний зараз, то напевно був ним у минулому. Я був божевільним, коли залишив ці записи!

Я не жбурнув Щоденник, а зронив його на Хідник і відійшов. Хотілося буквально віддалитися від цих доказів мого божевілля. Безглузді слова — «Перуджа», «Ноттінґем», «університет» — відлунювали в голові. Я відчував у ній великий тиск, неначе в мою свідомість норовив увірватися цілий рій не до кінця сформованих ідей, що принесли б із собою ще більше божевілля — або розуміння.

Я стрімко пройшов кілька Зал, чи то не знаючи, чи то не замислюючись, куди йду. Раптом побачив перед собою Статую Фавна, Статую, яку люблю понад усі інші. Переді мною було його спокійне обличчя з легкою усмішкою; переді мною був його вказівний палець, легенько притиснутий до губ. У минулому я завжди вважав, що цим жестом він хоче про щось мене попередити: «Будь обережний!». Але сьогодні видавалося, що він означає дещо геть інше: «Тихо! Утішся!». Я виліз на його Постамент, кинувся в його Обійми й обхопив його шию однією рукою, переплітаючи свої пальці з його Пальцями. Під захистом його обіймів я заридав за втраченим Здоровим Глуздом. У мене з грудей мало не з болем виривалися глибокі важкі схлипи.

«Тихо! — казав він мені. — Утішся!»

Я вирішую краще дбати про себе

ЗАПИС ВІД ДЕВ’ЯТОГО ДНЯ ВОСЬМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я покинув Обійми Фавна й жалюгідно побрів Будинком. Я вважав, що збожеволів — або був божевільним раніше, — чи, може, божеволію тепер. У будь-якому разі ця перспектива жахала.

За якийсь час я вирішив, що так зовсім не годиться.

Я змусив себе повернутися до Третьої Північної Зали, де з’їв трохи риби й попив води. Тоді по черзі підійшов до всіх своїх улюблених Статуй: Горили, Хлопчика, що грає на Тарілках, Жінки, що несе Вулик, Слона, що несе Замок, Фавна, Двох Королів, що грають у Шахи. Їхня Краса заспокоїла мене й відволікла від думок лише про себе; їхні шляхетні обличчя нагадували мені про все, що є хорошого на Світі.

Цього ранку я можу спокійніше поміркувати про те, що сталося.

Я змирився з тим, що раніше був дуже хворий. Найпевніше, я нездужав, коли залишав оті записи у своєму Щоденнику, бо інакше не наповнював би їх чудернацькими словами на кшталт «Бірмінґем» і «Перуджа». (Навіть тепер, пишучи ці слова, я знову починаю відчувати тривогу. В голові рояться образи: дивні, кошмарні, та водночас напрочуд знайомі. Приміром, слово «Бірмінгем» нагадує про різкий шум, раптовий рух, спалах кольору й мимобіжний образ веж і шпилів на тлі важкого сірого неба. Я намагаюся вхопитися за ці враження, дослідити їх глибше, та вони вмить блякнуть.)

Попри все це, я вважаю, що поквапився, відмахнувшись від цих двох записів як від маячні. Деякі слова — наприклад, «університет», — схоже, дійсно мають якесь значення. Я вважаю, що міг би дати чітке визначення «університету», якби серйозно взявся за це. Я трохи поміркував, чим це можна пояснити. Слово «науковець» я розумію, тому що по всьому Будинку розкидані Статуї Науковців із книжками й паперами в руках. Може, я екстраполював ідею «університету» (закладу, в якому збираються науковці) з них? Ця гіпотеза видається не надто задовільною, та на більше я зараз не здатен.

Також у записах містяться імена людей, чиє існування підтверджують інші докази. Пророк казав про Стенлі Овендена, тож це явно була реальна людина. Також Пророк намагався згадати ім’я симпатичного молодого італійця, та не зміг. Можливо, то був Мауріціо Джуссані. І нарешті, в обох записах згадувався такий собі «Лоуренс Арн-Сейлз», а я знайшов у Першому Вестибюлі листа від «Лоуренса».

Інакше кажучи, виглядає на те, що в цих записах безглуздя поєднується зі справжніми відомостями. Намагаючись дізнатися все можливе про людей, які жили раніше, я не мусив би ігнорувати це важливе джерело.

Очевидно, я багато чого забув, і тепер — краще за все поглянути цьому в очі — у мене є свідчення про періоди серйозного психічного розладу. Моє перше й найважливіше завдання — приховувати ці ґанджі від Однодумця. (Не думаю, що він наважиться вбити мене через них, але він точно ставитиметься до мене іще більш підозріливо, ніж зараз.) Майже настільки ж нагальною є потреба оберігати себе від повернення хвороби. Із цією метою я заповзявся краще дбати про себе. Я не маю поринати в наукову роботу настільки, щоб забувати рибалити й потім не мати чого поїсти. (Будинок надає чимало харчів для активної й заповзятливої людини. Виправдань голоду немає!) Я мушу докладати більше зусиль, лагодячи свій одяг і захищаючи ноги від холоду. (Запитання: чи можливо плести шкарпетки з морських водоростей? Сумнівно.)

Я замислився над зміною нумерації своїх Щоденників і дійшов висновку, що, найпевніше, виконав її сам. Це означає, що зникло двадцять Щоденників (двадцять!), — надзвичайно тривожна думка! І все ж припущення, що якісь Щоденники зникли, — цілком логічне. Мені (як я уже зазначав) приблизно тридцять п’ять років. Десять Щоденників, якими я володію, відповідають за п’ятирічний період. Де Щоденники з мого давнішого життя? І що я робив у ті роки?

Учора я подумав, що більше не захочу перечитувати Щоденники чи знаходити записи за Покажчиком. Уявив, як кидаю всі десять Щоденників і Покажчик у буйний Прибій, і уявив, як мені полегшає на душі після звільнення від них. Але сьогодні я спокійніший. Менше піддаюся страхові й паніці. Сьогодні я бачу, що є серйозні причини вивчати мої Щоденники уважно, навіть їхні божевільні частини — а може, особливо саме ті частини. По-перше, я завжди прагнув знати більше про людей, які жили на Світі, а Щоденники, хай як це збиває з пантелику, начебто справді містять реальні відомості про них — байдуже, як чудернацьки подані. По-друге, мені потрібно дізнатись якомога більше про власне божевілля, а саме про те, що його провокує та як можна вберегтися від нього в майбутньому.

Можливо, вивчаючи минуле на сторінках свого Щоденника, я зможу збагнути ці речі. А тим часом важливо визнати, що навіть просте читання Щоденника дещо провокує, викликаючи багато болісних емоцій і кошмарних думок. Я мушу діяти обережно й читати лише помаленьку.

Як Однодумець, так і Пророк стверджували, що сам Будинок є джерелом божевілля й забудькуватості. Вони науковці, люди розумні. Коли два таких бездоганних авторитети згодні між собою, то я, напевно, мушу приймати на віру їхні висновки. Причина мого забуття — це Будинок.

«Ти довіряєш Будинкові?» — питаю я себе.

«Так», — відповідаю я сам собі.

«А якщо Будинок змусив тебе забути, то змусив із поважної причини».

«Але я не розумію, яка тут причина».

«Байдуже, що ти не розумієш, яка тут причина. Ти Любе Дитя Будинку. Втішся».

І я втішився.

Сільвія Д’Аґостіно

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТОГО ДНЯ ВОСЬМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Мене дуже цікавлять інші люди, яких згадував Пророк, тож я вирішив розпочати своє дослідження із Сільвії Д’Аґостіно й бідолашного Джеймса Ріттера, та не став шукати їх одразу. Відповідно до плану турботи про себе я зачекав, доки мине півтора тижня, перш ніж узявся читати Щоденник знову. Цей час я провів за звичайними заспокійливими справами. Рибалив; готував суп; прав одяг; вигадував музику на флейті, яку виготовив із кістки лебедя. А цього ранку приніс свої Щоденники та Покажчик до П’ятої Північної Зали. Ця Зала містить Статую Горили, і я подумав, що Її вигляд надасть мені Сил.

Я сів, схрестивши ноги на Хіднику навпроти Горили. Звернувся до літери «Д» у своєму Покажчику. Там вона і знайшлася.

Д'Аґостіно, Сільвія, учениця Арна-Сейлза: Щоденник № 22, стор. 6—9

Я перейшов до сторінки 6 Щоденника № 22 (свого Щоденника № 2).

Біографія Сільвії Д'Аґостіно

Народилася 1958 року в м. Літ, Шотландія; донька поета Едуардо Д'Аґостіно.

На фотографіях бачимо жінку дещо андрогінної зовнішності, привабливу, навіть вродливу, з густими темними бровами, темними очима, вольовим носом і яскраво вираженими контурами щелепи. Її пишне темне волосся зазвичай було зібране у хвіст. За словами Анґарад Скотт[26], Д'Аґостіно не йшла назустріч загальноприйнятим уявленням про жіночність і лише епізодично приділяла увагу своєму одягу.

У юності Д'Аґостіно сказала своїй подрузі, що хоче вивчати в університеті смерть, зорі й математику. Як не дивно, Манчестерський університет не пропонував такого курсу, тож вона зупинилася на математиці. В університеті швидко натрапила на Лоуренса Арна-Сейлза та його лекції; ця зустріч визначила її подальше життя.

Розповіді Арна-Сейлза про спілкування зі стародавніми розумами й проблиски інших світів задовольняли всі космічні прагнення Д'Аґостіно — те в ній, що жадало «смерті й зір». Щойно завершилася її навчальна програма з математики, вона перейшла на антропологію, взявши за наукового керівника Арна-Сейлза.

Д'Аґостіно, безсумнівно, була найсумліннішою з усіх учнів і послідовників Арна-Сейлза. Він відвів їй кімнату в своєму будинку у Веллі-Рейнджі[27], де вона стала його неоплачуваною хатньою робітницею та секретаркою. Вона мала автівку (Арн-Сейлз не сідав за кермо), і до її обов’язків входило возити його всюди, куди він хотів, у тому числі на Кенел-стрит[28] суботніми вечорами для знайомств із молодими чоловіками.

1984 року вона здобула докторський ступінь. Вона не прагнула наукової чи викладацької роботи, а залишилася поряд з Арном-Сейлзом, заробляючи на життя низькокваліфікованою працею.

Вона була єдиною дитиною в сім’ї й завжди лишалася дуже близькою до батьків, особливо батька. Десь у середині 80-х Арн-Сейлз наказав їй посваритися з батьками. За словами Анґарад Скотт, це було перевіркою на вірність. Д'Аґостіно обірвала всі контакти з батьками, і вони більше ніколи її не бачили.

Скотт описує її як поетку, художницю та кіномисткиню і перелічує журнали, в яких було опубліковано її вірші: «Арктур», «На шматки» та «Коник-стрибунець». (Мені наразі не вдалося знайти жодного примірника цих журналів.) Редактор «Коника-стрибунця», такий собі Том Тітчвелл, був другом Едуардо Д'Аґостіно. Він (Тітчвелл) залишався на зв’язку із Сільвією й передавав новини про неї її батькам.

До нас дійшли два з її фільмів: «Місяць/Ліс» і «Замок». «Місяць/Ліс» — це унікальний і атмосферний витвір кіномистецтва, який викликав захват критиків і шанувальників за межами звичного кола конспірологів, яких цікавить Арн-Сейлз. Тривалість фільму — 25 хвилин, його було створено на пустищах і в лісах довкола Манчестера. Фільм було знято на кольорову плівку «Super 8», але він сприймається як майже цілковито монохромний: чорні ліси, білий сніг, сіре небо тощо з періодичними сплесками криваво-червоного. У фільмі стародавній ієрофант зачаровує невелику громаду. Він жорстоко поводиться з чоловіками і знущається з жінок. Одна жінка виступає проти нього. Щоб показати свою владу й покарати її, ієрофант накладає закляття. Жінка перетинає струмок. Вона ступає один крок, і її нога опускається у віддзеркалення місяця. Жінка застрягає у струмку, не може вирватись із віддзеркалення. Ієрофант приходить і б’є її, поки вона стоїть безпорадна. І все одно вона не може поворухнутися. Залишившись сама, вона просить березовий ліс про допомогу. Йдучи лісом, ієрофант застрягає в березових хащах; вони обплітають і прохромлюють його. Знерухомлений, він кінець кінцем помирає. Жінка звільняється від віддзеркалення місяця. У «Місяці/Лісі» дуже мало говорять, і ті слова, які звучать, незрозумілі. Жінка та ієрофант розмовляють власною мовою, нічим не схожою на нашу. Справжньою мовою «Місяця/Лісу» є прості, чіткі образи: місяць, темрява, вода, дерева.

Інший фільм Д’Аґостіно, що зберігся, ще дивніший. Він не має назви, та зазвичай його згадують як «Замок». Його знято на відеокасету «Betamax» із дуже низькою якістю. Камера петляє величезними приміщеннями, вочевидь, розташованими в різних замках або палацах (перед нами не може бути одна будівля: надто вона колосальна). Стіни вкриті статуями, а на підлозі — численні калюжі води. За словами людей, які вірять у подібні явища, це — кадри одного з інших світів Арна-Сейлза, можливо, описаного в його книжці «Лабіринт» (2000). Інші люди намагалися визначити показані там локації, аби довести, що це не відеозапис із іншого світу, проте наразі остаточно не ідентифіковано жодну з них. Разом із «Замком» було знайдено нотатки, зроблені почерком Д’Аґостіно, та вони записані тим самим дивним кодом, що й її останній щоденник, і залишаються незбагненними.

Вочевидь, більшу частину дорослого життя Д’Аґостіно вела щоденник. Ранні томи (1973–1980 рр.) велися в домі її батьків у Літі й були написані англійською мовою. Ще один щоденник, незавершений на момент її зникнення (весна 1990 року), знайшли у приймальні клініки, де вона працювала. Цей щоденник містить дивну суміш ієрогліфів і описів (можливо, образів зі снів?) англійською мовою. Анґарад Скотт здійснила кілька спроб його розшифрувати, та вони не мали успіху.

На початку 1990 року Д’Аґостіно працювала адміністраторкою в клініці у Веллі-Рейнджі. Вона потоваришувала з одним із тамтешніх лікарів, чоловіком приблизно свого віку на ім’я Роберт Оллстед. На той час вона, судячи з усього, вже була значно менше зачарована Лоуренсом Арном-Сейлзом, аніж раніше. Вона казала Оллстедові, що її життя — це каторга, та вона завжди буде вдячна Арнові-Сейлзу, позаяк він відкрив шлях до прекраснішого світу й там вона щаслива. Оллстед не знав, як це розуміти. Згодом він засвідчив поліції, що Д’Аґостіно, на його переконання, не вживала наркотиків. Інакше Оллстед нізащо не дозволив би їй працювати у приймальні.

Коли Арн-Сейлз дізнався про її дружбу з Оллстедом, він укотре влаштував дивну сцену ревнощів і звелів Д’Аґостіно покинути роботу. Цього разу вона відмовилася.

У перший тиждень квітня вона не вийшла на роботу. За два дні після її зникнення доктор Оллстед зателефонував у поліцію. Д’Аґостіно більше ніколи не бачили.

Бідолашний Джеймс Ріттер

ДРУГИЙ ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТОГО ДНЯ ВОСЬМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Обидва записи про Джеймса Ріттера містилися в Щоденнику № 21, на сторінках 46 і 122. Перший мав заголовок: «Ганьба Лоуренса Арна-Сейлза».

Кар’єра Арна-Сейлза, завжди неоднозначна, раптово скінчилася у квітні 1997 року, коли жінка, яка прибирала в його будинку, знайшла брунатну рідину, що неначе сочилася з-під стіни в одній із кімнат. Ця кімната була спальнею й, за словами Арна-Сейлза, не використовувалася. Проте прибиральниця бачила, що це не так, тому й прибрала в ній. Вона витерла рідину губкою. А тоді понюхала. Сеча й фекалії. З-під стіни просочилося ще трохи рідини. Вона штовхнула стіну, і та трохи піддалася. Прибиральниця приклала до неї вухо. Тоді зателефонувала до поліції. За стіною — фальшивою стіною — поліціянти знайшли кімнату, а в ній — молодого чоловіка, дуже хворого і геть не здатного до зв’язного мовлення.

Наукова кар’єра Арна-Сейлза обірвалась. Після судового процесу (широко висвітленого) його відправили до в’язниці — спершу на три роки; однак у в’язниці його засудили за підбурення інших ув’язнених до насильства й заворушень. Кінець кінцем він відбув чотири з половиною роки покарання й вийшов на волю 2002 року.

Арн-Сейлз не свідчив на своєму судовому процесі й так і не пояснив, чому полонив Джеймса Ріттера.

Цей запис мене розчарував: там було дуже мало відомостей про те, хто такий бідолашний Джеймс Ріттер. Я перейшов до другого запису. Він здавався перспективнішим.

Біографія Джеймса Ріттера

Народився 1967 року в Лондоні. Замолоду Ріттер був дуже гарний із себе. Працював моделлю, офіціантом, барменом, актором і час від часу займався проституцією. Усе доросле життя страждав на тривалі напади психічного захворювання. З 1987 по 1994 рр. його щонайменше двічі відправляли до психіатричних лікарень: один раз у Лондоні та один раз у Вейкфілді[29]. Іноді він залишався без житла.

Коли Ріттера знайшли за фальшивою стіною в будинку Арна-Сейлза, його відправили до лікарні й почали лікувати від пневмонії, недоїдання, зневоднення та біполярного розладу. Поліція намагалася виявити, як довго Арн-Сейлз тримав його в полоні, та Ріттер був не в змозі дати жодної зв’язної відповіді. Тому поліціянти поспілкувалися з людьми, які його знали: наркоманами, соцпрацівниками, керівництвом хостелів для безхатьків. Вони (поліціянти) лише спромоглися встановити, що Ріттера бачили в Манчестері та біля нього на початку 1995 року, тож, можливо (але зовсім не однозначно), він провів у полоні до двох років.

Версія самого Ріттера, коли він мало-помалу зумів дещо розповісти, лише заплутувала ситуацію. Він наполягав, що перебував у будинку Арна-Сейлза у Веллі-Рейнджі лише час від часу, а переважно жив у іншому будинку — будинку, де стояли статуї й чимало приміщень були затоплені морем. Здебільшого він, судячи з усього, гадав, ніби досі там перебуває. Кілька разів у лікарні він сильно збуджувався й казав, буцімто має повернутися до мінотаврів, інакше ті з'їдять його вечерю. Хоча йому прописали лікарські препарати, аби позбавити галюцинацій, він продовжував наполягати на цій історії про будинок із затопленим підвалом і статуями.

Чого Арн-Сейлз намагався досягти, тримаючи Ріттера в полоні, залишається спірним питанням. Висунуто дві версії.

Перша полягає в тому, що Арн-Сейлз промив мозок Ріттерові, щоб надати правдоподібності своїм заявам, буцімто інші світи не просто існують: там побували він сам та інші люди. Безперечно, Ріттерів опис будинку схожий на безмежні порожні кімнати з фільму Сільвії Д’Аґостіно «Замок»; також він подібний до опису іншого світу із книжки «Лабіринт», що її Арн-Сейлз написав у в’язниці. (Звісно, цілком можливо, що Арн-Сейлз просто розвинув марення Ріттера.) Але, якщо мета Арна-Сейлза була саме така — підробити докази існування іншого світу, — то чому він обрав за свідка людину, що страждала на галюцинаторний розлад?

Друга версія полягала в тому, що викрадення пов’язане не так із припущеннями Арна-Сейлза щодо інших світів, як із його ексцентричними сексуальними вподобаннями. (Така була аргументація обвинувачення на суді в жовтні 1997 року.) Але, якщо це так, то чому Ріттер белькотів про будинки з морями в підвалі?

Анґарад Скотт спробувала взяти в Ріттера інтерв’ю для своєї біографії Арна-Сейлза, але Ріттер образився через те, що ніхто не вірить його словам про будинок, у якому ув’язнено океан, і відмовився розмовляти з нею. 2010 року журналіст «Guardian» Лісандер Вікс відшукав його для ретроспективного матеріалу про скандал довкола Арна-Сейлза. На той час Ріттер працював доглядальником у Манчестерській ратуші. Вікс описав його як спокійну, стриману особу, мало не таку, що пізнала дзен. Ріттер стверджував, що вже десять років не вживає наркотиків. Однак він розповів Віксові те саме, що й поліції: нібито близько вісімнадцяти місяців із 1995 по 1997 рік мешкав у великому будинку, в якому море затопило підвал і часом підіймалося до першого поверху. Ріттер стверджував, що спав у якійсь білій прозорій печері під великими, широкими мармуровими сходами. Ріттер заявляв, буцімто робота в Манчестерській ратуші його врятувала: це також колосальна будівля з великими приміщеннями, статуями та сходами. Подібність до іншого будинку — того, куди його відвів Арн-Сейлз, — заспокоювала Ріттера.

Щоденникові записи про Сільвію Д’Аґостіно та бідолашного Джеймса Ріттера: деякі попередні думки

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ПЕРШОГО ДНЯ ВОСЬМОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Останній запис про бідолашного Джеймса Ріттера заінтригував мене найбільше. Він був так само повен безглуздих слів, як і інші, але згадка про Мінотаврів однозначно вказувала на Перший Вестибюль. Також я впізнав Ріттерів опис білої прозорої печери під Сходами. У Першому Вестибюлі стоять саме такі Сходи, під якими є саме такий простір, схожий на печеру. І саме в цьому просторі, схожому на печеру, я знайшов чималу частину сміття, яке мене так дратувало. Вочевидь, саме Джеймс Ріттер їв чипси й рибні палички в Першому Вестибюлі. (Вже цей здогад виправдовує моє рішення читати свій Щоденник далі!)

Запис про Сільвію Д’Аґостіно був менш інформативний, але вона, судячи з опису й фільму «Замок», також відвідувала ці Зали.

Слово «університет» трапляється тричі в записі про Сільвію Д’Аґостіно та тричі — в записах про Стенлі Овендена. Два тижні тому я висунув припущення, що можу приписати певне значення цьому начебто безглуздому слову, бо бачив у Будинку Статуї Науковців. Тоді я був схильний відкинути цю гіпотезу як нежиттєздатну, та тепер вона видається більш правдоподібною. Мені спало на думку, що я чудово розумію чимало інших ідей, хоча у Світі не існує їхніх відповідників. Наприклад, я знаю, що сад — це місце, в якому можна освіжитися, милуючись рослинами й деревами. Але у Світі не існує такого явища, як сад, і немає жодної Статуї, що представляла б цю ідею. (Ба більше, я не можу уявити, який вигляд мала би Статуя саду.) Натомість по Будинку розкидані Статуї Людей, Богів або Звірів, які оточені Трояндами чи Плющем або ж ховаються під Кронами Дерев. У Дев’ятому Вестибюлі є Статуя Садівника, що копає, а в Дев’ятнадцятій Південно-Східній Залі стоїть статуя іншого Садівника, що обрізує Трояндовий Кущ. Саме з цього я висновую ідею саду. Я не вірю, що це відбувається випадково. Так Будинок лагідно, природним шляхом навіює Людям нові ідеї. Так Будинок розширює моє розуміння.

Усвідомлення цього дуже наснажує, і я вже не почуваюся таким стурбованим, коли через безглузде слово в моєму Щоденнику перед очима постає картина, яку я не можу пояснити. «Не тривожся, — кажу я собі. — Це Будинок. Це Будинок розширює межі твого розуміння».

Усі записи в Щоденнику містять імена. Я створив список тих, які наразі знайшов. Їх п’ятнадцять. Якщо вважати, що ім’я Кеттерлі належить Однодумцеві і ще одне належить Пророкові, залишаються тринадцять. Саме стільки Мертвих у моїх Залах. Збіг? Після ретельних роздумів я схильний вважати, що це можливо. Хоча п’ятнадцять людей названо, текст, здається, натякає на існування ще кількох, як-от подруги, якій Д’Аґостіно сказала, що бажає вивчати «смерть, зорі й математику»; «поліціянтів» (згадуються в усіх текстах); жінки, яка прибирала в будинку Лоуренса Арна-Сейлза; а також молодих чоловіків, із якими Лоуренс Арн-Сейлз знайомився суботніми вечорами. Наразі неможливо сказати, скільки з цих людей існує.

Частина 4

16

Я забираю клаптики паперу з Вісімдесят Восьмої Західної Зали

ЗАПИС ВІД ПЕРШОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я не забув ані тих клаптиків паперу, які знайшов у Вісімдесят Восьмій Західній Залі, ані тих, що залишилися там, уплетені в гнізда сріблястих мартинів.

Два дні тому я зібрав усе необхідне для подорожі: харчі, ковдри, маленьку каструлю для нагрівання води й кілька ганчірок. Пішов і приблизно посередині між полуднем і вечором дістався Вісімдесят Восьмої Західної Зали. Мартини, напевно, полетіли шукати їжі, бо в Залі їх не було, хоча шари свіжих випорожнень на Статуях свідчили, що птахи досі проживають там.

Я негайно заходився витягати з гнізд клаптики паперу. Не можна сказати, що це давалося з однаковою легкістю. В одних гніздах водорості були сухі й розпадалися, варто було за них потягнути, зате в інших клаптики паперу були намертво приклеєні до водоростей послідом мартинів. Я розвів багаття за допомогою сухих водоростей зі старих гнізд, нагрів воду в каструлі, а тоді почав занурювати у воду ганчірку та обережно прикладати її до паперу, що застряг у гніздах. Робота була делікатна: замало гарячої води — і твердий послід не розм’якне, забагато — і розчиниться сам папір. Мені довелося трудитися багато годин, але до вечора другого дня я встиг дістати сімдесят дев’ять клаптиків із тридцяти п’яти гнізд. Я ще раз оглянув кожне гніздо й лишився задоволеним: не було більше жодного. Цього ранку я повернувся до своїх Зал.

Якийсь час я намагався зібрати письмена докупи. Врешті, за годину в мене з’явилася частина сторінки — можливо, навіть половина — й кілька менших частин інших сторінок.

Почерк був дуже нерозбірливий, багато чого було викреслено. Я прочитав:

…що він зробив зі мною. Як я міг бути таким дурним? Я тут помру. Ніхто не прийде мене врятувати. Я тут помру. Тиша [відсутній фрагмент] жодного звуку, лише шум морського прибою в кімнатах унизу. Їсти нічого. Я чекаю, коли він принесе мені їжу й воду, а це лише підкреслює мій статус полоненого, раба. Він залишає харчі в кімнаті зі статуями мінотаврів. Я тішу себе тривалими фантазіями про його вбивство. В одній зі зруйнованих кімнат я знайшов зазубрений шматок мармуру приблизно завбільшки зі шматок черепиці. Думав, чи не пробити цим мармуром йому голову. Це принесло би мені велике задоволення…

Це писала дуже сердита й нещасна людина. Я замислився, хто це був. Я шкодував, що не можу дотягнутися до неї через її писання, щоб утішити, показати рибу, якої задосить у кожному Вестибюлі, банки з молюсками, які так і чекають на збір; показати, що достатньо трохи завбачливості — і вона ніколи не ходитиме голодною, що Будинок забезпечує й боронить своїх Дітей. Я замислився про те, хто її переслідував, хто зробив її рабом. Дуже сумно було думати, що колись так ворогували дві людські істоти, можливо, навіть двоє з моїх Мертвих. То Прихована Людина мучила Чоловіка з Коробкою з-під Печива? Чи навпаки?

Я дуже обережно перевернув клаптики й оглянув зворотній бік. Там почерк був іще гірший.

Я забуваю. Забуваю. Вчора не міг пригадати, як називається ліхтарний стовп. Цього ранку мені здалося, ніби до мене заговорила одна зі статуй. Якийсь час (здається, близько пів години) я розмовляв із нею. Я ЇДУ З ГЛУЗДУ. Як страшно, як жахливо перебувати в цьому жаскому місці й бути БОЖЕВІЛЬНИМ. Я НЕОДМІННО ВБ’Ю його, перш ніж це станеться. Перш ніж забуду, чому НЕНАВИДЖУ ЙОГО.

Розплутавши це, я зітхнув. Узяв три конверти, які мені колись дав Однодумець. У перший поклав клаптики, які успішно склав докупи. На зовнішньому боці конверта обережно переписав результати двох розшифровок. У другий конверт поклав клаптики, що складалися докупи, утворюючи частини речень. У третій — клаптики, які не зміг припасувати до інших.

Проблема

ЗАПИС ВІД ДРУГОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Наразі мене тривожить одна пріоритетна проблема: спитати чи не спитати Однодумця про Стенлі Овендена, Сільвію Д’Аґостіно, бідолашного Джеймса Ріттера та Мауріціо Джуссані? Пророк називав Однодумця «Кеттерлі». У записі про зникнення Мауріціо Джуссані ім’я «Кеттерлі» з’являється в безпосередній близькості до імен Д’Аґостіно та Овендена, а також до імені самого Джуссані. Це підводить мене до висновку, що Однодумець знав цих людей. Мені кортить знати більше про них, і запитання вже кілька разів крутилося в мене на язиці. Але в останню мить я завше починав вагатися. Якби він поцікавився: «Де ти чув про цих людей? Хто тобі розповів?» — я не знав би, що сказати. Він не має знати, що я розмовляв із Пророком. Не має знати про записи в моєму Щоденнику.

Він сповнений підозр. Він не думає ні про що, крім наближення 16. Два місяці тому він заявив про намір піти до Сто Дев’яносто Другої Західної Зали та провести ритуал, у ході якого сподівається викликати Велике й Таємне Знання, та тепер усе це забуто.

Лимон

ЗАПИС ВІД П’ЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Цього ранку я прямував із Третьої Північної Зали до Шістнадцятого Вестибюля. Пройшов крізь Першу Північну Залу до Першого Вестибюля. Ступив крок чи два, а тоді зупинився.

Тільки-но щось сталося. Що саме? Що це було?

Я трохи відступив до Дверей і вдихнув. Ось, знову! Аромат. Пахощі лимонів, листя герані, гіацинтів і нарцисів.

У цьому місці вони були доволі сильні. Хтось — людина, яка скористалася чудовими парфумами, — певний час стояла у Дверях, можливо, визираючи на Довгу Череду Зал, що тягнуться Вдалину. Я повернувся до Першої Північної Зали, та не зміг відшукати там слід пахощів. Знову подався до Першого Вестибюля та пройшов на південь уздовж Стіни попід навислою Статуєю Мінотавра. Так, тут запах теж був помітний. Я відстежив слід тієї людини аж до точки між Дверима до Першої Західної Зали та Дверима до Коридора, що веде до Першої Південно-Західної Зали. А там загубив його.

Що за людина тут пройшла? Не Однодумець. Я знав його парфуми: пікантний аромат коріандру, троянди й сандалу. А Пророк? Його парфуми я запам’ятав дуже добре. Також геть інакші: домінантною нотою в них була фіалка з домішками гвоздики, чорної смородини та троянди.

Ні, це був хтось новий.

16 прийшов. 16 був тут.

Моє серце забилося швидше. Я оглянув Вестибюль. Великий простір був затьмарений оксамитовими Тінями Мінотаврів, між якими виднілися кавалки золотого Світла. 16 не вийшов зі схованки, щоб довести мене до божевілля. І все ж він побував тут — можливо, випередив мене не більш як на годину.

Мене дивувало, що така людина, як 16, так залюблена в Руйнацію та Божевілля, користується такими гарними парфумами, повними Сонячного Світла й Щастя. Але потім я сказав собі, що це дурні думки. «Уважай це за попередження, — сказав я. — Будь насторожі. Лихі наміри не відображатимуться в 16 на обличчі. Цілком імовірно, що він буде приємним оку. Його поведінка буде товариською та улесливою. Саме так він збирається тебе знищити».

Кого ще вбити

ЗАПИС ВІД СЬОМОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Цього ранку я розповів Однодумцеві про пахощі в Першому Вестибюлі. Він, на мій подив, сприйняв цю новину цілком спокійно.

— Ну, так, я починаю думати, що краще вже з цим покінчити, — сказав він, — аніж стирчати тут і чекати, коли все станеться. До того ж є шанси, що обернеться воно не так уже й погано.

— Але ж ти наче казав, що 16 — це велика загроза для нас, — уточнив я. — Ти ж наче казав, що він загрожує твоїй безпеці та моєму психічному здоров’ю.

— Це правда.

— Тоді що хорошого в тому, що він сюди прийшов?

— Загроза така велика, що нам залишається єдине — цілковито знищити 16.

— І як це зробити?

Замість відповіді Однодумець приставив до голови два пальці, зображаючи вогнепальну зброю, й видав звук: «Бах!»

Я був ошелешений.

— Не думаю, що зможу вбити людину, хай яку погану, — промовив я. — Навіть погані люди заслуговують на Життя. А якщо не заслуговують, то хай його забирає в них Будинок. Не я.

— Либонь, ти маєш рацію, — сказав Однодумець. — Я не певен, що зможу вбити когось власноруч, — він задумливо оглянув свої руки, розчепірив пальці й покрутив долоні. — Хоча спробувати було б цікаво. Скажу тобі от що. Я добуду вогнепальну зброю. Так буде легше, хай кому з нас доведеться це зробити. До речі, є ймовірність — невелика ймовірність, — що сюди може прийти хтось інший. Якщо раптом побачиш старого…

— …старого? — вражено перепитав я.

— …так, старого. Побачиш його — негайно скажи мені. Він нижчий на зріст за мене. Дуже худий. Блідий. Із важкими повіками й червоними вологими вустами, — Однодумець мимоволі здригнувся, а тоді сказав: — Не знаю, чому його тобі описую. Не можна сказати, ніби сюди попруть цілі орди стариганів.

— Чому? Ти і його збираєшся вбити? — стривожено запитав я. Я не мав сумніву, що Однодумець говорить про Пророка.

— Ну, ні, — відповів Однодумець і трохи помовчав. — Хоча, якщо вже на те пішло, пора комусь це зробити. Мене завжди вражало, що його ніхто не вбив, поки він сидів у в’язниці. Хай там як, сповісти мене, якщо його побачиш.

Я кивнув, постаравшись зробити це максимально байдужливо. Однодумець просив мене сповістити його, якщо я колись побачу Пророка, і не питав, чи я його вже бачив, тож я не зовсім брехав. Одне в цій новині було добре: Пророк повернувся до своїх Зал і цілком чітко сказав, що не має наміру приходити сюди ще.

Я знаходжу записи, залишені 16

ЗАПИС ВІД ТРИНАДЦЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

У всіх Вестибюлях п’ять днів ішов невпинний сірий пролив-ний дощ. Світ був вогкий і холодний, а на Кам’яних Хідниках біля Дверей до Вестибюлів утворилися калюжі. Зали були повні щебету птахів, які прилетіли туди ховатися.

Я працював, скільки лиш міг. Лагодив рибальські сіті та практикувався в музиці. Але весь цей час на задвірках мого розуму трималася думка про те, що 16 тут і має намір звести мене з глузду. Я гадки не мав, коли це станеться, і відчуття було не з приємних.

Сьогодні дощ припинився. Світ знову повернувся до доброго Гумору.

Я попрямував до Шостої Північно-Західної Зали, де мешкає зграя граків. Побачивши мене, вони негайно спустилися з насиджених місць на Високих Статуях, кружляючи, ляскаючи крилами й перегукуючись між собою. Я розкидав шматки риби, щоб їх погодувати. Двоє птахів сіли мені на плечі. Один дзьобнув мене за вухо, аби перевірити, чи я, бува, не їстівний. Я засміявся. Стоячи посеред шуму та круговерті чорних крил, я не звертав уваги ні на що інше й попервах не бачив, що на Дверях праворуч від мене є мітка — скісна лінія, нанесена яскраво-жовтою крейдою. А тоді побачив її. Струсив птахів із себе й пішов на неї поглянути.

Колись давно я позначав отак крейдою Двері та Долівку, бо боявся загубитися. Так я вже не робив роками, та поглянувши на цю жовту риску, спершу подумав: напевно, це моя мітка, що якось пережила Потоп, Приплив, Вітер, Дощ, Туман. І водночас я розумів, що ніколи не володів жовтою крейдою. Маю білу, блакитну і трохи рожевої. Але жовта? Ні, такої не мав ніколи.

А тоді я побачив на Хіднику біля Дверей інші крейдяні мітки, цього разу білі.

Слова! Не слова Однодумця. Він рідко заходить так далеко від Першого Вестибюля. Ні, то слова якоїсь іншої людини. 16! Я трохи постояв на місці, намагаючись це осмислити. Таке ще не спадало мені на думку: 16 може лишати записи, які зводять людей з глузду! (Маю віддати належне його винахідливості. Не певен, що додумався б до такого сам.)

Але чи справді вони зроблять мене божевільним? Усі перестороги Однодумця стосувалися розмов із 16, слухання 16. Хіба не ймовірно, що небезпека криється в якійсь властивості голосу 16? Може, писане слово безпечне? (Я усвідомив, що Однодумець висловлювався до прикрості розпливчасто.)

Мій погляд сторожко опустився. Я прочитав:

13-ТЕ ПРИМІЩЕННЯ ВІД ВХОДУ. ШЛЯХ НАЗАД ТАКИЙ. ПРОЙТИ В ЦІ ДВЕРІ Й НЕГАЙНО ЗВЕРНУТИ ЛІВОРУЧ. ПРОЙТИ У ДВЕРІ ПОПЕРЕД СЕБЕ, А ТОДІ ЗВЕРНУТИ ПРАВОРУЧ. ТРИМАТИСЯ ПРАВОЇ СТІНИ. ПРОПУСТИТИ ДВОЄ ДВЕРЕЙ, А ТОДІ…

Вказівки. Це лише вказівки.

Начебто не так уже й небезпечно. Я зупинився й пошукав у собі ознаки божевілля чи схильності до саморуйнування. Нічого не знайшовши, став читати далі.

То були вказівки, як із Шостої Північно-Західної Зали дістатися Першого Вестибюля. Хоча сам Шлях був дещо звивистий, указівки були чіткі, точні, доладні, а самі літери — прямі, рівні та приємні для ока.

За допомогою цих указівок я простежив шлях 16 аж до Першого Вестибюля. Кожні Двері, крізь які я проходив, були сумлінно позначені жовтою крейдою. Ці позначки були трохи нижчі за рівень моїх очей. (Я припускаю, що 16 нижчий за мене на 12–15 сантиметрів.) Він записував свої вказівки під кожним Одвірком, аби, якщо одні знищить Приплив чи прикра випадковість, лишились інші. Який же він сумлінний!

Я пішов до Другої Північної Зали й узяв блакитної крейди. А тоді повернувся до Шостої Північно-Західної Зали, де вперше побачив указівки 16. (Скидалося на те, що далі він уже не зайшов.) Під його рядками я написав:

ШАНОВНИЙ 16

ОДНОДУМЕЦЬ ЗАСТЕРІГ МЕНЕ, ЩО ТИ МАЄШ НАМІР ЗВЕСТИ МЕНЕ З ГЛУЗДУ. АЛЕ ЩОБ ЗВЕСТИ МЕНЕ З ГЛУЗДУ, ТИ СПЕРШУ МАЄШ МЕНЕ ЗНАЙТИ, А ЯК ТИ ЦЕ ЗРОБИШ? ВІДПОВІДЬ ТАКА: НІЯК. Я ЗНАЮ КОЖНУ НІШУ В ЦИХ ЗАЛАХ, КОЖНУ АПСИДУ, КОЖНУ СХОВАНКУ. 16, ПОВЕРТАЙСЯ ДО СВОЇХ ЗАЛ І ПОДУМАЙ НАД СВОЄЮ ЛИХОЮ ПОВЕДІНКОЮ.

Написавши цього листа, я вже не почувався таким зацькованим. Я відчув, що маю значно більше влади над ситуацією — майже стільки, скільки й 16. Єдина проблема — я не знав, як підписати листа. Написати «ТВІЙ ДРУГ», як у листі Однодумцеві чи Лоуренсові (людині, що хотіла побачити Статую Літнього Лиса, що навчає Білок), я не міг. Ми з 16 не були друзями. Я спробував написати «твій ворог», але це видавалося недоречно агресивним. Я думав над варіантом «той, кого тобі ніколи не вдасться звести з глузду», але це було доволі довго (і вельми пафосно). Урешті я просто написав:

ПІРАНЕЗІ

Так мене зве Однодумець.

(Але я не думаю, що це моє ім’я.)

Я питаю Однодумця про записи 16

ЗАПИС ВІД ЧОТИРНАДЦЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я зустрів Однодумця сьогодні вранці у Другій Південно-Західній Залі. Він був одягнений у сірий вовняний костюм та бездоганну сіру сорочку, трохи темнішу. Настрій у нього був спокійний, серйозний і зосереджений. Коли я розповів Однодумцеві про крейдяні слова, які знайшов на Хіднику Шостої Північно-Західної Зали, він просто кивнув.

— 16 може навіяти божевілля за допомогою писаного слова? — запитав я. — Це не варто було читати?

— Слова 16 небезпечні, хай якої форми набувають, — відповів Однодумець. — Краще б ти їх не читав. Але я не ставлю цього тобі на карб. Тебе заскочили зненацька. Ти не очікував письмового послання. Відверто кажучи, мені теж не спадало на думку, що таке можливо. Але час тепер критичний. Нам потрібно бути обережнішими.

— Я буду обережнішим. Обіцяю, — сказав я.

Однодумець підбадьорливо поплескав мене по плечу.

— Є й гарні новини, — додав він, — ну, непогані. Я зумів роздобути вогнепальну зброю. Це геть не так складно, як я уявляв. Але — і це, мабуть, уже погана новина… — Він зобразив на обличчі смуток. — …виявилося, що я жахливо стріляю. Просто нездатен хоч у щось влучити. Мабуть, доведеться тренуватися. Не до кінця розумію, як я впораюся, та все ж… Головне, Піранезі, — спробуй не хвилюватися. Так чи інакше цей кошмар невдовзі закінчиться.

— О, будь ласка! — заблагав я. — Давай не вбивати 16!

Він засміявся.

— А яка альтернатива? Хай доводить нас до божевілля? Не думаю.

Я сказав:

— Але якщо 16 побачить, що його план не працює, побачить, як ми його уникаємо, то він може повернутися до своїх Зал.

Однодумець похитав головою.

— Жодних шансів, Піранезі. Я знаю цю людину. 16 не здається. 16 приходитиме й далі.

Світло в Пітьмі

ЗАПИС ВІД СІМНАДЦЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Минуло три дні. Я насторожено чекав, шукаючи ознак того, що 16 був у наших Залах, але не знайшов жодної. А тоді, посеред третьої ночі, раптом прокинувся. Мене щось розбудило, та що саме, я не знав.

Я сів. Роззирнувся довкола. В усіх Вікнах яскраво палали Зорі. Тисяча Статуй Третьої Північної Зали, слабко освітленої Зорями, дивилися на Залу, неначе благословляючи її. Все було як завжди, одначе я не міг позбутися відчуття, ніби щось відбувається.

Було дуже холодно. Я взувся, надягнув вовняний джемпер і пішов до Другої Північно-Західної Зали. Довкола було порожньо; довкола було тихо; довкола було спокійно.

Я пройшов крізь Двері праворуч від себе до іншої Зали. Тут почув слабкий звук. Звук повторювався з нерівними інтервалами та ставав гучнішим, що далі я проходив. Він скидався на далекий рев тварини.

Із Дверей на другому кінці Зали виринало слабке світло. Щойно я зауважив це, світло змінилося, стало яскравішим і врешті перетворилося на промінь, що розітнув Пітьму та освітив Статуї на Протилежній Стіні! А тоді так само раптово зблякло.

Я підійшов до Дверей і зазирнув усередину.

У наступній Залі хтось був — хтось швидко водив променем ліхтарика від Стіни до Стіни, від Кутка до Кутка, шукаючи в Пітьмі чогось або когось. (Ось чому світло раптом посилилось і знову померкло.) Ця людина кричала:

— Рафаель! Рафаель! Я знаю, що ти тут!

То був Однодумець.

— Рафаель! — крикнув він знову.

Тиша.

— Не варто тобі було сюди приходити! — крикнув він.

Тиша.

— Я знаю кожен дюйм цього місця! Ти не втечеш! Урешті я тебе знайду!

Тиша.

Я прослизнув у Залу, зробивши це з максимальною економією руху. Однодумець, найпевніше, все одно помітив це краєчком ока, бо швидко розвернувся й посвітив ліхтариком на Двері, у які я щойно пройшов, але він ворухнувся надто швидко, ліхтарик вислизнув із його руки й покотився по Хіднику. Світло згасло.

— От лайно! — вигукнув Однодумець.

До Зали повернулася Пітьма. У Залах унизу рухалися Припливи. Однодумець навпомацки пошукав ліхтарик, бурмочучи собі під носа.

Мої очі, засліплені ліхтариком, мало що бачили, але почали знову пристосовуватися до Зоряного Сяйва. Спершу я не бачив нічого, крім тихої Зали, та відтак уздовж Південної Стіни зі Сходу на Захід щось промайнуло. То був ледь помітний обрис сірої тіні на тлі Статуй, що злегка виблискували, і я майже повірив, що це мені ввижається. Але ні. Тінь пройшла крізь Двері до П’ятої Північно-Західної Зали.

16!

Однодумець уже знайшов ліхтарик. Знову випустив із нього промінь. А тоді вийшов із Зали, скориставшись одними з Північних Дверей.

Я зачекав, доки він не пішов, а тоді стрімко й безшумно побіг за 16. Заховався у Дверях до П’ятої Північно-Західної Зали.

У Залі стояв 16. Як і Однодумець, він мав при собі промінь світла, але, на відміну від Однодумця, не водив ним безцільно туди-сюди. Він невпинно світив ним на Стіни Зали. Сильне сріблясто-біле світло осявало прекрасні Статуї й давало кожній із них дивну нову тінь: здавалося, ніби Стіни щільно вкриває велетенське чорне пір’я. 16 ворушив ліхтарем повільно, від чого тіні-пір’їни видовжувалися, зменшувалися, скакали та кружляли. Але самого 16 я геть не бачив. Він був лише розмитою плямою за сліпучим світлом.

16 кілька хвилин споглядав Статуї. А тоді відвернув світло від Стін і підійшов до Дверей, що вели до Шостої Північно-Західної Зали. Поглянув на Одвірок, пересвідчуючись, що його крейдяна позначка досі на місці, і пройшов усередину. Я пішов слідом і заховався в наступних Дверях.

У Шостій Північно-Західній Залі 16 світив ліхтарем на моє послання. Одну довгу мить він стояв нерухомо. Я просив 16 подумати над його лихою поведінкою. Чи робив він саме це? Раптом 16 опустився на коліна й почав швидко писати.

Мені ще ніхто ніколи не писав.

16 писав довго, і це чомусь мене тішило. Та відтак я подумав: «Чому ти тішишся? Хіба має значення, довге послання чи коротке? Сам знаєш, що не зможеш його прочитати. Інакше збожеволієш». Але водночас я (безперечно, здуру) гадав, що божевілля — майже гідна ціна за те, щоби прочитати послання.

Пітьма перед 16 згусла й перетворилася на два несамовиті чорні силуети, що били Повітря крильми. Від несподіванки 16 підскочив і закричав.

То були лише двоє граків, які пробудилися через дивний рух і прилетіли глянути, що коїться.

— Паняйте! — кричав 16. — Паняйте! Геть звідси! У мене справи!

Голос у 16 був геть не такий, як я очікував.

Я пішов так само безшумно, як і прийшов. Повернувся до Третьої Північної Зали й ліг на своє ліжко. Однак мій розум був надто заклопотаний, аби заснути.

Я стираю послання від 16

ДРУГИЙ ЗАПИС ВІД СІМНАДЦЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Щойно зійшло Сонце, я взяв Покажчик і Щоденники. Розгорнув Покажчик на літері «Р», але слова «Рафаель» там не було.

Я швидко поїв і подякував Будинкові за Милість. Мені треба було запитати Однодумця про дещо, та сьогоднішній день був не з тих, коли ми з ним зустрічаємося, тож я знав, що моє запитання має почекати.

Я подався до Шостої Північно-Західної Зали. Граки гучно віталися зі мною, та сьогодні мені було ніколи з ними розмовляти. Послання від 16 вкривало ділянку Хідника приблизно 60 сантиметрів на 80 сантиметрів.

Моє серце закалатало. Я швидко поглянув униз.

І побачив слова:

МЕНЕ ЗВАТИ…

Побачив слова:

…ЛОУРЕНС АРН-СЕЙЛЗ…

Побачив слова:

…КІМНАТА ЗІ СТАТУЯМИ МІНОТАВРІВ…

Що робити? Я знав: допоки послання існуватиме, я відчуватиму сильне бажання його прочитати. І вирішив, що мені залишається єдине: знищити його.

Я побіг назад до Третьої Північної Зали, взяв стару сорочку та трохи крейди. Я пишу «сорочка», та насправді одежина була така пошарпана, що навряд чи заслуговувала на цю назву. Я розірвав її навпіл. А тоді побіг назад до Шостої Північно-Західної Зали. Однією половиною сорочки зав’язав собі очі. Тримаючи другу в руці, опустився на коліна й заходився терти нею поверхню Хідника, позбуваючись слів 16.

За кілька хвилин я зняв пов’язку й поглянув. То там, то тут ще виднілися частини послання.

РОЗУМІЛО? МЕНЕ ЗВАТИ

КА ПОЛІ

ЧИТАТИ ДОСЬЄ НА

ВАЛЕНТАЙН

ТВОЄ ЗНИ

КЕТТЕР

ЗПЕРЕЧНО

ПРИМАНЮВАВ ІНШИХ ПОТЕНЦІЙНИХ ЖЕРТВ, А Я

УЧЕНЬ ОКУЛЬТИСТА ЛОУРЕНСА

АРНА-СЕЙ

АЮ, ВІН ЗНАЄ, ЩО МЕНІ ВДАЛОСЯ ПРОНИКНУТИ

УВ ТУТ МАЙЖЕ ШІСТЬ РОКІВ, ЧИ Т

ВИХІД

РОЗТАШОВАНИ

МЕНЕ, ЩО ТИ МОЖЕШ СТРАЖДАТИ

НА

Оскільки в усьому цьому не було ніякого сенсу, принаймні на перший погляд, я сподівався, що це на мене не подіє. (Наразі я почуваюся нормально.) Я став на коліна й написав відповідь.

ШАНОВНА 16!

ДОПОКИ ВИ ПЕРЕБУВАЄТЕ В НАШИХ ЗАЛАХ, ОДНОДУМЕЦЬ НАМАГАТИМЕТЬСЯ ВАС УБИТИ. У НЬОГО ВОГНЕПАЛЬНА ЗБРОЯ!

Я СТЕР ВАШЕ ПОСЛАННЯ, НЕ ЧИТАЮЧИ ЙОГО. ВАШІ СЛОВА МЕНЕ НЕ ЗАЧЕПИЛИ. ВИ НЕ ЗВЕЛИ МЕНЕ З ГЛУЗДУ. ВАШ ПЛАН ПРОВАЛИВСЯ.

БУДЬ ЛАСКА! ПОВЕРНІТЬСЯ ДО ДАЛЕКИХ-ДАЛЕКИХ ЗАЛ, ІЗ ЯКИХ ПРИЙШЛИ!

ПІРАНЕЗІ

Я запитую Однодумця

ЗАПИС ВІД ВІСІМНАДЦЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Сьогодні о десятій я прийшов до Другої Південно-Західної Зали, щоб зустрітися з Однодумцем.

Він стояв біля Порожнього Постаменту. На ньому були темно-брунатний вовняний костюм і темно-оливкова сорочка. Його блискучі черевики мали каштановий колір.

— Я хочу дещо в тебе спитати, — промовив я.

— Гаразд.

— Чому ти не був зі мною чесним?

Однодумець набув холодного вигляду й відповів:

— Я завжди з тобою чесний.

— Ні, — заперечив я. — Не завжди. Чому ти не сказав мені, що 16 — жінка?

На обличчі Однодумця приблизно за пів секунди відбилися бундючність, відмова визнавати будь-що, роздратування й неохоча згода.

— Гаразд, — зізнався він. — Гадаю, це цілком справедливо. Та я ніколи не казав, що це не жінка.

Я закотив очі: виправдання було надзвичайно слабке.

— Я місяцями називав 16 «він», — нагадав я, — а ти мене не виправляв — жодного разу. Чому?

Однодумець зітхнув.

— Гаразд. Я нічого не казав, тому що знаю тебе, Піранезі. Ти романтик. Так, ти звеш себе науковцем і прихильником здорового глузду — і здебільшого маєш рацію. Але ти ще й романтик. Я знав: переконати тебе, що 16 становить загрозу, і без того буде непросто. Але коли ти дізнаєшся, що вона жінка, це стане ще важче. Жінка зацікавить тебе незмірно більше. Може, ти навіть закохаєшся. І вже точно не зможеш утриматися від розмов із нею. Знаю, тобі може бути важко в це повірити, але насправді я оберігав тебе. Дуже важливо, щоб ти не довіряв 16, оскільки вона в принципі негідна довіри. Розумієш?

Пауза.

— Що ж, — мовив я, — дякую, що оберігав мене. Я не думаю, що жінці було б так легко схилити мене на свій бік, як ти, здається, натякаєш. Будь ласка, надалі не приховуй від мене нічого.

— Певна річ, — погодився Однодумець і нахмурився. — Хай там як, звідки ти дізнався? — його голос став різким від тривоги. — Ти ж не розмовляв із нею?

— Ні. Бачив її в Шостій Північно-Західній Залі й чув її голос. Вона мене не бачила.

— Ти чув її? — Однодумець стривожився ще більше. — З ким вона розмовляла?

— Із граками.

— О. — Пауза. — Яка чудасія.

Я вирішую пошукати в Покажчику Лоуренса Арна-Сейлза

ЗАПИС ВІД ДЕВ’ЯТНАДЦЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Однодумець не помиляється в одному. Я не такий раціональний, як думав. Раніше я всміхався (потай) щоразу, коли бачив, як Однодумець діє з любові до себе, зарозумілості чи гордощів. Був певен, що моїми діями рухає лише Розум. Але я просто обманювався. Раціональна людина ніколи не заговорила б до Пророка в Першій Північно-Східній Залі. Раціональна людина продовжила б чистити Хідник у Шостій Північно-Західній Залі, доки не стерлися б усі сліди послання 16.

Мене заворожує й захоплює не те, що 16 — жінка (принаймні не лише це): річ у тому, що вона ще одна людська істота. Я хочу дізнатися про неї все що можна — чи стільки, скільки можна дізнатися, не збожеволівши. (У цьому й складність.)

Я не розповідав Однодумцеві про послання, написане 16. І не казав, що, коли я стер його, маленькі уривки фраз і речень уціліли, і їх я залишив неторканими.

…ВАЛЕНТАЙН КЕТТЕР(ЛІ)… Тобто Однодумець. Пророк сказав, що Однодумця звати Вел Кеттерлі. Не дивно, що 16 пише про Однодумця, бо 16, за словами Однодумця, одержима ним і хоче його знищити.

…(БЕ)ЗПЕРЕЧНО, ПРИМАНЮВАВ ІНШИХ ПОТЕНЦІЙНИХ ЖЕРТВ, А Я… 16 хвалиться своїми жертвами? Шкодою, якої завдала і планує завдати? Незрозуміло.

…УЧЕНЬ ОКУЛЬТИСТА ЛОУРЕНСА АРНА-СЕЙ(ЛЗА)… Усі дороги незмінно ведуть до однієї людини, цього Лоуренса Арна-Сейлза; на мою думку, він і Пророк — це одна особа.

…(Б)УВ ТУТ МАЙЖЕ ШІСТЬ РОКІВ, ЧИ Т(И)… Що це означає, неясно.

ВИХІД РОЗТАШОВАНИ(Й)… Дивний фрагмент. 16, схоже, хоче розповісти мені про вихід. Але я знаю ці Зали, знаю всі їхні входи та виходи. Вона — ні.

Я пошукав 16 у своєму Покажчику, скориставшись іменем, яким назвав її Однодумець. Її там немає. Тож я пошукаю Лоуренса Арна-Сейлза.

Лоуренс Арн-Сейлз

ДРУГИЙ ЗАПИС ВІД ДЕВ’ЯТНАДЦЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я знову відніс Покажчик і Щоденники до П’ятої Північної Зали й сів навпроти Статуї Горили. Нехай її Сила й Рішучість нададуть мені відваги! Я розгорнув Покажчик на літері «А».

Про Лоуренса Арна-Сейлза знайшлося двадцять дев’ять записів. Одні були лише рядок чи два завдовжки, інші доходили до кількох сторінок. Я пробіг очима близько половини з них, але так нічого нового й не дізнався. Відомості, які вони містили, були дуже різні: списки публікацій, біографія, цитати, описи людей, яких Арн-Сейлз зустрів у в’язниці. Я натрапив на запис від заголовком «Лоуренс Арн-Сейлз: чи писати книжку? Плюси та мінуси» і, позаяк думка про написання книжки дуже мене приваблює, з інтересом прочитав його.

Можливий проєкт: книжка про Арна-Сейлза, що розглядає ідею трансгресивних мислителів — людей, чиї ідеї виходять за межі того, що вважається прийнятним (або навіть можливим) у певній дисципліні. Єретиків.

Не певен, чи доречно витрачати на це час. Плюси та мінуси.

• Анґарад Скотт цілком пристойно впоралася з книжкою «Довга ложка[30]: Лоуренс Арн-Сейлз і його оточення». (Мінус)

• Разом з тим, сильний бік Скотт — це життєпис, а не аналіз. Вона сама визнала б це першою. (Плюс? Нейтрально?)

• Сама Скотт люб’язно заохочує інших і готова допомогти. Вона була б рада ще одній книжці. Надала мені чимало загальної інформації й натякнула, що буде ще. Див. нотатки з телефонної розмови з Анґарад Скотт, стор. 153. (Плюс)

• Арн-Сейлз — доволі ласа тема? Гучний скандал, суд, ув’язнення тощо. (Плюс)

• Арн-Сейлз — ідеальний приклад трансгресивного мислителя, причому трансгресивного в кількох планах: моральному, інтелектуальному, сексуальному, кримінальному. (Плюс)

• Його надзвичайний вплив на послідовників: він змусив їх повірити, ніби вони бачили інші світи тощо. (Плюс)

• Арн-Сейлз відмовляється розмовляти з науковцями/письменниками/журналістами. (Мінус)

• Його близькі соратники — ті, хто знав його, коли він буцімто ходив туди-сюди між світами, — нечисленні. Дехто зник, а більшість із тих, хто зостався, не бажає розмовляти з журналістами. (Мінус)

• Талі Г’юз була єдиною з учнів Арна-Сейлза, хто захотів говорити з Анґарад Скотт. За словами Скотт, Г’юз емоційно нестабільна і, можливо, неадекватна. Джеймс Ріттер розмовляв з одним журналістом (Лісандером Віксом) 2010 року. Може, варто поговорити з ним? За словами Вікса, Ріттер працює доглядальником у Манчестерській ратуші. Варто перевірити, чи не працює над книжкою сам Вікс? (Не плюс і не мінус — нейтрально)

• Таємниця зниклих людей, пов’язаних з Арном-Сейлзом: Мауріціо Джуссані, Стенлі Овендена, Сільвії Д’Аґостіно. (Це дуже привабить читачів, а отже, безперечний плюс. Якщо я не зникну сам: тоді мінус.)

• Довго писати про вкрай неприємну людину може бути емоційно виснажливим. Усі згодні, що Арн-Сейлз лихий, мстивий, схильний до маніпуляцій, насмішкуватий, зарозумілий, абсолютний мудак. (Мінус)

Не знаю напевне, до чого це призведе. Дуже маленький мінус?

Про самого Лоуренса Арна-Сейлза це розповіло мені дуже мало. Найінформативнішим із-поміж усіх записів був останній. Він називався:

Нотатки для лекції на фестивалі альтернативних ідей «Роздертий і осліплений», Ґластонбері, 24–27 травня 2013 року. Лоуренс Арн-Сейлз починав із думки про те, що древні інакше ставилися до світу: вони переживали його як те, що взаємодіє з ними. Коли вони спостерігали за світом, він спостерігав за ними. Якщо вони, приміром, пливли річкою в човні, то річка в певному розумінні усвідомлювала, що несе їх на спині, ба більше, погодилася на це. Коли вони дивилися на зорі, сузір’я були не просто візерунками, що давали їм змогу впорядкувати побачене: то були носії сенсу, нескінченні потоки інформації. Світ постійно говорив до давньої людини.

Усе це більш-менш вкладалося в межі загальноприйнятої історії ідей, та Арн-Сейлз розійшовся з колегами, бо наполягав, що цей діалог між древніми та світом відбувався не лише в людських головах, але й у реальному світі. Древні сприймали світ таким, яким він і справді був. Це надавало їм надзвичайної могутності й сили. Реальність не лише була здатна брати участь у діалозі — розбірливому й чіткому, — її можна було переконати. Природа охоче корилася людським бажанням і надавала людям свої якості. Моря могли розступатися, люди вміли ставати птахами й відлітати або обертатися на лисів і ховатися в темних лісах, замки можна було зводити із хмар.

Урешті древні припинили розмовляти зі світом і слухати його. Коли це сталося, світ не просто замовк: він змінився. Ті аспекти світу, що постійно спілкувалися з людьми (їх можна називати енергіями, духами, янголами чи демонами), вже не мали місця в світі чи причини залишатись у ньому, тож пішли геть. Це було, на думку Арна-Сейлза, справжнє, буквальне розчарування.

У своїй першій опублікованій роботі на цю тему («Крик кулика»[31], Allen & Unwin, 1969) Арн-Сейлз стверджував, що ці сили древніх безповоротно втрачено, та на час написання другої книжки («Що звіяв вітер», Allen & Unwin, 1976) він уже був не так у цьому певен. Він експериментував із ритуальною магією й тепер уважав, що повернути деякі сили цілком можливо — треба лише встановити фізичний зв’язок із людиною, яка колись ними володіла. Найкращим знаряддям будуть рештки — тіло або частина тіла цієї людини.

1976 року в Манчестерському музеї зберігалися чотири «болотні тіла», датовані часом від 10 р. до н. е. до 200 р. н. е. й названі на честь торф’яника, де їх було знайдено, Мейрпула[32], що в Чеширі. А саме:

♦ Мейрпул I (тіло без голови)

♦ Мейрпул II (повне тіло)

♦ Мейрпул III (голова, але не та, що належала Мейрпул І)

♦ і Мейрпул IV (ще одне повне тіло).

Найбільше Арна-Сейлза цікавив Мейрпул III, голова. Арн-Сейлз стверджував, буцімто, повороживши, визначив, що голова належить королю та провидцю. Знання, якими володів провидець, якраз і були потрібні Арнові-Сейлзу, щоб продовжити дослідження. У поєднанні з його власними теоріями вони створять поворотний момент в історії людського пізнання. У травні 1976 року Арн-Сейлз написав листа директорові музею з проханням позичити йому голову для проведення магічного ритуалу, який сам і винайшов: так він отримає знання провидця й розпочне нову еру для людства. На превеликий подив Арна-Сейлза, директор відмовився. У червні Арн-Сейлз переконав близько п’ятдесятьох студентів вийти на демонстрацію біля музею проти такого недалекоглядного та старомодного мислення. Студенти несли транспаранти зі словами «Свободу голові». Десять днів по тому відбулася ще одна демонстрація, під час якої розбили одне вікно і сталася сутичка з поліцією. Після цього Арн-Сейлз, схоже, втратив інтерес до болотних тіл.

Наприкінці грудня музей зачинився на Різдво. Коли він відчинився в новому році, працівники виявили, що до нього вдиралися. Докази вказували на те, що в музеї отаборилися люди. Були розкидані крихти їжі, пакетики з-під печива та інше сміття. Пахло канабісом. Напис «Свободу голові» тепер нанесли фарбою на стіну, до підлоги поприлипали згарки свічок. Свічки стояли по колу. Із музею начебто нічого не забрали, але вітрина з Мейрпул III була розбита, а самої голови явно торкалися. До неї прилипли свічковий віск і шматки омели.

Звісно, поліціянти та працівники музею запідозрили Арна-Сейлза. Однак Арн-Сейлз мав алібі: зимові свята він провів із кількома заможними неоязичниками у фермерському будинку в Ексмурі[33]. Неоязичники (на прізвище Брукер) це підтвердили. Брукери шанували Арна-Сейлза як надзвичайного генія й такого собі язичницького святого. Поліціянти не вважали їхні свідчення надійними, але нічим не могли їх спростувати.

Звинувачення у вторгненні до музею не пред’явили нікому, але у своїй наступній книжці («Наполовину видимі двері», Allen & Unwin, 1979) Арн-Сейлз розповідав про римсько-британського провидця на ім’я Аддедомар[34], який умів ходити стежкою між світами.

2001 року, поки Лоуренс Арн-Сейлз сидів у в’язниці, чоловік на ім’я Тоні Маєрс прийшов до поліційного відділку в Лондоні й забажав дати свідчення. Він стверджував, що, навчаючись у Манчестерському університеті, на Різдво 1976 року вдерся в музей. Розбив вікно, заліз усередину, а тоді відчинив двері, щоби впустити інших. Він бачив, як Арн-Сейлз разом із двома чоловіками провів ритуал. На його думку, цими двома були Валентайн Кеттерлі та Робін Баннермен, але справа то давня і він уже не певен.

Маєрс стверджував, що якоїсь миті побачив, як ворухнулися губи Мейрпул III, але жодних слів не почув.

Маєрс не постав перед судом.

Сам Арн-Сейлз ніколи не писав про ритуал, який провів над Мейрпул III. Хай там як, наприкінці сімдесятих він переглядав свої ідеї. Його менше турбували самі утрачені вірування і сили й більше цікавило, куди вони поділися. Відштовхуючись від своєї давнішої ідеї про те, що втрачені вірування й сили становлять певну енергію, він стверджував, нібито ця енергія не могла просто взяти й зникнути: вона мала кудись піти. Це було початком його найвідомішої ідеї, теорії інших світів. Спрощено кажучи, знання чи сила, зникаючи з цього світу, по-перше, створюють інше місце, а по-друге, залишають по собі діру, двері між світом, у якому вони колись існували, і новим місцем, яке створили.

Це схоже, казав Арн-Сейлз, на дощову воду, що вкриває поле. Наступного дня поле вже сухе. Куди поділася вода? Частина випарувалася в повітря. Частину випили рослини і тварини. Але частина просочилася в землю. Це відбувається знов і знов. Вода десятиліттями, століттями, тисячоліттями просочується вниз, утворює тріщину в гірській породі під землею; відтак перетворює тріщину на діру, а діру на вхід до печери — ба більше, на своєрідні двері. За дверима вода тече далі, утворюючи печери й витесуючи колони. Десь, стверджував Арн-Сейлз, має бути прохід, двері між нами й тим місцем, куди пішла магія. Можливо, він дуже маленький. Можливо, не геть стабільний. Йому, наче входу до підземної печери, може загрожувати обвал. Але він існує. А якщо так, то його можна знайти.

1979 року Арн-Сейлз опублікував свою третю, найвідомішу книжку — «Наполовину видимі двері», в якій обговорював ідеї про інші світи й розповідав, як із певними труднощами вступив до одного з них.

Уривок із «Наполовину видимих дверей» Лоуренса Арна-Сейлза

Якщо ви знайшли двері, тепер вони завжди з вами. Просто дивишся — і ось вони. Що складно, то це знайти їх уперше. Завдяки цінним відомостям, які надав мені Аддедомар, я врешті дійшов такого висновку: щоб побачити двері, необхідно очистити зір. Для цього потрібно повернутися до того місця, тієї географічної точки, де ти востаннє вірив, що світ є плинним і здатним відгукнутися тобі. Коротко кажучи, треба повернутися до останнього місця, де ти перебував, перш ніж твій розум ухопила залізна рука модерної раціональності.

У мене це був сад того будинку в Лайм-Реджісі[35], де я виріс. На жаль, до 1979 року цей будинок устиг побувати у власності кількох людей. Тодішні його господарі (нудні взірці звичної посередності) не вдоволили мого прохання й не дозволили мені кілька годин постояти у саду, проводячи давній кельтський ритуал. І байдуже. Я дізнався від товариського молочаря, коли вони поїдуть на вакації, повернувся в той час і «порушив права приватної власності».

День, коли я ввійшов до саду, був холодний, дощовий, сірий. Я стояв на моріжку під проливним дощем, оточений трояндами, які посадила моя мати (щоправда, тепер їх змусили ділити клумби з іншими, нестерпно вульгарними квітами). За дощем буяли барви: біла, абрикосова, рожева, золота, червона.

Я зосередився на спогаді про те, як дитиною перебував у цьому саду, про час, коли і світ, і мій розум востаннє були розкуті. Я стояв перед трояндами, вдягнений у блакитний вовняний комбінезончик. Тримав у руці металевого солдатика, з якого трохи злущилася фарба.

Я з подивом виявив, що це згадування надзвичайно потужне. Мій розум негайно звільнився, перед очима прояснилося. Довгий складний ритуал, який я підготував, став геть непотрібним. Я більше не бачив і не відчував дощу. Я стояв під ясним, пекучим сонцем свого раннього дитинства. Троянди були надприродно яскраві.

Повсюди довкола мене почали з’являтися двері до інших світів, але я знав, які з них мені потрібні, до яких тече все забуте. Їхні одвірки були пошарпані й потерті від руху старих ідей, що покидали цей світ.

Тепер двері виднілися зовсім чітко — у прогалині між «Антуаном Рівуаром» і «Кокетт-де-Бланш». І я ступив уперед.

Я стояв у величезній залі з кам’яною долівкою й мармуровими стінами. Мене оточували вісім масивних статуй — усі різні, але кожна зображала мінотавра. Високо здіймалися та спускалися в таку саму запаморочливу далечінь великі мармурові сходи. Мої вуха заполонив дивний гуркіт, схожий на шум моря…

Я зберігаю спокій

ТРЕТІЙ ЗАПИС ВІД ДЕВ’ЯТНАДЦЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Опис теорій Лоуренса Арна-Сейлза, що міститься в моїх Щоденниках, близький до слів самого Пророка. (Це також доводить, що вони — одна й та сама людина!) Я з приємністю знову зустрів ім’я Аддедомар і дізнався, як воно пишеться правильно. Саме його називав Однодумець під час ритуалу три місяці тому! Я певен, що Однодумець дізнався про Аддедомара від Лоуренса Арна-Сейлза. («Всі його ідеї — мої», — твердив Пророк.)

Мене збиває з пантелику одне речення: «Світ постійно говорив до давньої людини». Я не розумію, навіщо тут минулий час. Світ і досі щодня говорить до мене.

Я вважаю, що краще читаю ці щоденникові записи, ніж попервах. Я зберігаю спокій, навіть стикаючись із украй малозрозумілими термінами. Слова та звороти, що пульсують таємничою енергією — такі, як «Манчестер» і «поліційний відділок», — більше не бентежать мене. Я, здається, майже несвідомо звик ставитися до цих записів як до писань оракула чи провидця, людини у стані шалу чи натхнення, яка передає знання — щоправда, в дивній формі, так, що їх непросто осмислити.

Може, я і справді перебував у зміненому стані свідомості, коли залишав їх? Це припущення здається мені переконливим, але воно залишає без відповідей кілька запитань. Яким чином я ввійшов у цей змінений стан? І чому, хоча завжди вважав себе науковцем, узагалі започаткував цю практику?

Буде Великий Потоп

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ПЕРШОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Одне з завдань, які мені доводиться виконувати регулярно, — це заповнення Таблиці Припливів. Для цього я покладаюся на свої спостереження та низку рівнянь, які вигадав сам. Що кілька місяців я здійснюю обчислення й пересвідчуюся, що в найближчі кілька тижнів не буде жодного Надзвичайного Випадку. Останнім часом я був такий зайнятий, що занедбав цю роботу. Сьогодні вранці я сів за неї й негайно виявив дещо Вкрай Тривожне: Сходження Чотирьох Припливів менш ніж за тиждень!

Мене вразила думка: я ж майже пропустив цю подію! Мої останні розрахунки стосувалися періоду, що закінчився понад два тижні тому. Я занедбав свої обов’язки й наразив себе та Однодумця на смертельну небезпеку!

Стривожившись, я підскочив і забігав Залою туди-сюди. «Ох, бляха! Бляха! Бляха! Бляха! Бляха! — бурмотів я собі під носа. — Бляха! Бляха! Бляха! Бляха!» За хвилину чи дві безглуздого ходіння туди-сюди я суворо звернувся до себе, кажучи, що нема чого оплакувати Минуле: тепер потрібно снувати плани на Майбутнє.

Я знову сів і взявся за нові розрахунки, щоб краще зрозуміти ймовірний хід подій. Залежно від Сили та Об’єму Вод (а їх важко передбачати з точністю) буде затоплено від сорока до ста Зал.

На щастя, сьогодні п’ятниця, один із днів моїх регулярних зустрічей з Однодумцем. Я прийшов до Другої Південно-Західної Зали майже за пів години до потрібного часу — так мені не терпілося з ним поговорити.

Щойно він з’явився, я заявив:

— Мушу дещо тобі сказати.

Він нахмурився й відкрив рота, щоб заперечити: Однодумець не любить, коли я починаю верховодити на зустрічі, але цього разу я не став на нього зважати.

— Буде Великий Потоп! — оголосив я. — Якщо ми гаразд не підготуємось, існує вельми суттєвий ризик, що нас змиє і ми потонемо.

Він негайно зосередився.

— Потонемо? Коли?

— За шість днів. У четвер. Рівень води почне зростати приблизно за пів години до опівдня. Після Припливу зі Східних Зал бу…

— Четвер? — Однодумець знову розслабився. — А, то нічого. У четвер мене тут не буде.

— А де ти будеш? — здивовано спитав я.

— Деінде, — відповів він. — Це не важливо. Не переймайся цим.

— А, розумію, — промовив я. — Що ж, це добре. Потоп зосередиться довкола точки за 0,8 кілометра на Північний Захід від Першого Вестибюля. Надзвичайно важливо не ставати на Шляху Вод.

— Я не постраждаю, — запевнив Однодумець. — А ти?

— О, так, — відповів я. — Дякую, що спитав. Я піду до Південних Зал.

— Це добре.

— Тоді залишається тільки 16, — сказав я не подумавши. — Мені треба… — і спинився. — Тобто… — заговорив я і знову спинився.

Запала тиша.

— Що таке? — різко запитав Однодумець. — Про що ти? До чого тут 16?

— Я лише маю на увазі, що 16 — не тутешня в цих Залах, — пояснив я. — Вона не знатиме про наближення Великого Потопу.

— Та, мабуть, ні. То й що?

— Я не хочу, щоб вона потонула, — сказав я.

— Піранезі, повір мені. Це розв’яже безліч проблем. Але насправді це взагалі не має значення. Ти не можеш зв’язатися з 16, а отже, не зумів би попередити її, навіть якби хотів.

Запала тиша.

— Все так? — додав Однодумець. — Ти ж із нею не говорив? — він уважно, оцінювально поглянув на мене.

— Ні, — сказав я.

— Ані зараз, ані в минулому?

— Ані зараз. Ані в минулому.

— Що ж, тоді гаразд. За все, що станеться, ти не відповідаєш. Можеш не хвилюватися.

Знову пауза.

— Що ж, — сказав урешті Однодумець. — У тебе, либонь, є справи.

— Багато справ.

— Підготовка до цієї повені й таке інше.

— О, так.

— Що ж, тоді не заважатиму.

Він повернувся й пішов до Першого Вестибюля.

— Бувай, — озвався я. — Бувай!

ВИ МЕТЬЮ РОУЗ СОРЕНСЕН?

ДРУГИЙ ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ПЕРШОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Що робити, мені було очевидно. Я мушу негайно піти до Шостої Північно-Західної зали, написати послання для 16 і попередити її про майбутній Потоп!

Ідучи, я думав про останнє своє повідомлення для неї — те, в якому благав її покинути ці Зали. Можливо, за час, що минув, вона відповіла. Можливо, відповідь буде в такому дусі:

Шановний Піранезі!

Ви маєте рацію. Сьогодні я повернуся до своїх Зал.

Щиро Ваша,

16

Якщо так, можна не боятися, що вона потоне в Потопі. Але в глибині душі я сподівався, що вона не повернулася до власних Зал. Як не дивно, я знав, що в такому разі сумуватиму за нею. Крім 16, на Світі є лише я та Однодумець, а Однодумець (можливо, ви здивуєтеся, прочитавши це) — не завжди найкраща компанія. Я дуже хотів побачити, чи не залишила мені 16 нове послання, хоча й не наважився б його прочитати. Гадаю, насправді я сподівався побачити щось на кшталт:

Шановний Піранезі!

Читаючи Ваші корисні та змістовні послання, я усвідомила, що, якби лише відкинула свою лиху вдачу, ми змогли б потоваришувати. Пропоную зустрітися й поговорити. Обіцяю не зводити Вас із глузду. А Ви навзамін навчите мене бути не-лихою?

З надією в серці,

16

Я прийшов до Шостої Північно-Західної Зали. Зі мною гамірно привіталися граки. На Хіднику я знайшов рештки останнього послання 16 і власного послання. Але нічого нового там не було. 16 мені не писала. Я був розчарований, але сказав собі, що цього й слід очікувати: якщо й далі стирати послання 16, не читаючи, то малоймовірно, що вона писатиме далі.

Я дістав крейду та опустився на коліна. Написав під своїм останнім посланням:

ШАНОВНА 16

ЗА ШІСТЬ ДНІВ У ЦИХ ЗАЛАХ СТАНЕТЬСЯ ВЕЛИКИЙ ПОТОП. УСЕ ОПИНИТЬСЯ ПІД ВОДОЮ, ГЛИБШОЮ ЗА ВАШ ЧИ МІЙ ЗРІСТ.

ЗА МОЇМИ ОЦІНКАМИ НЕБЕЗПЕЧНА ЗОНА ОХОПИТЬ: ШІСТЬ ЗАЛ НА ЗАХІД ЗВІДСИ

ЧОТИРИ ЗАЛИ НА ПІВНІЧ ЗВІДСИ

П’ЯТЬ ЗАЛ НА СХІД ЗВІДСИ

ШІСТЬ ЗАЛ НА ПІВДЕНЬ ЗВІДСИ

ПОТОП ТРИВАТИМЕ ВІД ТРЬОХ ДО ЧОТИРЬОХ ГОДИН, А ПІСЛЯ ЦЬОГО ПОЧНЕ СПАДАТИ.

ПРОШУ УНИКАТИ ЦИХ ЗАЛ У ЗАЗНАЧЕНИЙ ЧАС, БО ІНАКШЕ ВИ ОПИНИТЕСЯ В НЕБЕЗПЕЦІ. БУДУТЬ СИЛЬНІ ТЕЧІЇ. ЯКЩО РАПТОМ ВИ ОПИНИТЕСЯ СЕРЕД ПОТОПУ, ТО ШВИДКО ЛІЗЬТЕ ВГОРУ! СТАТУЇ МИЛОСТИВІ Й ЗАХИСТЯТЬ ВАС.

ПІРАНЕЗІ

Я уважно перечитав повідомлення. Воно було максимально чітке в усьому, крім одного. Слова «за шість днів» матимуть якийсь сенс лише в тому разі, якщо 16 знатиме, в який день я написав послання, а звідки їй це знати?

Можна було написати сьогоднішню дату, але вона була з календаря, який я вигадав сам, а видавалося малоймовірним, що 16 винайшла такий самий календар, як я.

ПОСТСКРИПТУМ: СЬОГОДНІ ДРУГИЙ ДЕНЬ НОВОГО МІСЯЦЯ. ДЕНЬ ПОТОПУ БУДЕ ПЕРШИМ ДНЕМ МІСЯЦЯ-НЕДОБОРУ.

Я міг лише сподіватися, що 16 іще не припинила ходити до цієї Зали й побачить це застереження.

До початку Потопу мені треба прибрати всі свої пластикові миски — ті, в які я збираю Прісну Воду, — щоб їх не віднесло Водами. Я пам’ятав, що дві стоять неподалік від Шостої Північно-Західної Зали, у Вісімнадцятій Північно-Західній Залі по той бік від Двадцять Четвертого Вестибюля. Подумав, що можна й забрати їх тепер, якщо вже я в цьому Районі.

Я пішов до Двадцять Четвертого Вестибюля. Цей Вестибюль прикметний невисокою положистою купою білих мармурових камінців, яка частково затуляє Початок Сходів, що ведуть до Нижніх Зал. Камінці сюди з плином часу нанесло Припливами. Вони гладенькі, округлі й дуже приємні на дотик; кольору чисто білого й милують око блискучою напівпрозорістю. Я багато разів видирався на цю купу, щоб рибалити та збирати молюсків. Завше порушую декілька камінців, але не так багато, щоб змінити загальну форму купи.

Сьогодні я найперше побачив, що деякі камінці зникли. Збоку на купі виднілася западина, там, де раніше не було жодної. Мене це вразило. Хто міг таке зробити? Я бачив, як граки й ворони забирають дрібні камінчики, щоб відкривати молюсків, але птахи не пересувають чимало камінців без причини.

Я роззирнувся довкола. По Хіднику в Північно-Східному Кутку Вестибюля було розкидано щось біле.

Я підійшов ближче і з запізненням усвідомив, що камінці складено в якісь фігури. Слова! Слова, залишені 16! Я прочитав усе послання, не встигнувши відірвати погляд! Воно було записане літерами близько 25 сантиметрів заввишки й мало такий зміст:

ВИ МЕТЬЮ РОУЗ СОРЕНСЕН?

Метью Роуз Соренсен. Ім’я. Три слова, що утворюють ім’я.

Метью Роуз Соренсен…

У мене перед очима виринув образ, схожий на спогад або видіння.

…Я неначе стояв на перехресті багатьох вулиць у місті. З темного неба на мене лився темний дощ. Повсюди іскрили вогні, вогні, вогні! Ці вогні були барвисті й відбивалися в мокрому асфальті. Зусібіч виростали будівлі. Повз мене мчали автівки. На будівлях виднілися слова та зображення. Вулиці були повні темних силуетів; я спершу прийняв їх за статуї, проте вони рухались, і я зрозумів, що то люди. Незліченні тисячі людей. Я раніше навіть уявити не міг стільки люду. Надто багато людей. Думка про таку силу людей не вкладалася в голові. А ще все пахло дощем, металом, затхлістю. Це видіння мало ім’я, і ім’я йому було…

Але це слово, ледве затріпотівши на межі свідомості, зникло, і зображення зникло також. Я знов опинився в Реальному Світі.

Захитався й мало не впав. Мені паморочилося в голові, пересохло в горлі, сперло подих.

Я поглянув на Статуї, що стояли на Стінах Вестибюля, і хрипко сказав їм:

— Мені потрібна вода. Принесіть мені трохи води.

Але то були лише Статуї, і вони не могли принести мені води. Вони могли лише дивитися на мене згори вниз зі Спокійною Шляхетністю.

Я…

ТРЕТІЙ ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ПЕРШОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

16 знайшла спосіб досягти своєї темної мети та зробити мене божевільним! Я стер її останнє повідомлення, і що вийшло? Вона створила послання, якого я просто не міг стерти, не прочитавши!

Ви Метью Роуз Соренсен?

Я… — затнувся я. — Я…

Попервах я не міг просунутися далі.

Я… Я Любе Дитя Будинку.

Так.

Мені негайно стало спокійніше. А хіба є потреба в якомусь іншому визначенні? Не думаю. Мені блиснула ще одна думка.

Я Піранезі.

Але я знав, що насправді в це не вірю. Піранезі — не моє ім'я. (Я майже певен, що Піранезі — не моє ім’я.)

Одного разу я спитав Однодумця, чому він називає мене Піранезі.

Він дещо зніяковіло розсміявся. «А, це, — сказав він. — Ну, спершу то, либонь, був своєрідний жарт. Якось же треба тебе називати. А це тобі личить. Це ім’я пов’язане з лабіринтами. Ти ж не проти? Якщо тобі не подобається, я перестану».

«Я не проти, — відповів я. — Та й ти сам кажеш, якось же треба мене називати».

Я пишу ці слова, й Тиша Будинку неначе наелектризована очікуванням. Здається, ніби він чекає на щось надзвичайне.

Ви Метью Роуз Соренсен?

І як я міг відповісти на це запитання, гадки не маючи, хто такий Метью Роуз Соренсен? Може, варто пошукати Метью Роуза Соренсена в Покажчику?

Я пішов до Вісімнадцятої Північно-Західної Зали й добряче попив води. Вона була смачна й освіжала (якихось кілька годин тому вона була Хмарою). Я трохи перепочив. А тоді подався до Другої Північної Зали, де взяв Покажчик і Щоденники.

Ви Метью Роуз Соренсен?

Оскільки Метью Роуз Соренсен мав три імені, відшукати його в Покажчику було непросто. Спершу я шукав його під літерою «С». Нічого. Пошукав під літерою «Р». Знайшлися три записи.

Роуз Соренсен, Метью: публікації, 2006–2010, Щоденник № 21, стор. 6

Роуз Соренсен, Метью: публікації, 2011-12, Щоденник № 22, стор. 144—45

Роуз Соренсен, Метью, біографія для «Роздертого й осліпленого»: Щоденник № 22, стор. 200

Останній запис видавався вкрай перспективним.

Метью Роуз Соренсен — англієць; батько — наполовину данець, наполовину шотландець, мати з Ґани. Спершу вивчав математику, та його інтереси невдовзі змістилися (через філософію математики та історію ідей) до поточної сфери досліджень — трансгресивного мислення. Пише книжку про Лоуренса Арна-Сейлза, людину, що пішла проти науки, розуму та закону.

Мені видалося цікавим, що Метью Роуз Соренсен вірив, буцімто Лоуренс Арн-Сейлз заперечував Науку та Розум. У цьому він помилявся. Пророк був науковцем і прихильником Розуму. Я промовив у Порожнечу:

— Я з тобою не згоден.

Я намагався викликати Метью Роуза Соренсена, обманом змусити його показатися. Якщо він і справді якась забута частина мого «я», то він не схоче, щоб йому суперечили: він обстоюватиме свою позицію.

Проте це не спрацювало. Він не повстав із якогось тінистого закутка мого розуму. Він залишився порожнечею, тишею, відсутністю.

Я звернувся до інших двох записів.

Перший був просто списком.

«Саме нині, тут, нині, завше»[36]: п’єси Дж. Б. Прістлі про час[37], Tempus, том 6: 85—92

Прийняти/Потерпіти/Очорнити/Знищити: Як науковий світ ставиться до ідей аутсайдерів, Manchester University Press, 2008

Джерела аутсайдерської математики: Шрініваса Рамануджан і богиня[38], Інтелектуальна історія (щоквартальник), том 25: 204—238, Manchester University Press

Другий запис був аналогічним.

«Коливається, переливається»: Стівен Моффат, «Не кліпай» і теорії часу Дж. В. Данна, Журнал Життя, Всесвіту і Всього Іншого[39], том 64: 42—68, University of Minnesota Press

«У голові вітряк, що не спиниться ніяк»[40]: важливість лабіринтів для експлуатації Лоуренсом Арном-Сейлзом своїх прибічників, Огляд психоделіки та контркультури, том 35, номер 4

Ґарґулья на даху собору: Лоуренс Арн-Сейлз і академія, Інтелектуальна історія (щоквартальник), том 28: 119—152, Manchester University Press

Аутсайдерське мислення: дуже короткий вступ, OUP, опубл. 31 травня 2012 р.

Архітектура, що подорожує в часі: стаття про Пола Еноха та Бредфорд[41] для «Guardian», 28 липня 2012 р.

Я протяжно пирхнув із досадою. Жоднісінької користі! Крім того, що Метью Роуз Соренсен цікавився Лоуренсом Арном-Сейлзом (а це нічим не відрізняло його від усіх інших людей на Світі), я не дізнався нічого. Виникло сильне бажання потрусити Щоденник, наче з нього тоді випало би ще трохи відомостей.

Я довго сидів і думав.

Однієї людини я ще не шукав у Покажчику, і це був Однодумець. Досі це мені не спадало на думку. Але, можливо, якщо я прочитаю про Однодумця й побачу згадку про Метью Роуза Соренсена, то… Я зупинився. То що? То, можливо, я зумію визначити, чи знає Однодумець Метью Роуза Соренсена, а врешті — чи є Метью Роузом Соренсеном я?

Спроба начебто нічим не могла мені нашкодити. Ба більше, з-поміж усіх імен на Світі, які можна було пошукати, «Однодумець» видавалося найбезпечнішим. Ми з ним роками товаришували. Я розгорнув Покажчик на літері «О». Нарахував сімдесят чотири записи про Однодумця. Про нього я писав значно більше, ніж на будь-яку іншу тему. Власне, щоб умістити все, мені вже довелося залізти на дві сторінки для літери «П». Я знайшов:

Однодумець, проведені ним Ритуали

Однодумець, Міркування про Велике й Таємне Знання

Однодумець, позичає мені камеру для фотографування Затоплених Зал

Однодумець, просить мене зробити йому мапу Зір

Однодумець, просить мене накреслити мапу Зал, що безпосередньо оточують Перший Вестибюль

Однодумець, припускає, що Статуї утворюють певний код, який ми можемо розшифрувати

…і так далі. Аж доки не дійшов до найсвіжіших записів:

Однодумець, уживає безглузде слово «Баттер-Сі», щоб випробувати мою пам’ять

Однодумець, дарує мені черевики

Я пробіг очима кілька записів. Прочитав, як Однодумець проводив різні Ритуали, з якими я допомагав. Прочитав, який Однодумець розумний, який учений, який проникливий, який гарний. Прочитав детальні описи його вбрання. Це було відносно цікавим, але жодним чином не допомогло мені в розв’язанні поточної проблеми. На відміну від записів про Стенлі Овендена, Мауріціо Джуссані, Сільвію Д’Аґостіно та Лоуренса Арна-Сейлза, серед записів про Однодумця для мене не було нічого нового. Вони не містили таємничих слів чи фраз, які неначе пульсували прихованим змістом (як-от «Веллі-Рейндж» і «приймальня клініки»). Усі згадані події я чітко пам’ятав. І там ніде не з’являлось ім’я Метью Роуза Соренсена.

Я згадав, що Пророк називав Однодумця Кеттерлі. Тож перейшов до «К».

Знайшлося вісім записів. Перший — на сторінці 187 Щоденника № 2 (раніше — Щоденник № 22).

Д-р Валентайн Ендрю Кеттерлі. Народився 1955 року в Барселоні. Виріс у Пулі, графство Дорсет. (Кеттерлі — давній дорсетширський рід.) Син полковника Ранульфа Ендрю Кеттерлі, вояка та окультиста.

Валентайн Кеттерлі був учнем Лоуренса Арна-Сейлза, а згодом — дослідником у галузі соціальної антропології в Манчестерському університеті.

1985 року одружився з Клеманс Юбер. Розлучився 1991 року. Двоє дітей. 1992 року Кеттерлі покинув Манчестер і обійняв викладацьку посаду в Університетському коледжі Лондона. У червні того ж року написав листа до «The Times», де публічно зрікся Арна-Сейлза, звинувативши його в тому, що він зумисно вводив студентів у оману, маніпулював ними, годував їх псевдо-містицизмом та історіями про інші світи. Кеттерлі закликав Манчестерський університет звільнити Арна-Сейлза. (Університет зробив це лише 1997 року, коли Арна-Сейлза арештували за звинуваченням у протиправному позбавленні волі.)

Останніми роками Кеттерлі відмовляється відповідати на будь-які запитання про Арна-Сейлза.

Питання: чи варто зв’язатися з Кеттерлі, щоб перевірити, чи розмовлятиме він зі мною? Живе десь поблизу Баттерсі-Парку[42].

Завдання: скласти список запитань для д-ра Кеттерлі.

Я знов опинився на знайомій території. Запис був звичною мішаниною слів, що мали чітке значення, та слів, значення яких було незрозуміле — якщо, звісно, вважати, ніби вони взагалі щось означають. Я з цікавістю зауважив ще одну появу таємничого слова «Баттерсі» (а також побачив, що його не слід писати через дефіс).

Я повернувся до Покажчика, щоб відшукати наступний запис, і тут помітив дещо вельми дивне. Решта записів (їх було сім) були розташовані послідовно. Останні десять сторінок Щоденника № 22 та перші тридцять дві сторінки Щоденника № 23 були повністю присвячені Кеттерлі.

Я розгорнув Щоденник № 2 (раніше — Щоденник № 22). Останні десять сторінок — ті самі, які були мені потрібні, — були відсутні, від них зосталися лише кілька обірваних шматків на корінці. Розгорнув Щоденник № 3 (раніше — Щоденник № 23) й побачив те саме. Тридцять дві сторінки з відомостями про Кеттерлі зникли.

Я сів, ошелешений.

Хто ж таке зробив? Чи не Пророк? Я знав, що Кеттерлі йому осоружний. Чи не могла ненависть спонукати його знищити написане про ворога? А може, то була 16? 16 ненавидить Розум. Можливо, вона ненавидить і Письмо, засіб передачі Розуму від Людини до Людини. Але це безглуздо. 16 послугувалася Письмом, щоб залишити мені довге послання. Та й, зрештою, як Пророк чи 16 могли знайти мої Щоденники? Вони зберігаються (як я вже пояснював) у моїй поштовій сумці, а вона захована позаду Статуї Ангела, що зачепився за Трояндовий Кущ, у Північно-Східному Кутку Другої Північної Зали. Це — одна Статуя з-поміж тисяч, із-поміж мільйонів. Звідки їм було знати, де шукати?

Я довго сидів і думав. Я не пам’ятав, щоб видирав сторінки. Але хто ж іще міг таке зробити? І я вже доволі давно знав, що не пам’ятаю багатьох подій. Не пам’ятаю навіть багато чого, що сам і робив (наприклад, як залишив ці таємничі записи). Отже, я міг і видерти сторінки.

Але якщо я видер сторінки, що з ними сталося? Куди вони поділися?

Я взяв клаптики паперу, які знайшов у Вісімдесят Восьмій Західній Залі. Дістав кілька штук і розклав так, щоб оглянути. На одному — в кутику аркуша — було число 231. Номер сторінки в Щоденнику № 2.

Я швидко, майже гарячково, заходився складати клаптики докупи. Вийшло близько тридцяти записів, датованих періодом від 15 листопада 2012 року до 20 грудня 2012 року. Найдовший запис мав заголовок «Події 15 листопада 2012 року».

Частина 5

Валентайн Кеттерлі

Події 15 листопада 2012 року

Я відвідав його в середині листопада. Це було відразу по четвертій, у холодних блакитних сутінках. День видався буремним, і фари машин були помережані дощем, а хідники — пересипані мокрим чорним листям.

Діставшись його будинку, я почув музику. Реквієм. І став чекати на відповідь під акомпанемент Берліоза.

Двері відчинилися.

— Доктор Кеттерлі? — промовив я.

Він мав п’ятдесят років з гаком, був високий і стрункий. Гарний із себе. Голова наче в аскета, з високими вилицями й чолом. Волосся та очі — темні, шкіра — оливкова. Він уже лисів, але лише трохи, і мав охайно підстрижену, дещо загострену борідку, в якій сивини було більше, ніж у волоссі.

— Так, — підтвердив він. — А ви Метью Роуз Соренсен.

Я підтвердив.

— Заходьте, — сказав він.

Я пам’ятаю, як запах дощу, який просякнув вулиці, не зник, коли я ввійшов усередину, а чомусь лише посилився: усередині будинку відчувався запах дощу, хмар і повітря, запах безмежного простору. Запах моря.

У вікторіанському домі рядової забудови в Баттерсі це було геть недоречно.

Він провів мене до вітальні. Грав Берліоз. Він прикрутив гучність, але музика все одно залишилася тлом нашої розмови, саундтреком катастрофи[43].

Я поклав сумку на підлогу. Він приніс кави.

— Ви, як я розумію, науковець, — промовив я.

— Був науковцем, — пояснив він не без утоми. — Перестав ним бути років із п’ятнадцять тому. Зараз у мене приватна психологічна практика. Науковий світ завжди був не надто привітним до мене. Я мав неправильні думки й водився з неправильним друзями.

— Мабуть, вам не пішов на користь зв’язок із Арном-Сейлзом?

— Щось таке. Люди досі вважають, що я мав знати про його злочини. А я не знав.

— Ви досі з ним бачитеся? — запитав я.

— Боже, ні! Уже двадцять років як, — він задумливо поглянув на мене. — А ви розмовляли з Лоуренсом?

— Ні. Звісно, писав йому. Але досі він відмовлявся зі мною побачитися.

— Це не дивує.

— Я думав, може, він не хоче зі мною говорити, бо йому соромно за минуле, — сказав я.

Кеттерлі реготнув — коротко, різко, невесело.

— Аж ніяк. Лоуренс не має сорому. Він просто збоченець. Якщо хтось скаже «біле», він скаже «чорне». Якщо ви скажете, що хочете його побачити, то сам не захоче бачити вас. Така вже він людина.

Я поклав сумку собі на коліна й вийняв щоденник. На додачу до поточного я захопив із собою попередній том (до якого звертався майже щодня), покажчик до щоденників, а також чистий зошит, який стане наступним томом (поточний я майже заповнив).

Я розгорнув поточний щоденник і заходився писати.

Кеттерлі спостерігав з інтересом.

— Ви справді користуєтеся ручкою й папером?

— Я роблю всі нотатки у щоденнику, за певною системою. Мені здається, це найкращий спосіб впорядковувати інформацію.

— А ви гарно ведете записи? — спитав він. — Загалом.

— Я бездоганно веду записи. Загалом.

— Цікаво, — промовив він.

— Чому? Ви хочете запропонувати мені роботу? — спитав я.

Він засміявся.

— Не знаю. Можливо. — Трохи помовчав. — І що цікавить вас насправді?

Я пояснив, що мене головно цікавлять трансгресивні ідеї, люди, які їх формулюють, а також їхня рецепція в різних сферах — релігії, мистецтві, літературі, науці, математиці тощо.

— А Лоуренс Арн-Сейлз — це еталон трансгресивного мислителя. Він переступив безліч меж. Писав про магію та вдавав, ніби це наука. Переконав гурт дуже розумних людей, що інші світи існують, а він може відвести їх туди. Він був геєм тоді, коли це ще було незаконно. Викрав людину, а чому, досі ніхто не знає.

Кеттерлі мовчав. Його лице було неприємно байдужим. Здавалося, йому просто нудно.

— Я розумію, що все це було давно, — додав я, намагаючись зобразити співчуття.

— У мене чудова пам’ять, — холодно сказав Кеттерлі.

— О… Що ж, це добре. Просто зараз я намагаюся реконструювати, що саме відбувалося в Манчестері в першій половині вісімдесятих. Співпраця з Арном-Сейлзом. Яка була атмосфера. Що він вам казав. Якими перспективами зачаровував. Таке.

— Атож, — задумливо промовив Кеттерлі, вочевидь, звертаючись до самого себе, — про Лоуренса завжди говорять такими словами. «Зачаровував».

— Ви проти цього слова?

— Бляха, та звісно, що я проти цього слова, — роздратовано сказав він. — Ви натякаєте, що Лоуренс був таким собі фокусником, а ми всі — дурниками, яких він обвів навколо пальця. Та все було геть не так. Він любив, коли з ним сперечалися. Любив, коли хтось захищав раціоналістичну точку зору.

— А тоді?..

— А тоді нищив співрозмовника. Його теорії були не просто пилом в очі. Аж ніяк. Він усе продумав. Викладав усе з бездоганною зв’язністю. І не боявся поєднувати інтелект з уявою. Його опис мислення Домодерної Людини був переконливішим за все, що мені траплялося. — Він трохи помовчав. — Не хочу сказати, ніби він не був маніпулятором. Ще й як був.

— Але ж, здається, ви щойно сказали…

— На особистісному рівні. У стосунках він був схильним до маніпуляцій. На інтелектуальному рівні він був чесним, але на особистісному був страшенним маніпулятором. Ось, наприклад, Сільвія…

— Сільвія Д’Аґостіно?

— Дивна дівчина. Віддана Лоуренсові. Була єдиною дитиною в сім’ї. Дуже близькою до батьків, особливо до батька. Вони з батьком обидва були обдарованими поетами. Лоуренс наказав їй влаштувати суперечку з батьками й розірвати з ними всі зв’язки. Вона послухалася. Вона вчинила так, тому що їй наказав Лоуренс, а Лоуренс був великим магом[44], великим провидцем, який от-от і проведе нас у нову Еру Людства. У тому, що вона повністю порвала з рідними, для нього не було жодних переваг. Ані крихти користі. Він учинив так, тому що міг. Він учинив так, щоб завдати болю їй та її батькам. Учинив так, тому що був жорстокий.

— Сільвія Д’Аґостіно була однією зі зниклих, — пригадав я.

— Про це нічого не знаю, — відповів Кеттерлі.

— Не думаю, що його можна називати інтелектуально чесним. Він казав, що бував у інших світах. Казав, буцімто там бували й інші люди. Це ж не зовсім чесно, чи не так?

У моєму голосі, можливо, з’явилась якась зарозуміла нотка — мабуть, її краще було би притлумити, та я завжди любив перемагати в суперечках.

Кеттерлі нахмурився. Здавалося, в ньому відбувається якась боротьба. Він відкрив рота, аби щось сказати, передумав, а тоді все ж таки сказав:

— Ви не дуже мені до вподоби.

Я засміявся й відповів:

— Переживу.

Запала тиша.

— Як гадаєте, чому лабіринт? — запитав я.

— В сенсі?

— Чому, на вашу думку, він описував інший світ — той, до якого буцімто ходив найчастіше, — як лабіринт?

Кеттерлі знизав плечима.

— Мабуть, це образ космічної величі. Символ величі й жаху існування одночасно. Живим не вийде ніхто.

— Гаразд, — сказав я. — Але я досі не розумію, як він переконав вас у його існуванні. Ну, тобто світу-лабіринту.

— Він змушував нас проводити ритуал, який мав привести нас туди. Певні аспекти ритуалу… мабуть, якось впливали на нас. Щось навіювали.

— Ритуал? Справді? Я гадав, що Арн-Сейлз уважав ритуали маячнею. Хіба він не казав чогось такого в «Наполовину видимих дверях»?

— Так. Він стверджував, що особисто зумів досягнути світу-лабіринту, просто скоригувавши спосіб мислення, повернувшись до дитинного стану зачудування, дораціональної свідомості. Він стверджував, що здатен робити це довільно. Не дивно, що більшість із нас, його учнів, не домоглися з цим геть нічого, тож він створив ритуал, який ми мали виконати, щоб досягти лабіринту. Але він чітко дав зрозуміти, що це — поступка нашій нездатності.

— Розумію. Більшість із вас?

— Що?

— Ви сказали, що більшість із вас не могли ввійти до лабіринту без ритуалу. Тобто дехто з вас усе-таки міг?

Коротка пауза.

— Сільвія. Сільвія вважала, що може дістатися туди так само, як Лоуренс. Повертаючись до стану зачудування. Вона, як я вже казав, була дивною дівчиною. Поеткою. Постійно жила у власній голові. Хтозна, що вона нібито бачила.

— А ви коли-небудь бачили його? Лабіринт?

Він замислився.

— Здебільшого до мене приходило те, що можна назвати натяками, — відчуття, ніби я стою у величезному просторі, не просто широкому, а ще й неймовірно високому. І — в цьому непросто зізнатись, але так, одного разу я таки його побачив. Тобто думав, що побачив.

— Який вигляд він мав?

— Дуже схожий на опис Лоуренса. Наче нескінченне переплетіння класичних будівель.

— І що це, на вашу думку, означало? — запитав я.

— Нічого. Я вважаю, що це взагалі нічого не означало.

Нетривале мовчання. А тоді він раптом сказав:

— Хтось знає, що ви тут?

— Прошу? — перепитав я. Запитання видалося дивним.

— Ви сказали, що зв’язок із Лоуренсом Арном-Сейлзом завадив моїй науковій кар’єрі. І все ж ви, науковець, сидите тут і питаєте про все це, знову підіймаєте цю тему. Я просто замислився, чому ви такі необережні. Невже не боїтеся, що це заплямує вашу блискучу кар’єру?

— Не думаю, що когось дратуватиме мій підхід, — сказав я. — Моя книжка про Арна-Сейлза — частина масштабнішого проекту, присвяченого трансгресивному мисленню. І я, здається, вже це пояснював.

— А, розумію, — промовив Кеттерлі. — Отже, ви сказали купі людей, що сьогодні приїдете сюди на зустріч зі мною? Всім своїм друзям.

Я нахмурився.

— Ні, я нікому не казав. Зазвичай я нікому не кажу, що роблю. Але не тому, що…

— Цікаво, — промовив він.

Ми перезирнулися зі свого роду взаємною антипатією. Я вже зібрався підвестися й піти, але тут він раптом сказав:

— Ви дійсно хочете зрозуміти Лоуренса та владу, яку він мав над нами?

— Так, — відповів я. — Звісно.

— Тоді ми маємо провести ритуал.

— Ритуал? — перепитав я.

— Так.

— Той, що…

— Той, що відкриває шлях до лабіринту. Так.

— Що? Зараз? — ця пропозиція мене дещо ошелешила. (Проте я не боявся. Чого там було боятися?) — Ви досі його пам’ятаєте? — запитав я.

— О, так. Як я вже казав, у мене чудова пам’ять.

— Що ж, тоді… Це буде довго? — запитав я. — Мені просто треба…

— Він триває дванадцять хвилин, — сказав Кеттерлі.

— А! Ну, гаразд. Звісно. Чому б ні? — сказав я й підвівся, а тоді додав: — Мені ж не треба приймати якісь препарати? Бо воно якось не…

Він знову вельми зневажливо розсміявся.

— Ви випили чашку кави. Гадаю, цього вистачить.

Він опустив жалюзі на вікнах. Узяв свічку, що стояла в підсвічнику на камінній полиці. Підсвічник був старомодний, латунний, із квадратною основою. Він не надто пасував до решти опорядження в домі — сучасного, мінімалістичного, європейського.

Кеттерлі поставив мене у вітальні обличчям до дверей, що вели до передпокою. Ця зона залишалася вільною від меблів.

Він узяв мою сумку — сумку, де лежали мої щоденники, покажчик і ручки, — а тоді повісив її мені на плече.

— А це навіщо? — насупився я.

— Ваші зошити стануть вам у пригоді, — сказав він. — Ну, коли ви дістанетеся лабіринту.

Дивне в нього почуття гумору.

(Пишучи це, я відчуваю, як мене охоплює якийсь жах. Тепер я знаю, що на мене чекає. У мене тремтить рука, і на якусь мить я вимушено припиняю писати, щоб угамувати її. Але тоді я не відчував нічого, жодного передчуття небезпеки, геть нічого.)

Він запалив свічку й поставив її на підлогу в передпокої, просто за дверима. Підлога в передпокої була така сама, як у вітальні: щільний паркет із дубу. Я помітив пляму на тому місці, де Кеттерлі поставив підсвічник, неначе на паркет раз у раз крапав свічний віск, а всередині темної плями виднівся світліший, незабруднений квадратик, у який ідеально стала основа підсвічника.

— Зосередьтеся на свічці, — промовив Кеттерлі.

Так я і зробив.

Але водночас я думав про той блідий квадратик у темній плямі та про свічник, що пасував до нього. І саме тоді до мене дійшло, що Кеттерлі бреше. Свічка вже багато, багато разів стояла саме на тому місці, а він знов і знов проводив цей ритуал. Він досі вірив. Досі вважав, що може досягти іншого світу.

Я не боявся — просто ні у що не вірив і потішався. А ще почав перебирати в голові запитання, які можна буде поставити йому після ритуалу, щоб викрити його нечесність.

Він вимкнув світло в будинку. Стало темно — тільки на підлозі горіла свічка, та ще крізь жалюзі проникала жовтогаряча імла від ліхтарів надворі.

Кеттерлі став трохи позаду мене й наказав не зводити погляду зі свічки. Тоді почав наспівувати мовою, якої я досі ніколи не чув. Зважаючи на її подібність до валлійської та корнської, я припустив, що це бритська. Гадаю, якби я не встиг розгадати його таємницю раніше, то здогадався б тоді. Він наспівував із упевненістю, з жаром, неначе цілковито вірив у те, що робив.

Я кілька разів почув ім’я «Аддедомар».

— Тепер заплющте очі, — наказав Кеттерлі.

Я так і зробив.

Знову співи. Якийсь час я тримався на втісі від того, що розгадав його таємницю, але відтак почав знуджуватися. Він остаточно забув про мову й неначе видавав якесь тваринне гарчання, що починалося десь у животі, неймовірно глибоко, а тоді ставало дедалі вищим, дикішим, гучнішим, незвичнішим.

Усе змінилося.

Світ неначе просто зупинився. Кеттерлі затих. Берліоз перервався, хор зник.

Мої повіки ще були зімкнуті, проте я здогадувався, що темрява змінилася — посіріла, трохи охолола.

Повітря здавалося холоднішим і значно вологішим, неначе ми занурилися в імлу. Я замислився, чи не розчахнулися десь двері; однак це було безглуздо, бо водночас зник і гамір Лондона.

Був звук безмежної порожнечі, а довкола мене глухо бились об стіни хвилі.

Я розплющив очі.

Довкола мене здіймалися стіни колосальної зали. Наді мною бовваніли статуї мінотаврів, такі масивні, що затемняли простір; їхні величезні роги пронизували порожнечу, а тваринячі морди здавалися похмурими й непроникними.

Я повернувся, геть не вірячи власним очам.

Кеттерлі стояв без піджака. Він почувався як удома. Дивився на мене й усміхався так, ніби я був експериментом, що минув напрочуд добре.

— Вибачте, що досі нічого не казав, — усміхнувся він, але я справді радий вас бачити. Здоровий молодий чоловік це саме те, що мені треба.

— Поверніть усе, як було! — закричав я йому.

Він засміявся.

Він сміявся, сміявся і сміявся без упину.

Частина 6

Хвиля

Я помилявся!

ЧЕТВЕРТИЙ ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ПЕРШОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я сидів схрестивши ноги, поклавши Щоденник на коліна й розклавши перед собою шматки паперу. Трохи відвернувся, аби їх не забруднити, і виблював на Хідник. Мене трусило.

Я взяв собі води, щоб попити, а також ганчірку й ще трохи води, щоб витерти блювотиння.

Я помилявся. Однодумець мені не друг. Ніколи не був моїм другом. Він мій ворог.

Мене досі трусило. Чашка з водою була у мене в руці, та міцно її тримати я не міг.

Колись я знав, що Однодумець — мій ворог. Чи радше знав Метью Роуз Соренсен. Але, забувши про Метью Роуза Соренсена, я забув і про це.

Я забув, зате Однодумець пам'ятав. Тепер я бачив: він побоюється, що я колись згадаю. Він називав мене Піранезі, щоб не звертатися до мене на ім’я Метью Роуз Соренсен. Він випробовував мене, вимовляючи такі слова, як «Баттерсі», і перевіряючи, чи навіють вони мені якісь спогади. Кажучи, що «Баттерсі» — це нісенітниця, я помилявся. Це не була нісенітниця. Це слово мало якесь значення для Метью Роуза Соренсена.

Але чому Однодумець зміг це запам’ятати, а я — ні?

Тому що він не залишався в Будинку, а повертався до Іншого Світу.

Тепер одкровення надходили одне за одним. Моя голова аж здригалася від їхньої ваги. Я схопився обома руками за голову й застогнав.

«Мені не слід затримуватися, — казав Пророк. — Я надто добре знаю, що буває, якщо залишитися тут надовго: амнезія, цілковитий психічний занепад і так далі». Однодумець, як і Пророк, ніколи не зоставався надовго. Ніколи не допускав, щоб наші зустрічі тривали довше ніж годину, а наприкінці йшов геть; і йшов він тоді до Іншого Світу.

Але як зробити так, щоб я більше не забував? Я уявив, як забуваю це, знову стаю другом Однодумцеві й бігаю Будинком, здійснюю заміри, фотографую та збираю дані для нього, тимчасом як він безупинно з мене сміється! Ні-ні-ні-ні-ні-ні-ні-ні-ні-ні! Сама думка про це нестерпна! Я схопився за голову руками, ніби намагався буквально втримати в ній спогади.

Зроблю, як 16: зберу по Вестибюлях мармурові камінці й викладу з них літери. Писатиму метровими літерами! «ПАМ’ЯТАЙ! ОДНОДУМЕЦЬ ТОБІ НЕ ДРУГ! ВІН ОБЛУДОЮ ЗАМАНИВ ДО ЦЬОГО СВІТУ МЕТЬЮ РОУЗА СОРЕНСЕНА ЗАРАДИ ВЛАСНОЇ ВИГОДИ!» Як знадобиться, заповнюватиму величезними письменами все нові й нові Зали!

«…заради власної вигоди…» Так, так! Ось він, ключ. Ось чому він привів сюди Метью Роуза Соренсена. Однодумцеві було треба, щоби хтось (раб!) жив у цих Залах і збирав про них інформацію; він не наважується робити це сам, щоб Будинок часом не змусив його забути.

Я відчув, як у мені зростає несамовитий, палкий гнів.

Чому, чому я розповів йому про Потоп? Якби ж то я дізнався все це, ще не знаючи про Потоп! Тоді міг би зберегти таємницю. Зачекати до четверга й видертися до Високого Місця, вберегтися від Вод і побачити його Кінець. Так! Ось чого я хочу тепер! Можливо, ще не пізно! Я повернуся до Однодумця. Всміхатимуся, виглядатиму так, як завжди, обману його так, як він обманював мене. Скажу, що стосовно Потопу помилився. Ніякого Потопу не буде. Приходь сюди у четвер! Стій просто посередині цих Зал!

Але, звісно, Однодумець сказав, що в четвер його тут не буде. Його ніколи не буває тут по четвергах. Він буде в безпеці, в Іншому Світі. І байдуже! У гніві я стаю винахідливим! Однодумець прийде до мене у вівторок: це наш звичний день для зустрічей. Я схоплю його та зв’яжу рибальськими сітями. Оцими-от руками! Я маю дві рибальські сіті. Вони виготовлені із синтетичного полімеру й дуже міцні. Я прив’яжу його до Статуй у Другій Південно-Західній Залі. Він буде зв’язаний два дні. Мучитиметься, знаючи, що скоро Потоп. Можливо, я даватиму йому води. А може, й ні. Можливо, я казатиму: «Скоро в тебе буде вдосталь Води!». А в четвер він побачить, як крізь Двері линуть Припливи, і кричатиме без упину. А я сміятимуся без упину. Сміятимуся так само довго й голосно, як він сміявся з Метью Роуза Соренсена, коли завів його сюди…

Тут я й утратив себе.

Я втратив себе посеред довгих хворобливих фантазій про помсту. Не думаючи про відпочинок. Не думаючи про їжу. Не думаючи про те, щоб попити води. Минула не одна година — скільки саме, не знаю. Я все валандався, а тим часом у моїй уяві Однодумець знов і знов гинув під час Потопу чи падав із великої Висоти. А я іноді кричав на нього та звинувачував його, а часом залишався холодним і мовчазним, а він благав мене сказати, чому я пішов проти нього, але я не казав. І я завжди міг його врятувати, та ніколи не рятував.

Ці вимрійки мене спустошили. Здається, я б не виснажився більше, навіть якби дійсно вбив когось сто разів поспіль. Стегна боліли, спина боліла, голова боліла. Очі й горло нили від ридань і криків.

Коли настала ніч, я повернувся до Третьої Північної Зали. Повалився на ліжко й заснув.

Мій друг — 16, а не Однодумець

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ДРУГОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я прокинувся сьогодні вранці виснаженим після вчорашнього буйства. Пішов до Дев’ятого Вестибюля зібрати водоростей і мідій для бульйону на сніданок. Я почувався тупим і порожнім, не відчував охоти гніватися далі. Та все ж, попри цю емоційну порожнечу, час від часу з моїх вуст зривався схлип або крик — тихий звук розпачу.

Я не вірив, що кричав сам. Я вважав, що це Метью Роуз Соренсен, який спочиває у непритомному стані десь усередині мене.

Він страждав. Він був наодинці зі своїм ворогом. Це було для нього нестерпно. Можливо, Однодумець кепкував із нього. Метью Роуз Соренсен порвав на шматки історію свого поневолення, яку записав у Щоденнику, і розвіяв клапті у Вісімдесят Восьмій Західній Залі. А тоді Будинок у Милосерді своєму змусив його заснути (це, безумовно, було для нього найкращим) і сховав його всередині мене.

Однак, побачивши своє ім’я, записане камінцями у Двадцять Четвертому Вестибюлі, він незграбно заворушився, і від правди про те, що скоїв Однодумець, стало лише гірше. Я побоювався, що він пробудиться остаточно і його муки почнуться знову.

Я приклав руку до грудей. «Тихо! — сказав я. — Не бійся. Ти в безпеці. Спи далі. Я подбаю про нас обох».

Мені здалося, що Метью Роуз Соренсен заснув ізнову.

Я подумав про всі ті записи в Щоденниках, які перечитував: про Джуссані, Овендена, Д’Аґостіно й бідолашного Джеймса Ріттера. Раніше я гадав, що лишив нотатки, будучи божевільним. Але тепер бачив, що цей висновок хибний. Оті записи взагалі зробив не я: їх лишив він. Ба більше, він зробив ці записи в іншому Світі, де, поза сумнівом, діють інші Правила, Обставини та Умови. Судячи з усього, Метью Роуз Соренсен писав це при своєму розумі. Ні він, ні я ніколи не були божевільними.

До мене прийшло ще одне одкровення: Однодумець, а не 16, хотів, щоб я втратив глузд. Однодумець збрехав, сказавши, що 16 намагається довести мене до божевілля.

Я зварив собі бульйону з водоростей і мідій і випив його. Важливо ж підтримувати сили. А тоді знову взявся за Щоденник. І знову звернуся до послання, яке написала 16 і яке я стер, залишивши тільки частини.

ВАЛЕНТАЙН

КЕТТЕР(ЛІ)

(БЕ)ЗПЕРЕЧНО

ПРИМАНЮВАВ ІНШИХ ПОТЕНЦІЙНИХ ЖЕРТВ, А Я

УЧЕНЬ ОКУЛЬТИСТА ЛОУРЕНСА АРНА-СЕЙ(ЛЗА)

Тепер я бачив, що весь цей уривок присвячено Кеттерлі. Жертви, про яких казала 16, постраждали не від самої 16, а (найпевніше) від Кеттерлі. Він обманом заводив інших до цього Світу? Чи Метью Роуз Соренсен був єдиною жертвою? Слово «потенційний» указувало на те, що 16 уважає мене єдиною.

(ДУМ)АЮ, ВІН ЗНАЄ, ЩО МЕНІ ВДАЛОСЯ

ПРОНИКНУТИ

У

Це також стосувалося Кеттерлі. 16 стверджує, що Кеттерлі знає про її прибуття до цих Зал. (А він знав це, бо я йому розповів. Я подумки прокляв власну дурість.)

То чому 16 прийшла?

Тому що шукала Метью Роуза Соренсена. Тому що хотіла визволити його з рабства Однодумця. Тепер я чітко це розумів. Мій друг — 16, а не Однодумець.

Від цієї думки мені на очі навернулися сльози. Вона мій єдиний друг, а я від неї ховався!

— Я тут! Я тут! — прокричав я в Порожнечу. — Повернися! Я більше не ховатимуся!

Скільки разів я міг би її знайти. Міг би поговорити з нею тієї ночі, коли вона стала на коліна, щоб написати мені в Шостій Північно-Західній Залі. Можна було чекати біля шлейфу її парфумів у Першому Вестибюлі. А може, вона вже облишила мої пошуки! Може, відчула огиду, побачивши, як я ховаюся від неї, як я стер її послання.

Але ні. Вона виклала у Двадцять Четвертому Вестибюлі це послання: «ВИ МЕТЬЮ РОУЗ СОРЕНСЕН?» На розкладання тих камінців у неї пішло багато часу. 16 терпляча, рішуча й винахідлива. 16 досі мене шукає.

А може, вона вже знайшла моє послання для неї з попередженням про Потоп. Може, написала щось у відповідь. Я помив миску й каструлю, в якій зварив суп, привів до ладу свої речі, а тоді вирушив до Шостої Північно-Західної Зали.

Із моїм наближенням граки заметушилися. «Так, так. Теж радий вас бачити, — сказав я їм. — От тільки в мене сьогодні є справи, і я не можу зупинитися для тривалої розмови».

Нового послання від 16 не було. Проте сталося дещо дуже тривожне. Зникло моє послання для неї з попередженням про Потоп. Усі інші наші послання були на місці, а це — ні. Я спантеличено витріщився на порожній Хідник. Що сталося? Я знаю, що багато чого забув; а тепер почав згадувати те, чого не відбувалося? Може, я взагалі ніколи не писав того послання?

Я пройшов із Шостої Північно-Західної Зали до Двадцять Четвертого Вестибюля, де 16 склала послання: «ВИ МЕТЬЮ РОУЗ СОРЕНСЕН?». Камінці, з яких складалися слова, були розкидані по всьому Хіднику. Слова цілковито знищено.

Однодумець. Це зробив Однодумець. Я був цілком у цьому певен.

Я повернувся до Шостої Північно-Західної Зали й ретельно оглянув Хідник. Побачив ледь помітні сліди крейди на місці своєї перестороги. Це послання також стер Однодумець.

Чому?

Камінці він розкидав, щоб я не дізнався про Метью Роуза Соренсена, — це було очевидно. Але навіщо стирати послання до 16? Він сподівався, що вона ненароком забреде до Небезпечного Регіону та її знищить Потоп? Ні. Однодумець не сподівається: він планує й діє. Він хоче, щоб вона втопилася, і спробував про це подбати.

Три місяці тому, коли Однодумець розповів мені про 16, він сказав, буцімто розмовляв із нею; проте коли я запитав його, де відбулася ця розмова, він заплутався й не став мені казати. Так було через те, що розмова відбулася в Іншому Світі, існування якого Однодумець хотів від мене приховати.

Однодумець зв’яжеться з 16 у Іншому Світі й умовить її прийти до цих Зал у Годину Потопу. А може, й уже зробив це. 16 у небезпеці.

Я став на коліна, а тоді швидко й доладно відновив послання, яке стер Однодумець. Якщо 16 прийде до четверга, то побачить послання й дістане попередження про Потоп. І все ж… Від сьогодні до четверга залишається всього п’ять днів. А якщо вона не прийде за цей час? Це видається мені цілком можливим; тепер, коли я знаю, що вона прийшла з іншого місця (іншого Світу), мені видається, що її візити нерегулярні й непередбачувані. Є ризик, що вона його не побачить, тож я відчуваю певну тривогу за неї. Мої думки постійно вертаються до неї та її безпеки, і все ж мені більше не спадає на думку жоден спосіб її захистити.

Приготування до Потопу

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ШОСТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

За винятком Прихованої Людини, всі Мертві стоять на Шляху Великих Вод. У неділю я заходився переносити їх у безпечне місце.

Я взяв ковдру й переклав у неї всі кістки Чоловіка з Коробкою з-під Печива — всі, крім тих, що лежать у коробці з-під печива. Перев’язав ковдру шпагатом із водоростей так, щоб вийшов своєрідний мішок, і переніс його до Другого Вестибюля, а тоді — до Верхніх Зал, скориставшись Сходами. Там дістав усі кістки з ковдри й поклав їх на Постамент Статуї Пастушки з Ягням на Руках. А тоді пішов назад по коробку з-під печива.

Те саме я зробив із Людьми Алькову та Складеною Дитиною: переніс кожного вгору по Сходах (найближчих до їхнього звичного Місця Перебування) і обережно заховав їх у одній із Верхніх Зал. Чоловіка з Риб’ячою Шкірою я виймати не став, а залишив його закутаним у ковдру (у нього стільки крихітних шматочків кістки, що я боюся щось загубити). Так само лишив закутаною в ковдру і Складену Дитину, але швидше через те, що хотів, щоб вона почувалася в безпеці в незнайомому Місці.

На цю роботу в мене пішло майже три дні. Кістки кожного з Мертвих важать від 2,5 до 4,5 кілограма, а висота Сходів становить 25 метрів. І все ж я зауважив, що займатися важкою фізичною працею — це добре: вона відволікає мене від нескінченних нав’язливих думок про кривди, завдані мені Однодумцем, і про свої страхи щодо 16.

Я не забув про пташеня альбатроса (тепер уже дуже великого птаха!). Здійснив низку обчислень, щоб визначити, як потоп уплине на Сорок Третій Вестибюль, і з полегшенням виявив, що там у найгіршому разі буде лише тонкий шар Води. Альбатроси вважають мене своїм другом, але я не був певен, що вони дозволять мені перенести їхнє пташеня вгору по Сходах. А якщо між нами почнеться боротьба, вони, безумовно, переможуть!

Учора був вівторок, день, коли я зазвичай іду на зустріч із Однодумцем. Я не пішов. Цікаво, чи не запідозрив він чогось? А чи просто подумав, що я надто заклопотаний приготуваннями до Потопу?

Статуя Ангела, що зачепився за Трояндовий Кущ (за нею я тримаю свої Щоденники й Покажчик), розташована приблизно за 5 метрів над Підлогою; ймовірно, цієї висоти буде достатньо, щоб уберегти їх від Потопу. Але, позаяк Щоденники й Покажчик майже такі самі дорогі мені, як власне Життя, я поклав їх усі у брунатну шкіряну поштову сумку, загорнув її в товстий пластик і переніс її до Верхніх Зал, а тоді поклав поряд із Чоловіком із Коробкою з-під Печива. Усе рибальське начиння, спальні мішки, горщики й каструлі, миски, ложки та інші свої речі я сховав у Високих Місцях, куди Потоп не дістане. Останнім моїм завданням було прибрати решту пластикових мисок (тих, що в них я збираю Прісну Воду).

Я щойно узяв останні в Чотирнадцятій Південно-Західній Залі й ніс їх назад до Третьої Північної Зали. Дорогою пройшов через Першу Західну Залу. Ця Зала містить Статуї Рогатих Велетів, тих Колосальних Постатей, які виходять, завзято пручаючись і скрививши Обличчя, зі Стін обабіч Східних Дверей.

Я зауважив дещо біля Північно-Східного Кутка Зали й підійшов поглянути. То була торбинка з якоїсь сірої тканини, а поряд із нею лежали два предмети з чорної парусини. Торбинка була приблизно 80 сантиметрів завдовжки, 50 сантиметрів завширшки та 40 сантиметрів завглибшки. Вона мала дві ручки з парусини, також сірі. Я підняв її; вона була дуже важка. Я поклав її назад. Торбинку скріпляли два парусинові ремінці, застебнуті металевими пряжками. Я розстебнув пряжки й відкрив торбинку. Дістав усе, що в ній було. А саме:

♦ Пістолет

♦ складена матерія зі щільного важкого пластику. Це був однозначно найбільший предмет у торбинці; він займав більшу її частину й мав блакитно-чорно-сіре забарвлення

♦ маленька циліндрична ємність із надійною кришкою. В ній містились інші дрібні предмети, призначення яких було неясне

♦ предмет, схожий на шматок великого циліндра, зрізаний під кутом; із нього стирчав жовтий шланг

♦ два чорні пластикові стрижні, що розсувалися приблизно до 2 метрів довжини

♦ 4 чорні лопаті

Повивчавши ці речі хвилину чи дві, я помітив, що лопаті можна прикріпити до кінців чорних стрижнів. Я розгорнув пластик, і він виявився видовженим пласким предметом, загостреним з обох кінців. Це був човен. Зрізаний циліндр виявився міхами або насосом. Якщо накачати Повітря в довгий плаский предмет, він надимається і стає човном приблизно 4 метри завдовжки та 1 метр завширшки.

Я оглянув два предмети з чорної парусини, що лежали поряд із торбинкою. З них звисала низка ремінців. Я дійшов висновку, що вони, швидше за все, належать до човна, але поза тим не зміг установити їхнє призначення.

Чому в Будинку напередодні Потопу раптово з’явився човен? Його мені послав Будинок, щоб мене вберегти? Я замислився над цим припущенням. У минулому були й інші Потопи, та жодного човна не з’являлося; також я, хоч і міг уявити, як Будинок посилає мені човен, не міг уявити жодних обставин, за яких він пошле мені Пістолет. Ні, Пістолет свідчив про власника торбинки: вона належала Однодумцеві.

Я склав човен і охайно запакував усе назад у торбинку. Усе, крім Пістолета. Взяв його й трохи потримав, міркуючи. Можна було взяти його та спуститися Великими Сходами у Першому Вестибюлі до Нижніх Зал. Можна було кинути його у Припливи.

Я повернув Пістолет у торбинку і застібнув її. А тоді повернувся до Третьої Північної Зали.

Хвиля

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ СЬОМОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Сьогодні був день Потопу. Я прокинувся у звичний для себе час. Мої нерви були накручені, а шлунок міцно стиснувся.

День був холодний, і через те, як Повітря торкалося моєї шкіри, я здогадався, що у Вестибюлях уже йде дощ.

Апетиту я не мав, але все-таки розігрів трохи супу і змусив себе його випити. Важливо забезпечувати організм добрим харчуванням. Я вимив каструлю й миску, а тоді заховав останні зі своїх речей за Високими Статуями. Надів на руку годинник. Була за чверть восьма.

Найважливішим моїм завданням було знайти 16 і подбати про її безпеку. Однак як зробити це в найкращий спосіб, я не розумів. Я був певен, що Однодумець поставив пастку на 16. Найпевніше, пообіцяв зустрітися з нею в певній Залі в певний час і розповісти їй, як відшукати Метью Роуза Соренсена. Це означало, що найнадійніший спосіб знайти 16 — пошукати Однодумця, та я не хотів наближатися до нього без крайньої потреби. Я пам’ятав слова Пророка: «Що ближче підходитиме 16, то небезпечнішим ставатиме Кеттерлі».

Я сподівався, що зможу відшукати 16, перш ніж вона добереться до Однодумця.

Я пішов до Першого Вестибюля. Стояв під сірим Дощем і чекав, сподіваючись на її появу. Від дев’ятої до десятої години обшукував суміжні Зали. Нічого. О десятій повернувся до Першого Вестибюля.

О пів на одинадцяту почав ходити між Першим Вестибюлем і Шостою Північно-Західною Залою, крокуючи Шляхом, зазначеним у вказівках 16. Я подолав цей Шлях шість разів, але її не знайшов. Почав надзвичайно тривожитись.

Я повернувся до Першого Вестибюля. Було вже пів на дванадцяту. За дві Зали на Захід і Північ звідси, у Дев’ятому Вестибюлі, перший Приплив уже підіймався Крайніми Східними Сходами. Хідниками в довколишніх Залах уже мчали легкі Хвилі Води.

То було пусте. Я повинен шукати Однодумця. Щойно я ухвалив це рішення, він ураз опинився переді мною. (І чому 16 так не могла?) Однодумець хутко перейшов Перший Вестибюль зі Сходу на Захід, пригнувши голову через Дощ. Одяг у нього разюче відрізнявся від того, що він носив зазвичай: джинси, старий джемпер і кросівки, а поверх джемпера — якісь дивні ремінці. «Рятувальний жилет», — подумав я. (Чи радше подумав Метью Роуз Соренсен у мене в голові.)

Він не бачив мене. Пройшов у Першу Західну Залу. Я тихо пішов за ним і сховався в Ніші біля Дверей.

Однодумець негайно подався до торбинки з надувним човном і почав його розкладати. Я чекав, постійно виглядаючи 16. Однодумець зосередив увагу на чомусь іншому, і, можливо, якби вона ввійшла до Зали, мені ще вистачило б часу її перехопити.

Трохи позаду Однодумця, у Західному Кінці Зали, я бачив блискуче Світло на Хіднику: крізь Північно-Західні Двері проник тонкий шар Води. Я позирнув на годинник. За п’ять Зал на Південь і на Захід звідси, у Двадцять Другому Вестибюлі, вже починався інший Приплив, що мчав угору Сходами.

Однодумець розгорнув свій човен. Прикріпив до нього маленький насос і заходився качати ногою. Човен почав хутко надиматися.

Вода заповнювала Другу та Третю Південно-Західні Зали; я чув глухі удари Хвиль об їхні Стіни.

А тоді до мене дійшло. 16 розумна. Не дурніша за мене, а може, й розумніша. Вона нічого не знає про Потоп, але Однодумцеві не довіряє. Вона чекатиме та спостерігатиме, як і я, сподіваючись, що з’явиться Метью Роуз Соренсен. Раптом я уявив, що ми з 16 ховаємося в Першій Західній Залі й чекаємо на появу одне одного. Я більше не міг собі дозволити сидіти у схованці — вийшов із Ніші й попрямував до Однодумця.

Коли я наблизився, він підвів погляд і набурмосився, не припиняючи надимати човен. Метри за два ліворуч від нього лежала сіра торба, вже порожня, а поряд із нею на Хіднику — сріблястий Пістолет.

— І де тебе носило? — запитав Однодумець невдоволеним і сердитим тоном. — Чому тебе не було у вівторок? Я шукав тебе повсюди. Не пам’ятаю, як ти казав — десять приміщень буде затоплено чи сто. — Тепер він качав насос повільніше; надувний човен майже весь наповнився Повітрям, і стопа наражалася на більший опір. — Мені довелося змінити плани. Той іще клопіт, але маємо те, що маємо. Рафаель іде сюди, і ми, подобається це тобі чи ні, доведемо це до кінця. Тож не дуркуй, гаразд? Бо присягаюся, Піранезі, я вже ситий усіма по горло.

— Я відвідав його в середині листопада, — сказав я. — Це було відразу по четвертій, у холодних блакитних сутінках.

Він припинив качати. Тепер човен був пухкий, із натягнутою, заокругленою шкурою.

— Тепер ми прикріпимо сидіння, — пояснив він. — Оті чорні штуки. Будь ласка, передай мені. — Він показав на дві конструкції, призначення яких я не вгадав. — Коли приміщення затопить, ми з тобою сядемо в цю байдарку. Якщо Рафаель спробує залізти до нас чи вчепитися за неї, бий веслом по руках і голові.

— День видався буремним, — сказав я, — і фари машин були помережані дощем, а хідники — пересипані мокрим чорним листям.

Він вовтузився з клапанами там, де входило Повітря.

— Що таке? — роздратовано запитав він. — Що ти верзеш? Можеш поквапитись і передати мені ті сидіння? Нам треба ворушитися. Вона буде тут із хвилини на хвилину.

— Діставшись його будинку, я почув музику, — сказав я. — Реквієм. І став чекати на відповідь під акомпанемент Берліоза.

— Берліоз? — він відірвався від своєї справи, випростався й уперше поглянув на мене як годиться. Нахмурився. — Я не… Берліоз?

Я сказав:

— Двері відчинилися. «Доктор Кеттерлі?» — промовив я.

Почувши власне ім’я, він заціпенів. Вирячив очі.

— Що ти верзеш? — повторив він охриплим від страху голосом.

— Баттерсі, — промовив я. — Якось ти спитав мене, чи пам’ятаю я Баттерсі. Тепер пам’ятаю.

Бум! … … Бум! … … Приплив із Двадцять Другого Вестибюля посилювався й дедалі сильніше бив по Стінах Другої та Третьої Південно-Західних Зал.

— Ти бачив її послання, — сказав він.

— Так, — підтвердив я.

Тонкий шар Води з Брижами промчав Хідником і торкнувся моїх ніг. За ним умить надійшов ще один.

Раптом він засміявся; звук вийшов дивним: істерика під маскою полегшення.

— Ні, ні! — проказав він. — Мене так просто не здолати. Це не твої слова. Вони належать іншій людині. Насправді ти не пам’ятаєш. Це тебе Рафаель навчила. От справді, Метью, за якого дурня ти мене вважаєш?

Раптом він кинувся праворуч, до Пістолета, що лежав на Хіднику. Але я ретельно обрав собі положення і стояв ближче до Пістолета, ніж Однодумець. Я добряче, різко штурхнув Пістолет ногою. Той проїхав мармуровим Хідником і зупинився біля Північної Стіни приблизно за п’ятнадцять метрів. Повз наші ноги бігли нові Брижі, тепер уже глибші. Вони линули за Пістолетом, неначе ми всі грали у якусь гру, і вони намагалися його спіймати.

— Що?.. Що ти надумав? — спитав Однодумець.

— Де 16? — запитав я.

Він розтулив рота, аби щось сказати, але тієї миті залунав голос.

— Кеттерлі! — прокричав він. Жіночий голос. 16 прийшла!

Зі звучання я здогадався, що вона ховається в одних із Південних Дверей. Однодумець, не звиклий до розкотистого відлуння в Залах, спантеличено роззирнувся довкола.

— Кеттерлі! — крикнула вона ще раз. — Я прийшла по Метью Роуза Соренсена.

Він схопив мене за праве передпліччя і крикнув:

— Він тут! У мене! Прийди й забери його.

Гупання Припливу гучнішало. Від його Сили здригалася вся Зала. Вода вільно лилася крізь усі Південні Двері.

— Обережно! — гукнув я. — Він хоче тобі нашкодити. У нього Пістолет!

Із дверей, що ведуть до Першої Південної Зали, вийшла маленька тоненька постать. Вона була у джинсах і зеленому джемпері. Її темне волосся було зібране у хвіст.

Однодумець прибрав від мене праву руку (хоча продовжив тримати мене лівою). Тоді стиснув правицю в кулак і замахнувся всією рукою й тулубом, щоб ударити мене із силою; проте я хитнувся разом із ним і позбавив його рівноваги. Він мало не впав на Підлогу. Я звільнився від нього й побіг до 16.

На бігу закричав:

— Потоп наближається! Треба лізти вгору!

Не знаю, що вона змогла почути, та наполегливість у моєму голосі вловила. Я схопив її за руку. Ми разом побігли до Східної Стіни.

Перед нами обабіч Східних Дверей стояли Статуї Рогатих Велетів, але вилізти на них ми не могли: їхні тіла виходили зі Стіни за два метри над Підлогою, а нижче у стінах не було за що вчепитися. Поряд із Велетом зліва розташувалася Статуя Батька, що сидів із маленьким Сином на Руках; Батько виймав колючку із Синової Ноги. Я заліз у їхню Нішу, а тоді — на їхній Постамент. Усівся Батькові на коліна і, взявшись за одну з Колон ізбоку, а також спираючись ногами на Руку, Плече й Голову Батька, видерся на трикутний Фронтон, що увінчував Нішу. 16 спробувала вилізти за мною, та вона була нижча за мене і, підозрюю, не звикла видиратися. Вона вилізла Статуї на коліна, та, схоже, не розуміла, що робити далі. Я швидко зліз назад і підсадив її; з моєю допомогою вона вибралася на Фронтон.

Був полудень. У Десятому та Двадцять Четвертому Вестибюлях починались останні два Припливи, що наповнювали довколишню Місцевість буремними, лютими Водами.

За пів метра над Фронтоном знайшовся Глибокий Карниз або Уступ, що тягнувся вздовж усієї Зали. Ми видерлися на похилий Фронтон і підтягнулися на Карниз. Тепер ми перебували на висоті близько семи метрів над Підлогою. 16 поблідла і трусилася (вона явно не надто полюбляла видиратися), проте лице в неї було завзяте, рішуче.

Раптом Повітря роздер різкий тріск — здається, чотири звуки один за одним. На одну страшну мить я вирішив, що Зала обвалюється через Вагу та Вібрацію Вод. Я визирнув у Залу й побачив, що Однодумець іще не сів у свій човен (де він був би в безпеці); натомість він побіг до Північної Стіни, щоб забрати свій Пістолет. Він стріляв у нас.

— Лізь у човен! — гукнув я йому. — Лізь у човен, поки не пізно!

Він знову вистрілив і влучив у Статую над нашими головами. Я відчув гострий біль у чолі. Скрикнув. Підняв долоню. Коли я прибрав її, вона була у крові.

Однодумець побрів крізь рухливі Води до нас — напевно, захотів вистрілити в нас ефективніше.

Я знову крикнув йому — щось на кшталт «Припливи вже майже тут!», — але Води зусібіч потужно ревли, і я сумніваюся, що він мене почув.

Якби в нас не стріляли, ми могли б залишитися на Карнизі. (А потім, якби Води піднялися вище, ніж я очікував, можна було би знову полізти вгору.) Але так уже вийшло, що ми залишилися вразливі, беззахисні.

Приблизно на метр під нами виходили зі Стіни Спина й Передпліччя Рогатого Велета. Між його Спиною та Стіною була Прогалина, така собі мармурова кишенька. Я стрибнув; до неї було приблизно два метри вбік і один метр униз; мені це легко вдалося. Я поглянув на 16. Її очі округлилися від страху. Я простягнув руки. Вона стрибнула. Я її спіймав.

Тепер нас прикривало від Пістолета Однодумця Тіло Велета. Я підтягнувся на його мармуровій Спині, щоб визирнути з-поза його Плеча.

Однодумець уже відвернувся від нас і намагався дістатися човна. Але він надто пізно його покинув. Води доходили йому до колін, а Хвилі наввипередки смикали його. Борсаючись, Однодумець неначе ставав важчим; човен же, навпаки, легшав, вільнішав. Він танцював на Водах, кружляв з однієї Частини Зали до іншої; ось він біля Північної Стіни, а ось уже на пів шляху до Західної. Однодумець постійно змінював напрямок, женучись за ним, але перш ніж устигав зробити кілька виснажливих кроків, човен опинявся в геть іншому місці.

Раптом човен неначе згадав, навіщо його сюди принесли, й вирішив врятувати Однодумця. Повернувся й поплив просто до нього. Однодумець простягнув руки й нахилився вперед, щоб його впіймати. Човен відділяло від його рук заледве пів метра. Здається, на мить Однодумець торкнувся рукою його носа; а тоді човен розвернувся і зник: його понесло до Західного Кінця Зали.

— Лізь! Лізь! — крикнув я. Ловити човен уже було пізно, але я думав, що він може й урятуватись, якщо полізе вгору. Однак він не чув мене через Гуркіт, із яким Води лилися в Залу. Він продовжував відчайдушно, безглуздо борсатися за човном.

У сусідній Залі пролунав Потужний Шум і Потужний Рев; об Північну Стіну з іншого боку всією своєю Вагою вдарила Вода. Бум!!! А тоді я зрадів, що ми злізли до Рогатого Велета. Якби ми досі стояли на Карнизі, нас знесло б зі Стіни. Але Рогатий Велетень міцно нас тримав.

Усі Північні Двері вибухнули потоком Бризок до Стелі. Бризки заблищали на Сонці; в Залу неначе хтось раптом сипнув сотню бочок діамантів.

Великі Хвилі прорвались у Північні Двері. Одна підхопила Однодумця й кинула ним у Південну Стіну. Він врізався у Статуї приблизно за п’ятнадцять метрів від Підлоги. Гадаю, тоді він і загинув.

Хвиля відступила; він зник у ній.

Тим часом маленький надувний човник кружляв на Водах, щезаючи під ними на секунду-дві, та щоразу миттю виринаючи. Якби тільки Однодумець дістався човника, той урятував би його.

Рафаель

ДРУГИЙ ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ СЬОМОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Хвилі бились об Південну Стіну; Зала наповнилася вибухами білих Бризок. Води вкрили Нижній Ярус Статуй; вони були сірі, мов буря, а їхні Глибини — чорні. Кілька разів Хвилі накривали нас із головою, та вже за мить спадали. Ми були мокрі до нитки, ми були задублі, ми були осліплені, ми були оглушені, але завжди рятувалися.

Минав час.

Хвилі опустились, і Води стали спокійними. Вони почали зникати на Сходах і в Нижніх Залах. Над Поверхнею Вод виринули Голови Статуй Нижнього Ярусу.

Весь цей час ми з 16 не розмовляли одне з одним. Ми нічого б і не почули через Ревіння Хвиль, та й однаково зосередилися на тому, щоб урятувати себе й одне одного; ні про що інше не думалося. Тепер же ми повернулися й поглянули одне на одного.

16 мала великі темні очі й загострене, наче в ельфа, обличчя. Вираз у нього був серйозний і сумний. Вона була трохи старша за мене — приблизно сорокарічна, подумав я. Волосся в неї було чорне й мокре.

— Ви Шіст… Ви Рафаель, — промовив я.

— Я Capa Рафаель, — відповіла вона. — А ви Метью Роуз Соренсен.

«А ви Метью Роуз Соренсен». Тепер це було твердження, не запитання. Із цим вона поквапилася. Краще б це лишилося запитанням. А втім, якби вона дійсно вимовила це як запитання, я не знав би, як на нього відповісти.

— Він знав вас? — запитав я.

— Хто знав мене? — сказала вона.

— Метью Роуз Соренсен. Чи знав вас Метью Роуз Соренсен? Тому ви і прийшли сюди?

Вона помовчала, осмислюючи мої слова. А тоді обережно вимовила:

— Ні. Ми з вами ніколи не зустрічалися.

— Тоді чому?

— Я поліціянтка, — сказала вона.

— А… — відповів я.

Ми знову занурилися в тишу. Ми досі були приголомшені тим, що сталося. Перед очима досі стояли Бурхливі Води; у вухах досі відлунювали їхні Звуки; в голові досі крутилася та мить, коли Однодумця вдарило Хвилею об Стіну Статуй. Тієї миті нам не було чого сказати одне одному.

Рафаель переключилася на практичні питання. Оглянула ушкодження в мене на лобі й сказала, що рана не надто глибока. Вона вважала, що мене підбила не куля Однодумця — ймовірніше, зачепив відколотий шматочок мармуру.

Рівень Вод знижувався далі. Коли вони опинилися не вище за Постаменти Нижнього Ярусу Статуй, я замислився, як нам злізти з Рогатого Велета. Ми не могли повернутися тією дорогою, якою прийшли, бо для цього довелося би скочити вгору, на Карниз. І я не думав, що Рафаель на таке здатна. (Ба більше, був не певен, що сам так зможу.)

— Піду принесу щось таке, що допоможе вам злізти, — сказав я їй. — Не тривожтеся. Я повернуся так швидко, як тільки зможу.

Я спустився з Торса Велета й зіскочив. Води діставали мені до стегон. Я прибрів до Третьої Північної Зали й заліз по Статуях туди, де зберігав свої особисті речі. Усе було вогке через Бризки, та ніщо не змокло до нитки. Я дістав рибальські сіті, пляшку Прісної Води та трохи сушених водоростей. (Важливо регулярно зволожувати й живити організм.)

Я повернувся до Першої Західної Зали. Води встигли опуститися ще трохи й доходили мені лише до колін. Я знову виліз на Рогатого Велета. Дав Рафаель води й змусив її з’їсти трохи сушених водоростей (хоча не думаю, що їй засмакувало). Відтак зв’язав рибальські сіті та прикріпив їх до однієї з Рук Велета. Вони звисали, не дістаючи до Хідника приблизно на пів метра. Я показав Рафаель, як злізти за допомогою рибальських сітей.

Ми побрели до Першого Вестибюля й піднялися Великими Сходами так, щоб до нас не дотягнулися Води. Посідали. Від вологи нам до тіл поприлипав одяг. Моє волосся, темне й кучеряве, було повне крапельок, наче Хмара. З кожним порухом я дощив.

Там нас знайшли птахи. Багато різних видів — сріблясті мартини, граки, чорні дрозди та горобці — зібралися на Статуях і Поруччях і зверталися до мене різними голосами.

— Невдовзі вона зникне, — сказав я їм. — Не хвилюйтеся.

— Що? — вражено перепитала Рафаель. — Я не розумію.

— Я розмовляв із птахами, — пояснив я. — Вони стривожені великою кількістю Води, що зібралася повсюди. Я кажу їм, що невдовзі вона зникне.

— А! — сказала вона. — А ви… А ви часто розмовляєте з птахами?

— Так, — відповів я. — Але не треба дивуватися. Ви самі розмовляли з птахами. У Шостій Північно-Західній Залі. Я вас чув.

Тут вона явно здивувалася ще більше й запитала:

— Що я казала?

— Ви казали їм паняти звідти. Ви писали мені послання, а вони заважали, летіли вам у лице й на ваші письмена, намагалися зрозуміти, що ви робите.

Вона ненадовго замислилася і спитала:

— То було послання, яке ви стерли?

— Так.

— Чому?

— Тому що Од… Тому що доктор Кеттерлі сказав мені, буцімто ви мій ворог і, прочитавши те, що ви написали, я збожеволію. Тож я стер послання. Проте мені водночас хотілося його прочитати, тож я не стер його повністю. Я поводився не дуже логічно.

— Він дуже ускладнив вам життя.

— Так. Мабуть.

Запала тиша.

— Ми обоє змокли до нитки й змерзли, — сказала Рафаель. — Може, підемо?

— Підемо куди? — запитав я.

— Додому, — відповіла Рафаель. — Ну, тобто можна піти до мене додому й висушитись. А тоді я відвезу додому вас.

— Я вдома, — сказав я.

Рафаель окинула поглядом похмурі сірі Води, що торкалися Стін, і Статуї, з яких падали краплі. Вона мовчала.

— Зазвичай тут набагато сухіше, — швидко запевнив я на випадок, якщо вона думає, нібито в моєму Домі негостинно й вогко.

Але вона думала про інше.

— Мушу дещо вам сказати, — промовила вона. — Не знаю, чи пам’ятаєте ви це, але у вас є мама й тато. І дві сестри. І друзі. — Уважно подивилася на мене. — Ви пам’ятаєте?

Я хитнув головою.

— Вони вас шукали, — продовжила вона. — Але не знали, де саме шукати. Хвилювалися за вас. Вони… — Вона знову відвела погляд, шукаючи підхожих слів для своєї думки. — Їм боліло, бо вони не знали, де ви, — закінчила вона.

Я замислився.

— Прикро, що мамі, татові, сестрам і друзям Метью Роуза Соренсена болить. Але я справді не розумію, як це стосується мене.

— Ви не вважаєте себе Метью Роузом Соренсеном?

— Ні, — відповів я.

— Але у вас його обличчя, — сказала вона.

— Так.

— І його руки.

— Так.

— А також його ноги та тіло.

— Усе це правда. Але у мене не його розум і не його спогади. Я не хочу сказати, буцімто його тут немає. Він тут, — я торкнувся своїх грудей. — Але, гадаю, він спить. Із ним усе гаразд. За нього не треба хвилюватися.

Вона кивнула. Вона не була такою впертою, як Однодумець: не сперечалася й не суперечила всьому, що я казав. Це мені сподобалося.

— Хто ви? — запитала вона. — Якщо не він.

— Я Любе Дитя Будинку, — відповів я.

— Будинку? Що таке будинок?

Яке дивне запитання! Я розкинув руки, показуючи на Перший Вестибюль, на Зали за межами Першого Вестибюля, на Все.

— Ось Будинок. Погляньте!

— А… Бачу.

Якусь мить ми помовчали.

А тоді Рафаель сказала:

— Мені треба дещо у вас запитати. Ви могли би прийти зі мною до батьків і сестер Метью Роуза Соренсена, щоб вони знову побачили його обличчя? Якби вони дізналися, що він живий, їм дуже полегшало б. Навіть якби вам довелося знову піти — тобто навіть якби вам довелося повернутися сюди, — їм стало б легше. Що думаєте?

— Я не можу так зараз, — сказав я.

— Гаразд.

— Я мушу зважати на потреби Чоловіка з Коробкою з-під Печива. І Складеної Дитини. І Людей Алькову. Подбати про них можу лише я. Вони в незнайомому середовищі й можуть відчувати бентегу. Я мушу повернути їх на призначені їм місця.

— Тут є й інші люди? — здивовано спитала Рафаель.

— Так.

— Скільки?

— Тринадцятеро. Ті, кого я щойно назвав, а також Прихована Людина. Але Прихована Людина мешкає в одній із Верхніх Зал і Потоп її не зачепив, тож пересувати її не було потреби.

— Тринадцятеро людей! — темні очі Рафаель округлилися від крайнього подиву. — Боже мій! Із ними все гаразд?

— Так, — відповів я. — Із ними все добре. Я гарно про них дбаю.

— Але хто вони? Ви можете відвести мене до них? Стенлі Овенден тут? А Сільвія Д’Аґостіно? Мауріціо Джуссані?

— Так, цілком імовірно, що один із них — Стенлі Овенден. Безумовно, Прор… Безумовно, Лоуренс Арн-Сейлз так вважає. Ще хтось може бути Сільвією Д’Аґостіно, а ще хтось — Мауріціо Джуссані. На жаль, я гадки не маю, хто з них хто.

— Що ви маєте на увазі? Вони забули, хто такі? Що вони кажуть?

— Та вони насправді мало що кажуть. Усі вони мертві.

— Мертві!

— Так.

— А! — Рафаель не відразу осмислила почуте, а тоді запитала: — Вони були мертві, коли ви прийшли?

— Я… — Я замовк. Запитання було цікаве. Раніше я про це не замислювався. — Гадаю, що так, — відповів я. — Здається, всі вони вже давно були мертві, але я не можу бути певен, оскільки не пам’ятаю свого прибуття. Прибув Метью Роуз Соренсен, а не я.

— Мабуть, так і є. Але як ви про них дбаєте?

— Я стежу за тим, щоб із ними все було гаразд. Щоб вони були максимально цілі й чисті. Приношу їм їжу, питво, латаття. А ще розмовляю з ними. Хіба у ваших Залах немає власних Мертвих?

— Є. Так.

— Невже ви не ходите до них із приношеннями? Не розмовляєте з ними?

Відповісти на це запитання Рафаель не встигла: мені блиснула інша думка.

— Я сказав, що Мертвих тринадцятеро, але це не так. До їхнього числа приєднався доктор Кеттерлі. Я мушу знайти його тіло та приготувати до спочинку з іншими. — Я плеснув у долоні. — Отож, як бачите, у мене чимало роботи й наразі я не можу залишити ці Зали.

Рафаель повільно кивнула.

— Нічого страшного, — запевнила вона. — Часу вдосталь.

Вона простягнула руку й доволі ніяково — та водночас лагідно — поклала долоню мені на плече.

Я вмить розплакався (і через це страшенно знітився). В грудях залунали глибокі хрипкі схлипи, а з очей бризнули сльози. Думаю, це плакав не я: то Метью Роуз Соренсен плакав моїми очима. Минуло чимало часу, перш ніж плач перейшов у гучну гикавку й судомне ковтання Повітря.

Рафаель досі тримала руку в мене на плечі. Коли я витирав очі й носа тильним боком долоні, вона тактовно відвела погляд.

— Ви повернетеся? — запитав я. — Ви повернетеся, навіть хоч я й не піду з вами зараз?

— Я повернуся завтра, — промовила вона. — Доволі пізно ввечері. Це вам підійде? Як ми знайдемо одне одного?

— Я зачекаю на вас тут, — відповів я. — Байдуже, як пізно буде. Я чекатиму, доки ви не прийдете,

— І ви подумаєте над тим, що я сказала? Про візит до… до батьків і сестер Метью Роуза Соренсена?

— Так, — відповів я. — Подумаю.

Рафаель пішла, зникнувши в Затіненому Місці між двома Мінотаврами в Південно-Східному Кутку Вестибюля.

Мій годинник зупинився, проте я здогадувався, що надворі ранній вечір. Я був сам, виснажений, голодний і мокрий. Я побрів назад до Третьої Північної Зали. Вода досі була завглибшки в пів метра. Я поліз угору й оглянув сухі водорості, якими розпалював багаття. На жаль, Великі Хвилі сильно їх намочили. Розпалити багаття я не міг. І не міг нічого приготувати.

Я взяв свій спальний мішок (також вогкий) і пішов із ним до Першого Вестибюля. Ліг на Суху Високу Сходинку Великих Сходів.

Остання моя думка перед сном була така: «Він мертвий. Мій єдиний друг. Мій єдиний ворог».

Я втішаю доктора Кеттерлі

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я знайшов тіло доктора Кеттерлі в Кутку Сходів у Восьмому Вестибюлі. Його побило об Стіни та Статуї. Його одяг перетворився на лахміття. Я відчепив його від Балюстради, випрямив і розклав кінцівки. Вмостив його нещасну розбиту голову в себе на колінах і взявся її колисати.

— Кінець твоїй красі, — сказав я йому. — Але не тривожся через це. Цей негарний вигляд лише тимчасовий. Не журися. Не бійся. Я покладу тебе там, де риби й птахи приберуть знівечену плоть. Невдовзі її не стане. Тоді ти перетворишся на гарний череп із гарними кістками. Я приведу тебе до ладу, і ти спочинеш у Світлі Сонця й Зірок. Статуї дивитимуться на тебе, благословляючи. Вибач, що сердився на тебе. Прости.

Пістолета я не знайшов — напевно, Приплив забрав його із собою й затягнув углиб, — зате того ж ранку відшукав човен доктора Кеттерлі, що досі стояв на Водах у Першій Західній Залі, де Води тепер було щонайбільше по кісточки. Човен був анітрохи не ушкоджений.

— Якби ж то ти його врятував… — сказав я човну.

Я не почув від нього ніякої відповіді. Він неначе куняв, дрімав, був лише напівживим. Тепер, коли його не могли оживити Бурхливі Води, він уже не був тим бісом, що танцював на Хвилях і спершу дражнив доктора Кеттерлі, а потім його кинув.

Я думав про слова Рафаель щодо мами, тата, сестер і друзів Метью Роуза Соренсена. Можливо, їм варто відправити послання й пояснити, що Метью Роуз Соренсен тепер живе всередині мене, що він непритомний, але в цілковитій безпеці, що я людина сильна, винахідлива й старанно піклуватимуся про нього, так само, як і про всіх інших Мертвих.

Запитаю Рафаель, як їй ця ідея.

Коли в Першому Вестибюлі впали Тіні, Рафаель повернулася

ДРУГИЙ ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Коли в Першому Вестибюлі впали Тіні, Рафаель повернулася. Ми, як і раніше, сіли на Сходинку Великих Сходів. Рафаель мала дрібний блискучий пристрій, схожий на той, що був у Однодумця. Вона торкнулась його, і він випустив промінь біло-жовтого Світла, що осяяв Статуї й наші обличчя.

Я розповів Рафаель про свій план написати мамі, татові, двом сестрам і друзям Метью Роуза Соренсена, та ця ідея їй чомусь не сподобалася.

— Як мені вас звати? — спитала вона.

— Звати? — перепитав я.

— Яким іменем? Якщо ви не Метью Роуз Соренсен, то як мені вас звати?

— А, розумію. Мабуть, мене можна звати Пір… — я зупинився. — Доктор Кеттерлі звав мене Піранезі, — пояснив я. — Він казав, що це ім’я пов’язане з лабіринтами, але я гадаю, що він таким чином кепкував з мене.

— Можливо, — погодилася Рафаель. — Така вже він був людина. — Ненадовго запала тиша, а тоді вона спитала: — Ви хотіли б дізнатися, як я вас знайшла?

— Дуже, — відповів я.

— Є одна жінка. Ви її, мабуть, не пам’ятаєте. Її звали Анґарад Скотт. Вона написала книжку про Лоуренса Арна-Сейлза. Шість років тому ви зв’язалися з нею. Сказали, що також думаєте написати книжку про Арна-Сейлза, і у вас із нею відбулася довга розмова. Більше вона не отримала від вас жодної звістки. У травні цього року вона зателефонувала до лондонського коледжу, де ви працювали, бо хотіла знати, що там із книжкою — чи пишете ви її досі. У коледжі їй сказали, що ви зникли, зникли майже відразу після того, як поговорили з нею. Для місис Скотт це було дуже тривожним сигналом, оскільки вона пам’ятала про людей з оточення Арна-Сейлза, які зникли безвісти. Ви були четвертим, а якщо рахувати Джиммі Ріттера, то п’ятим. Тож вона зв’язалася з нами. Так ми — тобто поліціянти — вперше дізналися про якийсь зв’язок між вами й Арном-Сейлзом. Коли ми поговорили з представниками кола Арна-Сейлза, що залишилися, — Баннерменом, Г’юз, Кеттерлі й самим Арном-Сейлзом, — стало очевидно, що тут щось негаразд. Талі Г’юз постійно плакала й казала, що їй шкода. Арн-Сейлз був у захваті від уваги до себе, а Кеттерлі рота не міг розтулити, щоб не збрехати. — Вона трохи помовчала. — Ви розумієте хоч щось із того, що я кажу?

— Трохи, — сказав я. — Метью Роуз Соренсен писав про всіх цих людей. Я знаю, що вони пов’язані з Прор… з Лоуренсом Арном-Сейлзом. Він сказав вам, де я? Він обіцяв, що скаже.

— Хто?

— Лоуренс Арн-Сейлз.

Рафаель трохи порозмислила над почутим.

— Ви з ним розмовляли? — перепитала вона так, ніби не повірила.

— Так.

— Він сюди приходив?

— Так.

— Коли?

— Близько двох місяців тому.

— І він не запропонував вам допомогти? Не запропонував забрати вас звідси?

— Ні. Але, чесно кажучи, навіть якби запропонував, я не пішов би. Ба більше, я досі не знаю напевне, чи хочу піти.

Із Першої Східної Зали до Першого Вестибюля перелетіла бліда сова. Вона сіла на Статую високо на Південній Стіні, що виблискувала білизною в Напівтемряві. Я бачив сов, вирізьблених у мармурі. Вони є в багатьох Статуях. Але досі жодного разу не бачив живої сови. Я був певен, що її приліт пов’язаний із пришестям Рафаель і відходом доктора Кеттерлі; неначе на зміну началу Смерті прийшло начало Життя. Події, подумав я, прискорюються.

Рафаель сови не зауважила. Вона сказала:

— Ви маєте рацію. Арн-Сейлз одразу сказав нам правду. Сказав, що ви в лабіринті. Але, звісно… Ну, ми подумали, що він просто з нас знущається. Так і було. Він справді просто з нас знущався. Якийсь час мої колеги це терпіли, та врешті махнули на нього рукою. Я ж мала іншу думку. Я подумала: він любить говорити. Хай собі говорить. Рано чи пізно скаже щось корисне.

Вона потицяла у свій маленький блискучий пристрій. Той заговорив пихатим повільним голосом Лоуренса Арна-Сейлза: «Ви вважаєте, нібито мої балачки про інші світи не мають значення. Але це не так. Це найголовніше у справі. Метью Роуз Соренсен спробував увійти до іншого світу. Інакше він не “зник” би, кажучи вашими словами».

Йому відповів голос Рафаель: «Він зник через якісь обставини, які супроводжували цю спробу?»

«Так». Знову Лоуренс Арн-Сейлз.

«Із ним щось сталося під час цього… цього ритуалу, хай що там було? Чому? Де ці ритуали відбуваються?»

«Тобто чи не проводимо ми їх на краю прірви й чи не впав він просто з краю? Ні, нічого такого. До того ж це не конче мав бути ритуал. Сам я ніколи ними не послуговуюся».

«Але нащо йому було таке робити? — запитала Рафаель. — Нащо він проводив ритуал чи що воно було? Ніщо в його писаннях не вказує на те, що він вірив у ваші теорії. Ба навіть навпаки».

«О, віра! — саркастично проказав Арн-Сейлз. — Чому люди завжди думають, буцімто це питання віри? Зовсім ні. Люди можуть “вірити” в що хочуть. Насправді мені байдужісінько».

«Так, але якщо він не вірив, то чому спробував?»

«Тому що мав сяку-таку клепку в голові й визнавав, що я один із видатних умів двадцятого століття, а може, й найвидатніший. І хотів мене зрозуміти. Тож він спробував дістатись іншого світу, не тому, що вважав, ніби той існує: він гадав, що сама спроба допоможе йому дізнатися дещо про моє мислення. Про мене. А тепер ви зробите те саме».

«Я?» — вражено перепитала Рафаель.

«Так. Із тієї ж самої причини, що й Роуз Соренсен. Він хотів зрозуміти, як я мислю. Ви хочете зрозуміти, як мислить він. Скоригуйте своє сприйняття так, як я вам зараз скажу. Виконайте дії, які я вам назву, і тоді дізнаєтеся».

«Що дізнаюся, Лоуренсе?»

«Ви дізнаєтеся, що сталося з Метью Роузом Соренсеном».

«Усе аж так просто?»

«Певна річ. Аж так просто».

Рафаель потицяла у пристрій; голоси затихли.

— Я подумала, що це непогана ідея — зрозуміти, як ви мислили в той час, коли зникли, — промовила вона. — Арн-Сейлз пояснив, що робити, як повернутися до дораціонального способу мислення. Він сказав, що, зробивши це, я побачу безліч шляхів довкола себе, а він підкаже, який обрати. Я гадала, що він має на увазі шляхи в переносному розумінні. Коли виявилося, що ні, це справді вразило.

— Так, — сказав я. — Метью Роуз Соренсен після прибуття був уражений. Вражений і наляканий. А тоді він заснув, і народився я. Згодом я знайшов у своєму Щоденнику записи, що мене налякали. Я подумав, що, напевно, лишив їх, будучи божевільним. Але тепер я розумію, що їх залишив Метью Роуз Соренсен і що він описував інакший Світ.

— Так.

— І в Іншому Світі є багато різного. Тут такі слова, як «Манчестер» і «поліційний відділок», не мають значення. Тому що цього тут не існує. Такі слова, як «річка» й «гора», мають значення, але лише тому, що їх зображають Статуї. Гадаю, вони мають існувати у Старшому Світі. У цьому Світі Статуї зображають те, що існує в Старшому.

— Так, — погодилася Рафаель. — Тут можна побачити лише зображення річки чи гори, але в нашому світі — іншому світі — можна побачити справжню річку й справжню гору.

Це мене роздратувало.

— Не розумію, чому ви кажете, буцімто в цьому Світі можна побачити лише зображення, — дещо різкувато сказав я. — Слово «лише» вказує на відносну нижчість. Ви говорите так, ніби Статуя чомусь гірша за сам предмет. Я вважаю, що це зовсім не так. Я сказав би, що Статуя перевершує сам предмет, оскільки вона бездоганна, вічна й не підвладна розпаду.

— Перепрошую, — сказала Рафаель. — Я не хотіла принизити ваш світ.

Запала тиша.

— Який він, Інший Світ? — запитав я.

Рафаель ніби й не знала, як відповісти на це запитання.

— Там більше людей, — урешті сказала вона.

— Набагато більше? — перепитав я.

— Так.

— Сімдесят набереться? — запитав я, навмисне обираючи велике, доволі малоймовірне число.

— Так, — сказала вона. А тоді всміхнулася.

— Чому ви всміхаєтеся? — запитав я.

— Річ у тому, як ви дивитеся на мене й підіймаєте брову. У цьому погляді, недовірливому й вельми зарозумілому. Ви знаєте, на кого схожі, коли так дивитеся?

— Ні. А на кого?

— Ви схожі на Метью Роуза Соренсена. На ті його фото, які я бачила.

— Звідки ви знаєте, що людей більше, ніж сімдесят? — запитав я. — Рахували їх особисто?

— Ні, але я цілком певна, — відповіла вона. — Цей світ, інший світ, не завжди приємний. У ньому багато смутку. — Трохи помовчала й повторила: — Багато смутку. Не так, як тут. — Вона зітхнула. — Будь ласка, зрозумійте. Повернутися зі мною чи ні, вирішувати вам. Кеттерлі вас обдурив. Він утримував вас тут брехнею й обманом. Я не хочу вас дурити. Ви маєте йти лише за бажання.

— А якщо я залишуся тут, ви прийдете знову до мене? — запитав я.

— Звісно, — відповіла вона.

Інші люди

ЗАПИС ВІД ДВАДЦЯТЬ ДЕВ’ЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Я хотів показати комусь Будинок, відколи себе пам’ятаю. Колись я уявляв Шістнадцяту Людину поряд із собою й гадав, що казатиму їй щось таке:

«А зараз ми вступаємо до Першої Північної Зали. Погляньте на численні прекрасні Статуї. Праворуч ви побачите Статую Старого, що тримає Модель Корабля, ліворуч — Статую Крилатого Коня з Лошам».

Я уявляв наші спільні походи до Затоплених Зал:

«А зараз ми спускаємося крізь оцей Розкол у Долівці; злізаємо з упалої Кам’яної Кладки та вступаємо до Зали внизу. Ставте ноги там, де їх ставлю я, і буде легко зберегти рівновагу. Величезні Статуї, наявні в цих Залах, — надійні місця для сидіння. Погляньте на темні спокійні Води. Тут можна збирати латаття й підносити його Мертвим…»

Сьогодні всі мої вимрійки справдилися. Ми з Шістнадцятою Людиною разом пройшли Будинком, і я багато чого їй показав.

Вона прийшла до Першого Вестибюля рано-вранці.

— Не зробите мені послугу? — запитала вона.

— Звісно, зроблю, — сказав я. — Що завгодно.

— Покажіть мені лабіринт.

— Із радістю. Що хотіли б побачити?

— Не знаю, — відповіла вона. — Усе, що ви захочете мені показати. Усе найгарніше.

Я, звісно, дуже хотів показати їй усе, та це було неможливо. Найперше подумалося про Затоплені Зали, та я пам’ятав, що Рафаель не надто любить видиратися, тож зупинився на Коралових Залах — довгій вервечці Зал, що тягнулася на південь і на захід від Тридцять Восьмої Південної Зали.

Ми пройшли Південними Залами. Рафаель здавалася спокійною та щасливою. (Я також був щасливий.) Рафаель на кожному кроці задоволено й захоплено роззиралася довкола.

Вона сказала:

— Місце просто приголомшливе. Бездоганне. Я трохи бачила його, шукаючи вас, але мені постійно доводилося зупинятися біля дверей, щоб розписати шлях назад до кімнати з мінотаврами. Це почало забирати дуже багато часу й дуже бісити, а я, звісно, не наважувалася зайти надто далеко: раптом припущуся помилки.

— Ви не припустилися б помилки, — запевнив я її. — Ваші вказівки були чудові.

— Як довго ви його вивчали? Тобто шлях крізь лабіринт, — запитала вона.

Я відкрив рота, щоб голосно, хвалькувато заявити, буцімто знав його завжди, буцімто він частина мене, буцімто ми з Будинком нероздільні. Але я, навіть не заговоривши, усвідомив, що це не так. Я згадав, що колись позначав Одвірки крейдою достоту так само, як Рафаель, і згадав, що колись боявся загубитися. Я похитав головою й сказав:

— Не знаю. Не пам’ятаю.

— Фотографувати можна? — вона підняла свій блискучий пристрій. — Чи це не?.. Не знаю… може, це якийсь вияв зневаги?

— Звісно, можна, — відповів я. — Я іноді фотографував для Од… для доктора Кеттерлі.

Але мені було приємно, що вона спершу запитала. Це показувало, що вона бачить Будинок так само, як я, — гідним поваги. (Доктор Кеттерлі так цього й не навчився. Чомусь здавалося, що він на це не здатен.)

У Десятій Південній Залі я відхилився, пішовши до Чотирнадцятої Південно-Західної Зали, щоб показати Рафаель Людей Алькову. Їх (як я вже пояснював) десятеро, а ще з ними скелет мавпи.

Рафаель серйозно оглянула їх. Легко поклала руку на одну з кісток — велику голінкову кістку одного з чоловіків. Цим жестом вона втішала й заспокоювала. «Не бійся. Ти в безпеці. Я тут».

— Ми не знаємо, хто вони, — сказала вона. — Бідолахи.

— Вони Люди Алькову, — сказав я.

— Імовірно, щонайменше одного з них убив Арн-Сейлз. А може, їх усіх.

Ці слова були похмурі. Я не встиг зрозуміти, як до них ставлюся, бо вона повернулася до мене і палко сказала:

— Вибачте. Дуже, дуже прошу, вибачте.

Я був вражений, навіть трохи стривожений. Ніхто й ніколи не був такий добрий до мене, як Рафаель; ніхто не зробив для мене більше. Мені здавалося недоречним, що вона переді мною вибачається.

— Ні… Ні… — промимрив я й підняв руки, обороняючись від її слів.

Але вона продовжила з холодним, сердитим виразом обличчя:

— Його ніколи не покарають за те, що він скоїв із вами. І за те, що скоїв із ними. Я все крутила і крутила це в голові, і я нічого не можу вдіяти. Йому не можна висунути жодного звинувачення. Принаймні без довжелезних пояснень, яким буквально ніхто не повірить, — вона тяжко зітхнула. — Я казала, що цей світ бездоганний. Але це не так. Тут, як і всюди, є злочини.

Мене накрило хвилею смутку й безпорадності. Захотілося сказати, що Арн-Сейлз не вбивав Людей Алькову (хоч я й не мав доказів на користь цього твердження і, ймовірно, щонайменше одного він таки убив). Передусім я хотів, щоб Рафаель відійшла від них: тоді я зміг би думати про них не так, як вона, а так, як завжди думав раніше. Не як про вбитих, а як про добрих, шляхетних, спокійних людей.

Ми пішли далі, часто зупиняючись, аби помилуватись особливо ефектною Статуєю. На серці в нас ізнову полегшало, а діставшись Коралових Зал, ми розвіялися, поглянувши на їхні дива.

Хоча зараз у Коралових Залах сухо, колись вони, вочевидь, були тривалий час затоплені Морською Водою. Там виросли корали, що дивним і несподіваним чином змінили Статуї. Наприклад, можна побачити увінчану коралом Жінку, Руки якої перетворилися на зірки чи квіти. Є Постаті з кораловими рогами, розіп’яті на коралових гілках чи прохромлені кораловими стрілами. Є Лев, що сидить у кораловій клітці, й Чоловік, який тримає Коробочку. Корал так щедро виріс у нього на Лівому Боці, що половина Чоловіка неначе охоплена червоним і рожевим полум’ям, а друга половина — ні.

Надвечір ми повернулися до Першого Вестибюля. Перш ніж ми розійшлися, Рафаель сказала:

— Мені дуже подобається тутешня тиша. Людей немає! — останнє вона вимовила так, ніби це було найбільшою перевагою з усіх.

— А люди у ваших Залах вам не подобаються? — спантеличено запитав я.

— Подобаються, — відповіла вона без особливого ентузіазму. — Здебільшого. Деякі. Я не завжди їх розумію. Вони не завжди розуміють мене.

Коли вона пішла геть, я замислився над її словами. Не уявляю, як це — не хотіти бути з людьми. (Хоча доктор Кеттерлі справді іноді дратував.) Я згадав, як Рафаель міркувала, кого з Людей Алькову було вбито, та як від її простого запитання весь Світ почав видаватися похмурішим і сумнішим.

Можливо, так і буває, коли ти поряд із іншими людьми. Можливо, навіть люди, які вам подобаються та якими ви неймовірно захоплюєтеся, змушують бачити Світ таким, яким його бачити не хочеться. Можливо, це й має на увазі Рафаель.

Дивні почуття

ЗАПИС ВІД ТРИДЦЯТОГО ДНЯ ДЕВ’ЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Одного разу я записав у своєму Щоденнику:

«Я вважаю, що Світ (або, якщо бажаєте, Будинок, позаяк із практичної точки зору ці два поняття ідентичні) бажає собі Мешканця, що стане свідком його Краси та одержувачем його Ласки».

Якщо я піду, то Будинок не матиме Мешканця, а як я витримаю думку про Порожнечу в ньому?

І все ж істина проста: якщо я залишуся в цих Залах, то буду сам. Гадаю, в певному сенсі я буду не самотнішим, аніж раніше. Рафаель пообіцяла мене відвідувати, так само, як раніше відвідував Однодумець. І Рафаель дійсно мій друг, тоді як почуття Однодумця до мене були, м’яко кажучи, суперечливі. Покидаючи мене, Однодумець вертався до власного Світу, але я тоді цього не знав; я гадав, що він просто перебуває в іншій Частині Будинку. Думаючи, що тут є хтось іще, я почувався не таким самотнім. Тепер же, коли Рафаель повертатиметься до Іншого Світу, я знатиму, що сам.

Отже, з цієї причини я вирішив піти з Рафаель.

Я повернув усіх Мертвих на відведені їм місця. Сьогодні я пройшов Залами так само, як проходив уже тисячу разів. Відвідав усі свої найлюбіші Статуї й, дивлячись на кожну, думав: «Можливо, зараз я востаннє дивлюся на твоє Лице. Прощавай! Прощавай!».

Я йду

ЗАПИС ВІД ПЕРШОГО ДНЯ ДЕСЯТОГО МІСЯЦЯ РОКУ, КОЛИ ДО ПІВДЕННО-ЗАХІДНИХ ЗАЛ ПРИБУЛИ АЛЬБАТРОСИ

Цього ранку я взяв маленьку картонну коробочку зі словом «АКВАРІУМ» і зображенням восьминога. В цій коробочці спершу містилися черевики, які мені подарував доктор Кеттерлі. Коли доктор Кеттерлі сказав мені сховатися від 16, я вийняв прикраси з волосся й поклав їх у коробочку. Але тепер, бажаючи мати якомога кращий вигляд у Новому Світі, я дві чи три години повертав на місце всі ті гарні речі, які знайшов чи виготовив: морські мушлі, коралові намистини, перли, крихітні камінці й цікаві риб’ячі кістки.

Коли з’явилася Рафаель, моя приємна зовнішність, схоже, неабияк її вразила.

Я взяв свою поштову сумку з усіма Щоденниками та улюбленими ручками, а тоді ми пішли до двох Мінотаврів у Південно-Східному Кутку. Тіні між ними злегка мерехтіли. У тінях угадувався силует коридора чи проходу з тьмяними стінами, а в кінці — вогні, рухливі кольорові спалахи, які моє око не могло впізнати.

Я ще раз, востаннє, поглянув на Вічний Будинок. Здригнувся. Рафаель узяла мене за руку. А тоді ми разом увійшли в коридор.

Частина 7

Метью Роуз Соренсен

Валентайн Кеттерлі зник

ЗАПИС ВІД 26 ЛИСТОПАДА 2018 РОКУ

Валентайн Кеттерлі, психолог і антрополог, зник. В ході розслідування поліція виявила, що перед своїм зникненням він здійснив низку незвичайних покупок: купив пістолет, надувну байдарку та рятувальний жилет. Усі його друзі погоджуються з тим, що це для нього геть не характерно: досі він ніколи не виказував схильності до дозвілля на воді.

Жодного з цих предметів не було знайдено в його будинку чи кабінеті.

Поліція вважає, що він міг відплисти на надувній байдарці до якогось віддаленого місця, а відтак укоротити собі віку, застрелившись із пістолета; однак один офіцер, Джеймі Ескілл, має іншу думку. Він уважає, що раптове й несподіване зникнення доктора Кеттерлі має бути якимось чином пов’язане з раптовим і несподіваним зникненням Метью Роуза Соренсена. Ескілл припускає, що Кеттерлі ув’язнив десь Роуза Соренсена, так само як колишній науковий керівник і тьютор Кеттерлі, Лоуренс Арн-Сейлз, багато років тому ув’язнив Джеймса Ріттера. На думку Ескілла, мотиви в Кеттерлі були такі самі: підробити докази на користь теорії інших світів Арна-Сейлза. Кеттерлі стривожився, коли поліція виявила зв’язок між ним і Роузом Соренсеном. Зіткнувшись із перспективою викриття своїх злочинів, Кеттерлі відпустив Роуза Соренсена, а тоді вкоротив собі віку.

Припущення Ескілла має одну перевагу: воно пояснює, чому Метью Роуз Соренсен знайшовся тоді ж (чи, може, з різницею в один-два дні), коли зник Кеттерлі. Інакше це дивний збіг. Проти гіпотези свідчить те, що ні Арн-Сейлз, ні Кеттерлі ніколи не користувалися цими зникненнями як доказами на користь будь-чого. Ба більше, Кеттерлі багато років гучно засуджував Арна-Сейлза.

Ескілла це не бентежило, і він двічі допитав мене. Це молода людина з приємним, добродушним, розумним обличчям і пишними дрібними каштановими кучерями. Носить синій костюм і сіру сорочку, говорить із йоркширським акцентом.

— Ви знали Валентайна Кеттерлі? — питає він.

— Так, — кажу я. — Відвідував його в середині листопада 2012 року.

Ця відповідь його, схоже, задовольняє.

— Незадовго до вашого зникнення, — зауважує він.

— Так, — підтверджую я.

— І де ви були? — питає він. — Коли зникли.

— Я перебував у будинку з багатьма кімнатами. Будинком прокочується море. Іноді воно накривало мене з головою, та я завжди рятувався.

Ескілл зупиняється й супиться.

— Це не… Ви не… — починає він. Замислюється на мить. — Я хочу сказати, що ви були не зовсім здорові. Нервовий зрив чи щось таке. Принаймні мені так казали. Ви лікуєтеся?

— Рідні влаштували мені візити до психотерапевта. Проти цього я заперечень не маю. Проте від ліків я відмовився, і досі ніхто не наполягав, щоби я приймав їх.

— Що ж, сподіваюся, вам стане краще, — добродушно каже він.

— Дякую.

— Я хочу розібратись ось із чим, — каже він. — Чи доктор Кеттерлі умовляв вас кудись із ним піти? Він вас тримав десь проти вашої волі? Чи мали ви змогу вільно приходити та йти?

— Так. Я був вільний. Приходив і йшов геть. На одному місці не лишався. Я сходив сотні, а може, й тисячі кілометрів.

— А… Ну, гаразд. А доктор Кеттерлі був поруч із вами, коли ви ходили?

— Ні.

— З вами хтось був?

— Ні. Я був геть сам.

— А. Ну, ясно.

Джеймі Ескілл дещо засмучений. Я, в певному сенсі, теж: засмутився через те, що засмутив його.

— Що ж, — каже він. — Не хочу забирати у вас надто багато часу. Я знаю, що ви вже говорили з сержанткою кримінальної поліції Рафаель.

— Так.

— Вона чудова, правда? Тобто Рафаель.

— Так.

— Я не здивований, що вона вас відшукала. Ну, тобто якщо вже комусь випало вас знайти, то, звісно, їй, — він ненадовго замовкає. — Так, вона може бути трохи… Тобто вона не дуже… — Він ворушить пальцями в повітрі, неначе хапаючи невловимі слова. — Тобто з нею не найлегше працювати. А тайм-менеджмент? Однозначно не її коник. Але, чесно кажучи, ми всі дуже високої думки про неї.

— Бути дуже високої думки про Рафаель — це правильно, — кажу я йому. — Вона надзвичайна людина.

— Точно. Вам розповідали про Пінні Віллера?

— Ні, — кажу я. — Хто чи що таке Пінні Віллер?

— Хлопець із якогось міста в Мідлендзі, де Рафаель починала свою кар’єру. У нього все було догори дриґом, вічно якісь проблеми, рано чи пізно таким людям доводиться близько знайомитися з нами.

— Недобре.

— Так, недобре. Так от, якось його щось роздраконило, й він заліз у соборну вежу. Вибрався на якусь галерею й почав голосно лаяти людей у соборі. Він завжди тягав із собою кілька тюків старих брудних газет, тож почав їх підпалювати й кидати в людей.

— Який жах.

— Отож. Страшне, га? Коли ми, тобто поліція, туди дісталися, був вечір: довкола напівтемно, тільки підпалені аркуші газет літають, а люди сновигають повсюди з вогнегасниками й відрами піску. Рафаель і ще один хлопець спробували дістатися до Пінні Віллера, та коли вони піднімалися сходами — а там було дуже тісно, мало простору, — Пінні скинув ще купу підпалених газет, і частина з них обліпила обличчя напарнику Рафаель. Тож йому довелося відступити.

— Але Рафаель не відступила, — дуже впевнено кажу я.

— Ні, не відступила. За правилами ж, мабуть, мусила, але не відступила. Коли вона дісталася галереї, в неї палало волосся. Але ж це Рафаель, самі розумієте. Сумніваюся, що вона це взагалі помітила. Людям унизу довелося кричати їй, щоб вона загасила вогонь. Вона сіла поряд із Пінні Віллером і вмовила його не жбурляти підпалені газети, а потім — спуститися. Доволі сміливо, еге ж?

— Сміливіше, ніж ви думаєте. Вона не любить висоти.

— Не любить?

— Їй на висоті недобре.

— Таке її не зупиняє, — каже він.

— Ні.

— Дякувати Богові, що їй з вами все було простіше. Ну, тобто не довелося йти крізь вогонь абощо. Вона просто побувала на морі. Принаймні я таке чув — буцімто вона знайшла вас біля моря.

— Так. Я був поряд із морем.

— Багато зниклих людей знаходять десь біля моря, — задумливо каже він. — Гадаю, в ньому і справа. Воно заспокоює.

— Мене вже точно заспокоювало, — кажу я.

Він бадьоро всміхається мені й каже:

— Чудово.

Метью Роуз Соренсен знайшовся

ЗАПИС ВІД 27 ЛИСТОПАДА 2018 РОКУ

Мати, батько, сестри та друзі Метью Роуза Соренсена питають мене, де я був.

Я кажу їм те саме, що й Джеймі Ескіллу: що перебував у будинку з багатьма кімнатами; будинком прокочується море, й іноді воно накривало мене, та я завжди рятувався.

Мати, батько, сестри та друзі Метью Роуза Соренсена кажуть одне одному, що це — опис нервового зриву зсередини; це пояснення здається їм раціональним, можливо, навіть заспокійливим. Вони повернули собі Метью Роуза Соренсена — чи принаймні так думають. Чоловік із його обличчям, голосом, жестами ходить світом, і цього їм достатньо.

Я більше не схожий на Піранезі. У моєму волоссі немає коралових намистин чи риб’ячих кісток. Моє волосся чисте, підстрижене й укладене. Я гладенько поголений. Ношу одяг, принесений зі сховища, куди його відправили сестри Метью Роуза Соренсена. Роуз Соренсен мав багато одягу, напрочуд доглянутого. У нього понад десяток костюмів (це дивно, позаяк доходи в нього були невеликі). Любов до одягу також була властива Піранезі. Той часто писав про одяг доктора Кеттерлі у щоденнику й скаржився на контраст зі своїм лахміттям. Гадаю, цим я відрізняюся від них обох — від Метью Роуза Соренсена й Піранезі: розумію, що мене одяг не надто цікавить.

Мені привезли зі сховища й багато чого іншого, найважливіше ж — пропалі щоденники Метью Роуза Соренсена. Вони охоплюють період із червня 2000 року (коли він був студентом) до грудня 2011 року. Що ж до решти його майна, то я збираюся позбутися більшої його частини. Для Піранезі нестерпно володіти такою силою речей. Він постійно повторює: «Мені це не потрібно!»

Піранезі завжди зі мною, проте від Роуза Соренсена в мене є лише натяки й тіні. Я складаю його докупи з предметів, які він лишив по собі, з того, що кажуть про нього інші люди, та ще, звісно, з його щоденників. Без отих щоденників я був би геть безпорадний.

Я пам’ятаю, як влаштований цей світ, — більш-менш. Пам’ятаю, що таке Манчестер, хто такі поліціянти, як користуватися смартфоном. Можу користатися грішми, хоча цей процес досі видається мені дивним і штучним. Піранезі має сильну антипатію до грошей. Піранезі хоче сказати: «Але ж мені потрібне те, що є у вас, то чому б вам не віддати це мені? А потім, коли в мене буде щось, потрібне вам, я просто віддам його вам. Така система простіша й набагато краща!».

Але я не Піранезі (чи принаймні не лише він) і усвідомлюю, що це, певно, сприймуть не надто добре.

Я вирішив написати книжку про Лоуренса Арна-Сейлза. Це хотів зробити Метью Роуз Соренсен, і це хочу зробити я. Зрештою, хто знає роботу Арна-Сейлза краще за мене?

Рафаель показала мені, чого Лоуренс Арн-Сейлз навчив її: як знайти шлях до лабіринту та як знайти вихід із нього. Я можу приходити й повертатися коли заманеться. Минулого тижня поїхав потягом до Манчестера. Сів на автобус до Майлз-Плеттінґа[45]. Пройшов безрадісним осіннім ландшафтом до квартири у висотці. Двері відкрив худий, замучений чоловік, від якого сильно відгонило цигарками.

— Ви Джеймс Ріттер? — запитав я.

Він відповів ствердно.

— Я прийшов, аби повернути вас, — сказав я.

Я провів його тінистим коридором, і коли довкола нас виросли шляхетні мінотаври першого вестибюля, він заплакав — не від страху, а від щастя. Негайно сів під великими, широкими мармуровими сходами, де колись спав. Заплющив очі й прислухався до припливів. Коли настав час іти, він благав мене дозволити йому залишитись, але я відмовився.

— Ви не вмієте добувати їжу, — сказав я йому. — Так і не навчилися. Ви тут загинете, якщо я вас не годуватиму, а взяти на себе таку відповідальність я не можу. Проте я приводитиму вас сюди знову, коли забажаєте. А якщо я вирішу повернутися назавжди, то обіцяю, що візьму вас із собою.

Тіло Валентайна Кеттерлі, чаклуна та науковця

ЗАПИС ВІД 28 ЛИСТОПАДА 2018 РОКУ

Тіло Валентайна Кеттерлі, чаклуна та науковця, омивають припливи. Я розмістив його в одній із нижчих зал, до якої можна ввійти через восьмий вестибюль, і прип’яв його до статуї напівлежачого чоловіка. Очі у статуї заплющені; можливо, чоловік спить; його кінцівки оплели товсті змії.

Тіло покладено в торбу з пластикової сітки. Отвори в сітці достатньо широкі, щоб риби могли просунути туди рота, а птахи — дзьоба, і достатньо дрібні, щоб не загубилася жодна маленька кісточка.

За моїми оцінками, за шість місяців кістки стануть білими й чистими. Я зберу їх і віднесу до порожньої ніші у третій північно-західній залі. Покладу Валентайна Кеттерлі біля чоловіка з коробкою з-під печива. Посередині розміщу довгі кістки, перев’язані шпагатом. Праворуч поставлю череп. Ліворуч покладу коробку з усіма дрібними кістками.

Доктор Валентайн Кеттерлі спочиватиме зі своїми колегами — Стенлі Овенденом, Мауріціо Джуссані та Сільвією Д’Аґостіно.

І знову статуї

ЗАПИС ВІД 29 ЛИСТОПАДА 2018 РОКУ

Піранезі жив поміж статуй, безмовних постатей, які приносили йому втіху й просвітлення.

Я гадав, що в цьому новому (старому) світі статуї не матимуть значущості. Навіть не уявляв, що вони допомагатимуть мені й надалі. Проте я помилявся. Зіткнувшись із людиною чи ситуацією, якої не розумію, я досі машинально шукаю статую, що просвітить мене[46].

Я думаю про доктора Кеттерлі, й у мене в голові виринає образ. Спогад про статую з дев’ятнадцятої північно-західної зали. Це статуя чоловіка, що стоїть коліньми на постаменті; поряд лежить меч із клинком, розламаним нап’ятеро. Довкола — інші уламки, залишки сфери. Чоловік розбив своїм мечем сферу, бо хотів її зрозуміти, але, виявляється, знищив і сферу, й меч[47]. Це його спантеличує, та він не бажає змиритися з тим, що сфера розбита й нічого не вартує. Він підібрав деякі частинки й уважно дивиться на них, сподіваючись, що вони врешті дадуть йому нові знання.

Я думаю про Лоуренса Арна-Сейлза, й у мене в голові виринає образ. Спогад про статую, що стоїть у верхньому вестибюлі обличчям до верхівки сходів (тих, що здіймаються з тридцять другого вестибюля). Це статуя папи-єретика на престолі. Він гладкий, розпухлий. Хитається на троні безформною масою[48]. Трон величний, але мало не розколюється надвоє під цією вагою. Папа знає, що огидний, але видно, що ця думка його тішить. Він насолоджується тим, що чимось шокує. На його обличчі сміх змішаний із торжеством. «Погляньте на мене, — неначе каже він. — Погляньте на мене!»

Я думаю про Рафаель, і в мене в голові виринає образ — ні, два образи.

В уяві Піранезі її зображає статуя в сорок четвертій західній залі. То статуя королеви на колісниці, оборонниці свого народу. Вона — сама доброта, сама лагідність, сама мудрість, саме материнство[49]. Піранезі бачить Рафаель такою, бо Рафаель його врятувала.

Однак я обираю іншу статую. В моїй уяві Рафаель — статуя в передпокої, що між сорок п’ятою та шістдесят другою північними залами. Це постать, що йде вперед, тримаючи ліхтар. Чітко визначити стать цієї постаті важко: зовнішність у неї андрогінна. З того, як вона (чи він) тримає ліхтар наввисячки й дивиться на те, що чекає попереду, можна здогадатися, що її оточує величезна пітьма; передусім я здогадуюся, що вона сама[50] — може, з власного вибору, а може, через те, що всім іншим забракло відваги піти за нею в темряву.

У цьому світі мільярди людей, але Рафаель я знаю найкраще й люблю найбільше. Тепер я набагато краще — краще, ніж міг би зрозуміти Піранезі, — розумію, яку велику справу вона зробила, прийшовши мене шукати, розумію її відвагу.

Я знаю, що вона часто вертається до лабіринту. Іноді ми йдемо разом, іноді вона йде сама. Її сильно приваблюють тиша й самотність. Серед них вона сподівається знайти те, чого потребує.

Це мене бентежить.

— Не зникай, — строго кажу я їй. — Не зникай.

Рафаель робить тужливо-веселе обличчя.

— Я не зникну, — обіцяє вона.

— Ми не можемо вічно рятувати одне одного, — кажу я. — Це просто смішно.

Вона всміхається. В цій усмішці відчувається трохи смутку. Проте вона досі користується тими парфумами (найперше, що я про неї дізнався), і вони досі навівають мені думку про Сонячне Світло й Щастя.

У моїй голові всі припливи

ЗАПИС ВІД ЗО ЛИСТОПАДА 2018 РОКУ

У моїй голові всі припливи, їхня пора, їхній початок і кінець. У моїй голові всі зали, їхня нескінченна вервечка, заплутані шляхи. Коли цей світ стає для мене нестерпним, коли мені набридають гамір, бруд і люди, я заплющую очі й називаю самому собі певний вестибюль, а тоді залу. Уявляю, ніби йду з вестибюля до зали. Точно зауважую двері, крізь які маю пройти, повороти праворуч і ліворуч, які треба зробити, статуї на стінах, які маю проминути.

Учора мені наснилося, ніби я стою в п’ятій північній залі навпроти статуї горили. Горила зійшла з постаменту й пішла до мене — поволі, спираючись руками на підлогу. У місячному сяйві вона здавалася сіро-білою. Я обвив руками її величезну шию та сказав, що дуже радий повернутися додому.

Прокинувшись, я подумав: «Я не вдома. Я тут».

Почало сніжити

ЗАПИС ВІД 1 ГРУДНЯ 2018 РОКУ

Сьогодні по обіді я пройшов містом, прямуючи до кав’ярні, де мав зустрітися з Рафаель. Надворі було близько пів на третю; день минав майже без світла.

Почало сніжити. Низькі хмари висіли над містом сірою стелею; сніг приглушив шум автівок так, що той став майже ритмічним — невпинним шиканням, схожим на звук прибою, що нескінченно б’ється об мармурові стіни.

Я заплющив очі. Відчув спокій.

Парк. Я зайшов до нього й покрокував алеєю повз високі старезні дерева й широкі тьмяні прогалини, порослі травою. Блідий сніг сіявся крізь голі зимові гілки. Між деревами іскрилося світло автівок на далекій дорозі: червоне, жовте, біле. Було дуже тихо. Хоча сутінки ще не прийшли, злегка світилися вуличні ліхтарі.

Стежкою ходили люди. Повз мене пройшов старий чоловік. Він здавався сумним і втомленим. Полопані вени на щоках, їжакувата сива борода. Коли він примружився на сніг, що падав, я усвідомив, що знаю цього чоловіка. Його зображено на північній стіні сорок восьмої західної зали. Там він у образі короля, що в одній руці тримає маленьку модель обнесеного стінами міста, а другу підніс у благословенні. Мені захотілося ухопити його й вигукнути: «В іншому світі ви король, шляхетний і добрий! Я бачив!». Але я надто довго вагався, і він зник у натовпі.

Мене проминула жінка з двома дітьми. Одне з дітей тримало в руках дерев’яну блокфлейту. Їх я також знав. Їх зображено у двадцять сьомій південній залі: статуя двох дітей, що сміються; одне з них тримає флейту.

Я вийшов із парку. Довкола мене виросли міські вулиці. Я побачив готель і його подвір’я з металевими столиками й стільцями для посиденьок за кращої погоди. Сьогодні вони стояли засипані снігом і забуті. Через подвір’я простяглася дротяна сітка. З неї звисали паперові ліхтарики — яскраво-помаранчеві кулі, що літали та тремтіли на сніжному вітерці; сірі, як море, хмари, мчали небом, а на їхньому тлі дрижали помаранчеві ліхтарики.

Краса Будинку безмірна; Добрість його нескінченна[51].

Про авторку

Сюзанна Кларк — авторка роману «Джонатан Стрейндж і м-р Норрелл» та збірки «Леді з Ґрейс-Адью та інші історії». Мешкає в Дербіширі.

Примітки

Це все є у Платона, все у Платона; леле, чому лише їх навчають у тих школах?!

К. С. Льюїс. Хроніки Нарнії. Остання битва (1956)

2005 року, завершивши промотур, присвячений виходу «Джонатана Стрейнджа і м-ра Норрелла», Сюзанна Кларк злягла з хворобою, якої так і не вдалося достеменно визначити (діагностували то хворобу Лайма, то вірус Епштейна-Барр, то синдром хронічної втоми). Симптомами були виснаження, мігрені, туманність свідомості, світлочутливість, нудота; наслідками — депресія, соціальна тривожність і агорафобія.

Тепер Кларк принаймні може про це жартувати: «Мені вже кілька разів на це вказували — на те, що я написала довгу книжку, де фігурує хвороба з дев’ятнадцятого століття [про хронічну втому леді Поул, причиною якої була ельфійська магія], а тоді хвороба з дев’ятнадцятого століття з’явилася в мене. Або що я написала довгу книжку, в якій фігурують такі чари, а тоді сама опинилася під владою цих дивних чарів. Саме так воно і є. Аж ніяк не варто дратувати фейрі чи писати про них: їм це не надто подобається».

Задуманий і розпочатий роман — продовження «Стрейнджа і Норрелла» — було закинуто: на додачу до того, що книжка про вікторіанську епоху вимагала роботи із джерелами, Кларк виявила, що через хворобу стала нездатна ухвалювати рішення: «Я не могла обирати як між різними версіями одного речення, так і між різними напрямками розвитку сюжету». І незавершений роман, за словами письменниці, почав скидатися на розрослий кущ або густий ліс.

«Тривалий час я злилася на цю несправедливість — на свою хворобу, злилася через те, як багато в мене було відібрано. А в мене було відібрано чимало. Але тепер я намагаюся сприймати це так: у мене ж досі чимало залишається… Досі є вся історія, вся література, вся духовність, уся математика, все мистецтво, вся наука». 2013 року Кларк приїхала на зйомки телесеріалу за своїм романом і була ошелешена тим, що всі ставляться до неї як до авторки. «Я вже остаточно звикла вважати себе калікою, недужою жінкою середнього віку. Те, що там мене не бачили такою, просто вражало».

Хвороба дещо відступила, і Кларк вирішила написати книжку, в якій не буде кількасот персонажів і яка не вимагатиме додаткових досліджень. «Я відчувала вагу тих років, коли нічого не писала, і всіх історій, яких не розповіла». Вона повернулася до давнього задуму, що виник ще у 1980-і роки, коли вона відвідувала літературні курси із творчості Борхеса. Особливо її вразило оповідання «Дім Астеріона» (1947) зі збірки «Алеф» — розповідь про Мінотавра з погляду самого чудовиська, для якого і він сам, і його світ цілком нормальні та звичні.

Борхесівський лабіринт з’єднався у свідомості Кларк з образами із книжки Клайва Стейплза Льюїса «Небіж чаклуна» (1955): недарма з неї взято епіграф до роману. Пошук паралелей ми залишаємо читачам; зауважимо тільки, що один з героїв «Піранезі» — майже повний тезка льюїсівського мага і в певному розумінні його одноліток: він з’явився на світ того ж року, що й казка.

У есе «Уявлені світи» (2009) Сюзанна Кларк розповіла про свою любов до «Хронік Нарнії»:

«Усі книжки є дверима; а деякі з них є шафами. В Оксфорді середини XX століття К. С. Льюїс провів нас крізь шафу до Нарнії; у “Гобіті” й “Володарі перснів” його друг Дж. Р. Р. Толкін подарував нам Середзем’я, яке стало взірцем для інших світів. Льюїс створив Нарнію, поєднавши скандинавський пейзаж, істот із грецької міфології й Белфаст свого дитинства. Хай що там казатимуть його критики, це місце потужних фізичних насолод і страждань — там є танці, бенкети й вакхічні гуляння, — проте в Нарнії я мокла до нитки, мерзла й почувалася нещасною більше, ніж у Середзем’ї.

Пуристи від фентезі дуже переймаються внутрішньою узгодженістю інших світів[52]: схвалюють те, як обережно Толкін послуговувався германськими культурами й мовами, проте обурюються, що Льюїс дозволив нарнійським бобрам і фавнам мати книжки та швейні машинки. Це не стосується суті. Ці речі символізують домашній затишок, тепло, безпеку, добро. В уявних світах ми зустрічаємось із власними страхами, радощами й потребами, перетвореними на реальних істот, предмети й пейзажі. Ми торкаємося символів і йдемо з ними на герць. Через це уявні світи часто видаються більш повноцінними, ніж наш. Виникає це дивне відчуття упізнавання: так, саме таким має бути світ. Скільком дітям видавалося, що в душі вони більше нарнійці, ніж шотландці, англійці чи каліфорнійці?»

(Далі Кларк назвала серед улюблених авторів, окрім Льюїса, Толкіна, Філіпа Пулмана, Террі Пратчетта й Урсулу К. Ле Ґуїн.)

У романі Сюзанни Кларк можна виявити алюзії (лишаємо осторонь запитання про те, наскільки свідомі) на «Ґорменґаст» Мервіна Піка, «Ствердження» Крістофера Пріста, «Міст» Ієна Бенкса, «Острів напередодні» Умберто Еко, «Дім листя» Марка Данилевського. А головний герой роману отримав своє назвисько на честь італійського художника-графіка Джованні Баттісти Піранезі (1720–1778), який провів більшу частину життя, вивчаючи й замальовуючи римські будівлі, пам’ятки та руїни (цикли «Краєвиди Риму», «Римські старожитності»). На деяких гравюрах, як-от на «Аппієвій дорозі», фантазія художника нагромадила фантастичні статуї. Проте найславетніше творіння Піранезі — цикл «Уявні в’язниці»: його величезні, майже гротескові склепінчасті будівлі з нескінченними сходами й переходами вплинули на мистецтво романтиків і сюрреалістів. За легендою, ці образи Піранезі побачив у маренні, під час нападу малярійної лихоманки. У романі сказано, що ім’я Піранезі «пов’язане з лабіринтами»; заміна «в’язниць» на «лабіринти» в мовленні героя не випадкова, хоча творіння італійського гравера, звісно, подібні до лабіринтів. Однак у романі Кларк і приміщення Будинку, і розташовані в ньому Статуї не списані з гравюр Піранезі: письменниця спиралася лише на свої спогади про них.

Найперша сцена роману, в якій Піранезі видирається вгору стіною, можливо, виросла з опису гравюри з циклу «В’язниці», який створив Томас де Квінсі у книжці «Сповідь англійського пожирача опіуму» (1822): «Пробираючись уздовж стін, ви бачили сходи; а на них навпомацки ліз угору сам Піранезі». Де Квінсі з пам’яті передає те, що йому розповідав Семюел Тейлор Колрідж, тому не дивно, що жодній реальній гравюрі цей пасаж не відповідає.

Кларк давно любить роботи Піранезі й була б не проти прогулятися всередині них; не дивно, що художник згадується і в інших її книжках. У «Стрейнджі й Норреллі» гравюри, що зображають світ по той бік дзеркал, описано так:

«…Там були величезні коридори, збудовані радше з тіней, аніж із будь-чого іншого. Чорні отвори в стінах вказували на існування інших коридорів, так що гравюри наче зображували якийсь лабіринт… Ще на одній ілюстрації щось схоже на самотній міст перекинулося через безмежну й туманну порожнечу — певно, саме небо. І попри те, що змуровано його було із таких самих масивних брил, що й коридори чи канали, обабіч спускалися тендітні спіральні східці, учепившись за великі підпори моста. Сходи здавалися вкрай крихкими, неначе будували їх із меншою майстерністю, аніж сам міст, але було їх багато, і зникали вони всі бозна-де, за хмарами внизу» (пер. Б. Стасюка).

Як помітив Стрейндж, дороги Короля-Ворона мають дещо інакший вигляд, а гравюри вийшли «аж надто схожі на роботи Палладіо[53] чи Піранезі».

В оповіданні «Том Ясенвітер, чи Як у Торсбі чарівний міст збудували» (2001) зі збірки «Леді з Ґрейс-Адью та інші історії» (2006) взірцем для славнозвісного мосту стала одна зі споруд «В’язниць» — щоправда, «річка виявилася занадто мілкою, щоб звести на ній міст Піранезі» (пер. Я. Стріхи).

Щойно розпочавши роботу над «Піранезі», Кларк зрозуміла, що роман буде частково автобіографічним — книжкою про людину, нездатну покинути будинок, у якому мешкає. «Завершити “Піранезі” було надзвичайно важливо: я ж навіть не думала, що зможу написати ще одну книжку». Проте вона вже працює над наступною.

[Решта приміток віднесено до відповідних місць у тексті. — Прим. верстальника.]

Михайло Назаренко

Інформація видавця

Зміст

Частина 1. Піранезі … 7

Частина 2. Однодумець … 21

Частина 3. Пророк … 79

Частина 4. 16 … 116

Частина 5. Валентайн Кеттерлі … 159

Частина 6. Хвиля … 170

Частина 7. Метью Роуз Соренсен … 210

Примітки … 223

Літературно-художнє видання

Серія «Фантастичні світи»

СЮЗАННА КЛАРК

ПІРАНЕЗІ

Роман

Переклала з англійської Марія Пухлій

Головна редакторка Світлана Крупчан

Відповідальна за проект Марія Шагурі

Редакторка Ірина Ніколайчук

Автор приміток Михайло Назаренко

Дизайн і верстка Катерини Базарової

Підписано до друку 21.07.2023. Формат 64x96 1/16.

Папір книжковий «Creamy». Друк офсетний. Ум. друк. арк. 17,01

Тираж 5000 пр. Зам. № 291/07

ТОВ «ВИДАВНИЦТВО РМ»

Свідоцтво суб’єкта видавничої справи ДК № 7627 від 29.06.2022

Юридична адреса: 04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 12

Фактична адреса: 04073, м. Київ, просп. Степана Бендери, 6

Тел./факс: +38 (050) 331-89-44

ЗАМОВИТИ КНИЖКИ:

www.ridna-mova.com

Тел.: +38 (050) 346-55-77

Відділ реалізації: +38 (050) 331-89-44

E-mail: sale@rm-piiblisher.com.ua

НАДРУКОВАНО У ПП «UNISOFT»

Свідоцтво ДК № 3461 від 14.04.2009

61036, м. Харків, вул. Морозова, 13-Б

www.unisoft.ua

Дебютний роман Сюзанни Кларк «Джонатан Стрейндж і м-р Норрелл» увійшов до довгою списку Букерівської премії, а також до коротких списків Вітбредівської премії та премії Guardian First Book Award. 2005 року книжка здобула відзнаку Британської книжкової премії «Дебютант року», премію «Г'юго» та Всесвітню премію фентезі. Окрім того, Сюзанна Кларк є авторкою збірки оповідань «Леді з Грейс-Адью». Роман «Піранезі» став міжнародним бестселером, увійшов до короткого списку премії Коста «Роман року-2021» і здобув Жіночу літературну премію 2021 року. Кларк мешкає в Дербіширі.

Design by David Mann I Illustrations © Shutterstock

Author photograph © Sarah Lee

«Який світ витворює Сюзанна Кларк… Це вишукана скринька з секретом».

Девід Мітчелл

«Сповнений див і заразливого екстазу».

Sunday Times

«Дивовижний, блискучий витвір оповідацького мистецтва».

Медлін Міллер

«Це майстерний твір жанру weird fiction, роман, який захоплює, спантеличує та зворушує, зазвичай одночасно!»

Observer, Книги року

«Прекрасний, чарівний детектив».

Ерін Морґенштерн

«Просто-таки заворожує… Я бачитиму Будинок у снах».

Daily Mail

Примітки

1

С. 5. Присвячую Коліну. — Роман присвячено англійському письменникові-фантасту Коліну Ґрінленду (нар. 1954), чоловікові Сюзанни Кларк.

2

Переклад Ігоря Ільїна та Олександра Кальніченка. (Прим. пер.)

3

С. 6. Анамнезіолог — від грецьк. ἀνάμνησις, «спогад». Алюзія на теорію Платона про знання як пригадування того, що душа споглядала у світі ідей, перш ніж опинилася в людському тілі (див. його діалоги «Федон» [73а-78b] і «Менон» [81b-86b]).

4

«Таємний сад» — вигаданий журнал названо на честь популярної дитячої книжки Френсіс Годжсон Бернетт (1849–1924), уперше опублікованої в 1910–1911 рр. Герої повісті — дівчинка і хлопчик — змінюються на краще, потрапивши до занедбаного саду, який, хоч і не розташований у іншому світі, як Нарнія, відділений від звичайного життя садиби стіною й зачиненими дверима. Хлопчика при цьому найбільше цікавить Магія, розлита у світі.

5

С. 11. Однодумець — в оригіналі «Other», «Інший», з усіма літературними й філософськими конотаціями цього слова.

6

С. 13. «Родинне коло» — печиво фірми «Гантлі-енд-Палмерс», свого часу дуже популярне у Великій Британії. Цей бренд існує дотепер, однак «Родинне коло» вже знято з виробництва. (Прим. пер.)

7

С. 19. Одного разу Фавн наснився мені; він стояв у засніженому лісі й розмовляв із дитиною жіночої статі. — Піранезі бачить уві сні пана Тамнаса й Люсі з книжки К. С. Льюїса «Лев, чаклунка і стара шафа» (1950), приквелом до якої є «Небіж чаклуна».

8

С. 30. У Повітрі він був дивовижною істотою — Небесною Істотою, — зате на Кам’яному Хіднику був смертним і підвладним такому ж сорому та незграбності, як інші смертні. — Імовірно, алюзія на поезію Шарля Бодлера «Альбатрос» (1859):

Поет подібний теж до владаря блакиті,

Що серед хмар летить, мов блискавка в імлі.

Але, мов у тюрмі, в юрбі несамовитій

Він крила велетня волочить по землі.

(Пер. М. Терещенка)

Згадка про тюрму належить перекладачеві, а не Бодлеру.

9

С. 43. Ієрофант — букв. «той, хто показує священне». Старший жрець Елевсінських містерій — давньогрецьких посвячувальних обрядів у культах Деметри і Персефони. Також карта старшого аркану Таро, символ прихованих істин, які приходять від вищих сил або духовного вчителя, і пошуку таємного знання.

10

С. 76. …статуї, про яку ти мені розповідав, — статуї літнього лиса, що навчає юних білочок та інших істот. — Пор. епізод із «Лева, чаклунки і старої шафи», де Королева перетворила на статуї компанію, що сиділа за столом: то були «пара білок із дітьми, двоє сатирів, гном і старий лис… Лис, який, вочевидь, був тут найстарший, звівся, тримаючи у правій лапі келих, немов збирався виголосити вітальний тост» (пер. О. Манька).

11

С. 80. …костюм у клітинку принца Вельського. — Візерунок на вовняній тканині, що складається з великих і дрібних клітинок, зазвичай чорного/сірого та білого кольорів. (Прим. пер.)

12

С. 97. Оркнейські острови — архіпелаг на північний схід від Шотландії.

13

Несс Бродґара — ділянка площею два з половиною гектари на острові Мейнленд Оркнейського архіпелагу («ness» означає «коса», «півострів», «brodgar» — «ферма на мості» («на перешийку»?)). Під час археологічних розкопок, що почалися 2003 р. (тобто вже після дати, вказаної в щоденнику Піранезі), там було знайдено залишки неолітичних споруд, датованих приблизно 3300–2800 рр. до н. е., зокрема так званий «собор» площею 25 на 20 метрів зі стінами завтовшки чотири метри. Близько 2400–2200 рр. до н. е. споруду було покинуто з невідомих причин; при цьому в жертву принесли кількасот голів великої рогатої худоби. Неподалік Нессу розташоване Кільце Бродґара — коло з каменів діаметром 104 метри, зведене між 2500 і 2000 рр. до н. е. 1999 р. весь неолітичний комплекс Мейнленда було включено до списку Світової спадщини ЮНЕСКО.

14

Джорджія О’Кіф (1887–1986) — американська художниця-модерністка. У контексті роману важливо, що однією з тем її творчості була архітектура — нью-йоркські хмарочоси (серія робіт 1925–1929).

15

Р. Д. (Рональд Девід) Ленґ (1927–1989) — шотландський психіатр, якого часто називали «антипсихіатром», оскільки він заперечував чітку межу між психічним здоров’ям і психічними захворюваннями: параноя для нього була реакцією на репресивну соціальну систему, шизофренія — екзистенційним бунтом в ім’я особистої свободи. Щоб відчути світ, у якому перебувають його пацієнти, досліджував свою свідомість за допомогою ЛСД; звертався до еклектичного набору філософій і практик, зокрема йоги та буддизму. Неодноразово був звинувачений у зберіганні наркотиків, був позбавлений медичної ліцензії у зв’язку зі зловживанням алкоголем.

16

С. 97. Дж. В. (Джон Вільям) Данн (1875–1949) — англійський авіаційний інженер і мислитель ірландського походження. Його книжка «Експеримент із часом» (1927) і подальші трактати запропонували серійну концепцію часу («серіалізм»). Ми рухаємося з минулого в майбутнє лише в часі першого рівня, який переживаємо у стані неспання (t_1). Однак за рухом у цьому часі спостерігає свідомість, яка перебуває в часі наступного рівня (t_2) і сприймає минуле, теперішнє й майбутнє одномоментно. У часі t_2 ми перебуваємо, наприклад, уві сні, що й пояснює віщі сни або видіння далекого минулого. Проте свідомість, що перебуває в t_2, також має сприйматися з більш «високого» часу тощо. Ця «серія» часів у принципі нескінченна, що й робить фізичну смерть у t_1 неістотною: насправді ми безсмертні. Теорія Данна вплинула — часом вельми істотно — на таких авторів, як Хорхе Луїс Борхес, Т. С. Еліот, К. С. Льюїс, Владімір Набоков, Дж. Б. Прістлі, Дж. Р. Р. Толкін та ін.

17

Овен Барфілд (1898–1997) — англійський філософ і письменник, який разом з Толкіном і Льюїсом належав до гуртка «інклінґів». У книжці «Мова поезії: дослідження значення» (1928) Барфілд викладав теорію «міфологічного періоду» людської свідомості та культури, коли слова поєднували безліч значень, зв’язок між якими був не метафоричним, а буквальним: міф утверджував тотожність там, де на більш пізніх стадіях культури ми бачимо розрізнені явища. Підібрані особливим чином слова пробуджують естетичну уяву, а вона, своєю чергою, змінює сприйняття світу в цілому. Ідеї Барфілда, що виросли з лінгвістики XIX століття, справили серйозне враження на багатьох його сучасників, зокрема на Толкіна. Більшу частину життя Барфілд був прибічником антропософії (див. нижче).

18

С. 97. Рудольф Штайнер (1861–1925) — австрійський окультист, засновник Антропософського товариства (1912). Метою антропософії є «приведення духовного в людині до духовного в Усесвіті». Штайнер поєднував європейську філософію (передусім натурфілософію Гете) зі східною (вчення про реінкарнацію). Еволюцію він визнавав, але, так би мовити, зворотну: духовний архетип людини зійшов у матеріальну форму, і еволюція світу тварин була викликана цим поступовим утіленням, а не була його причиною.

19

С. 98. Колін Вілсон (1931–2013) — англійський письменник, «феноменологічний екзистенціаліст». У книжці «Осторонь» (1956) розглядав роль аутсайдерів у культурі й зокрема в літературі на таких прикладах, як Блейк, Достоєвський, Ван Гог, Ніцше, Кафка, Камю тощо, аж до окультиста Ґеорґія Ґурджиєва.

20

Осторонь мейнстриму, математика (Outsider mathematics) — ідеться про аутсайдерську математику — маловживаний термін, створений за аналогією з «outsider art» (див. нижче). Він означає математичні дослідження, що проводяться поза загальноприйнятою парадигмою.

21

Шрініваса Рамануджан (1887–1920) — індійський математик, який не мав спеціальної освіти, проте зробив значний внесок у теорію чисел. Формули (цілком науково коректні) він отримував, зокрема, вві сні, під час медитації та, як він запевняв, із допомогою богині Намаґірі Тхаяр (аспект богині добробуту й талану Лакшмі).

22

С. 98. Осторонь мейнстриму, мистецтво — тут ідеться про «art brut», або ж «outsider art», тобто примітивізм, а також мистецтво душевнохворих, дітей та інших «дикунів». Французький термін ввів 1946 р. французький художник Жан Дюбюффе, а англійський 1972 р. — художній критик Роджер Кардінал.

23

С. 99. «Забуте, лімінальне, трансгресивне та божественне». — Лімінальний (лімінарний) — такий, що перебуває у проміжку між чимось, наприклад, між двома станами в обрядах ініціації; термін ввів французький антрополог Арнольд ван Ґеннеп у монографії «Обряди переходу» (1909), а популяризував британець Віктор Тернер у книжці «Ліс символів» (1967). Трансгресивний — такий, що виходить за рамки можливого, фізичні, моральні та юридичні; поняття розробляли Жорж Батай, Мішель Фуко та інші постструктуралісти.

24

Казале дель Піно — назва приблизно означає «будиночок між сосон».

25

С. 100. …психоделічний досвід у дусі Гакслі. — Від 1953 року англійський письменник Олдос Гакслі (1894–1963) брав участь у експериментах зі впливу мескаліну на свідомість, що й описав у книжці «Двері сприйняття» (1954). Гакслі пережив відчуття буття як такого, поза часом і простором.

26

С. 106. Анґарад Скотт — персонажка, вочевидь, вигадана, але так звати й реальну жінку, британську продюсерку документальних телепрограм.

27

С. 107. Веллі-Рейндж — район Манчестера, де вікторіанські будинки сусідять із малоповерховою забудовою XX століття.

28

С. 107. Кенел-стрит — вулиця в центрі Манчестера, частина гей-кварталу.

29

С. 111. Вейкфілд — місто в Західному Йоркширі.

30

С. 136. «Довга ложка» — натяк на старе англійське прислів’я, що трапляється у Чосера («З собою мусить довгу ложку брати, / Вечеряє хто з чортом»: «Оповідь Джури», пер. М. Стріхи) та в Шекспіра («Комедія помилок», «Буря»).

31

С. 138. «Крик кулика» — образ, який неодноразово трапляється в ранній поезії Вільяма Батлера Єйтса (1865–1939): він пов’язаний зі спогадами про минуле, що пішло назавжди.

32

С. 139. Мейрпул — вигадане місце.

33

С. 140. Ексмур — область на південному заході Англії, на кордоні між Сомерсетом і Девоном, більш ніж за двісті миль від Манчестера.

34

Аддедомар — король південно-східної Британії у другій половині І ст. до н. е. Його ім’я, що, ймовірно, означає «(Великий) колісничий», відоме завдяки написам на монетах, які він карбував. Пам’ять про короля надовго пережила його: вважається, що саме Аддедомар став прототипом легендарного володаря давнини Аедда Великого (Aedd Mawr), згадуваного в середньовічних валлійських текстах («Тріади острова Британія»). Можливе місце поховання Аддедомара — Лексденський курган у графстві Ессекс. Як тіло короля могло опинитися в болоті графства Чешир, на північному заході Англії, знає лише Арн-Сейлз.

35

С. 142. Лайм-Реджіс — містечко в Західному Дорсеті, на березі Ла-Маншу.

36

С. 154. «Саме нині, тут, нині, завше» — рядок із поезії Т. С. Еліота (1888–1965) «Літтл Ґіддінґ» (1942; пер. М. Стріхи).

37

…п’єси Дж. Б. Прістлі про час. — Джон Бойнтон Прістлі (1894–1984) — англійський драматург і прозаїк. «П’єсами про час» називають його твори, написані під впливом ідей Дж. В. Данна (див. прим. до с. 97). Так, у драмі «Небезпечний поворот» (1932) ми бачимо два можливих варіанти подій, один із яких призводить до трагічного фіналу. Друга дія «Часу й родини Конвей» (1937) показує події, що відбулися/відбудуться за вісімнадцять років після першого і третього актів, — це героїня прозріває майбутнє, а точніше, виходить за межі лінійного часу.

38

С. 154. Джерела аутсайдерської математики: Шрініваса Рамануджан і богиня — див. прим. до с. 98.

39

«Коливається, переливається»: Стівен Моффат, «Не кліпай» і теорії часу Дж. В. Данна, Журнал Життя, Всесвіту і Всього Іншого. — «Коливається, переливається» — зворот із серії «Не кліпай» (2007) британського фантастичного серіалу «Доктор Хто» (1963–1989, 1996, 2005 — нині), що став приказкою та мемом. Вислів «timey-wimey» («коливається, переливається») означає нелінійну природу часу, яким його бачить інопланетянин, головний герой серіалу. 2009 р. Стівен Моффат (нар. 1961), сценарист «Не кліпай», перебрав на себе керівництво серіалом, і «петлі часу», коли причини та наслідки міняються місцями, стали відмітною рисою «Доктора Хто» на наступні шість сезонів, до 2017 р. включно. «Журнал Життя, Всесвіту і Всього Іншого» названий на честь «Одвічного Питання про Життя, Всесвіт і Все Інше» з «Путівника Галактикою для космотуристів» (1978) Дуґласа Адамса (1952–2001). До речі, Адамс у 1979–1980 рр. був головним редактором «Доктора Хто».

40

«У голові вітряк, що не спиниться ніяк» — рядки з пісні Мішеля Леґрана на слова Алана і Мерілін Берґманів «The Windmills of Your Mind» (1968). Із лабіринтами асоціюються багато уривків із пісні («наче коло у спіралі, наче колесо в колесі», «наче тунель, із якого потрапляєш у інший тунель» тощо).

41

С. 154. …стаття про Пола Еноха та Бредфорд… — Бредфорд — місто в Західному Йоркширі. Пол Енох — вигаданий архітектор.

42

С. 157. Баттерсі-Парк — зелена зона в Баттерсі (південно-західний Лондон).

43

С. 160. Грав Берліоз… саундтреком катастрофи. — Драматичне звучання «Реквієму» (1837) французького композитора Гектора Берліоза (1803–1869) досягається, з-поміж іншого, надзвичайно великою кількістю виконавців: понад чотириста музикантів і хористів (а в деяких частинах за авторським задумом співати мають сімсот-вісімсот осіб).

44

С. 163. …Лоуренс був великим магом… — Імовірно, алюзія на роман англійського прозаїка Джона Фаулза (1926–2005) «Маг» (1965), головний герой якого — «чародій», що маніпулює наївним оповідачем. Останні сорок років життя, саме з 1965 року, письменник провів неподалік Лайм-Реджіса — того самого міста, звідки родом Арн-Сейлз (див. прим, до с. 142). Фаулз, як і герой Кларк, любив говорити про свою ненависть до «міщанської посередності» та «вульгарності». В інтерв’ю 2004 року Кларк назвала Фаулза одним із найбільш переоцінених, на її думку, авторів.

45

С. 216. Майлз-Плеттінґ — район Манчестера на північ від центру.

46

С. 217. Зіткнувшись із людиною чи ситуацією, якої не розумію, я досі машинально шукаю статую, що просвітить мене. — Для героя Будинок стає аналогом Палацу пам’яті — мнемотехніки, відомої з часів античності. В уяві необхідно створити будь-яке достатньо просторе приміщення, а в ньому розмістити предмети — наприклад статуї, — які викликають асоціації з тим, що потрібно запам’ятати. Відтак, подумки йдучи будівлею від предмета до предмета, ви згадуватимете те, що хочете, у правильній послідовності. Далі, говорячи про статуї, Метью використовує образи карт Таро. Сам Піранезі, очевидно, співвідноситься з картою «Блазень» («Дурень»): людина у дранті, з клунком, яка символізує наївність, чистосердечність і навіть божевілля, а в тих варіантах карти, де він стоїть на краю прірви, — ще й незнання про небезпеки. (Дякуємо Єфремові Ліхтенштейну за консультацію в галузі Таро.)

47

С. 218. …статуя чоловіка, що стоїть коліньми на постаменті; поряд лежить меч із клинком, розламаним нап’ятеро. Довкола — інші уламки, залишки сфери. Чоловік розбив своїм мечем сферу, бо хотів її зрозуміти, але, виявляється, знищив і сферу, й меч. — Людина з мечем — це карта «Маг», а Сфера — «Світ». У видінні Метью Маг намагається силоміць заволодіти Світом і зазнає поразки. Його меч розбивається на п’ять частин: п’ятірка мечів означає «обман».

48

…статуя папи-єретика на престолі. Він гладкий, розпухлий. Хитається на троні безформною масою. — Ідеться або про перевернуту карту «Ієрофант» (перевернуту, тому що папа фальшивий, єретичний), або про карту «Диявол» (де Нечистий також сидить на троні). У другому випадку Арн-Сейлз — це диявол, який маскується під первосвященика.

49

…статуя королеви на колісниці, оборонниці свого народу. Вона — сама доброта, сама лагідність, сама мудрість, саме материнство. — Карта «Колісниця»: допомога, провидіння, також відплата.

50

С. 219. …постать, що йде вперед, тримаючи ліхтар. Чітко визначити стать цієї постаті важко: зовнішність у неї андрогінна… передусім я здогадуюся, що вона сама… — Карта «Відлюдник»: обачність, розважливість, самотнє шукання істини.

51

С. 221. Краса Будинку безмірна; Добрість його нескінченна. — Фінал роману — інверсія міфу про печеру з діалогу Платона «Держава» (кн. VII, 514a-517d). Філософ уподібнює світ печері, в яку потрапляє світло ззовні, й ми, кайданники, бачимо лише тіні предметів на стіні. Той, хто уздрить справжній світ під сонцем, нізащо не погодиться повернутися назад. Так і мислителі, піднісши душу «до сфери, доступної для осягнення розумом», вбачають світ ідей, тінню якого є наш. У Кларк, навпаки, наш світ породив світ Будинку, який є його квінтесенцією.

52

Не виключено, що це випад на адресу Урсули К. Ле Ґуїн, яка звинувачувала Кларк саме у внутрішній суперечливості її світу (есе «Казки для циніків», 2006). А втім, за те саме Льюїсові дорікав Толкін.

53

Андреа Палладіо (1508–1580) — італійський архітектор.

Content

Сюзанна Кларк
Піранезі

Частина 1 Піранезі

Частина 2 Однодумець

Частина З Пророк

Частина 4 16

Частина 5 Валентайн Кеттерлі

Частина 6 Хвиля

Частина 7 Метью Роуз Соренсен

Про авторку

Примітки

Інформація видавця

Примітки