Рой Арундаті

Бог Дрібниць

Арундаті Рой

Бог Дрібниць

Подяки

Прадіпові Крішену, моєму найвимогливішому критику, найближчому другові, коханому. Без тебе ця книжка не була б цією книжкою.

Пії та Мітві — за те, що вони мої.

Арадані, Арджуну, Бет, Чанду, Карло, Ґолаку, Інду, Джоанні, Нагідові, Філіпові, Санджу, Веені та Вівеці — за те, що бачилися зі мною у ті роки, коли я писала цю книжку.

Панкаджу Мішрі — за те, що дав сигнал, завдяки якому ця книжка вирушила мандрувати світом.

Алоку Раю і Шомітові Міттеру — за те, що були такими читачами, про яких мріє кожен письменник.

Девідові Ґодвіну, летючому агенту, провідникові та другові — за те, що зважився на ту імпульсивну поїздку до Індії. За те, що розділив води.

Неелу, Сушмі та Крішнану — за те, що мій дух не впав, а жижки не тремтіли.

І насамкінець, проте безмежно — Даді та Даді, за їхню любов і підтримку.

Дякую.

Мері Рой, яка мене виростила. Яка навчила мене казати «вибачте», перш ніж перебивати її на людях. Яка любила мене достатньо, щоб відпустити.

Л. К. К., який вижив, як і я.

1

«Райські маринади і варення»

Травень в Аєменемі — спекотний понурий місяць. Дні довгі й вогкі. Ріка пересихає, а чорні круки ласують манго, які ваблять око поміж зеленим листям нерухомих, немов курявою припорошених дерев. Дозрівають червоні банани. Лускають плоди хлібного дерева. У духмяному повітрі безцільно дзижчать непутящі сині мухи. А потім врізаються на льоту в прозорі шибки і гинуть, спантеличено розбухаючи на сонці. Ночі ясні, проте водночас просякнуті лінощами та гнітючим очікуванням.

Та вже на початку червня зривається південно-західний мусон і приносить три місяці вітру й води з короткими проміжками різкого, блискотливого сонячного світла, у якому квапляться набавитися невгамовні діти. Усе навколо захоплює буйна, нестримна зелень. Межі розмиваються, бо маніокові тини пускають коріння і зацвітають. Цегляні стіни поростають мохом і зеленіють. Перцеві лози обвивають електричні стовпи. Невгамовні в’юнкі рослини проростають крізь латеритні узбіччя і перекидають пагони через залиті водою дороги. Базарами снують човни. В калюжах у вибоїнах, що залишилися на шосе після дорожніх робіт, заводяться мальки.

Коли Рахель повернулася до Аєменема, лив дощ. Косі сріблясті линви періщили пухку землю й виорювали її, наче кулеметні черги. Старий дім на пагірку насунув стрімкий двосхилий дах собі на самі вуха, ніби гостроконечний капелюх. Посмуговані мохом стіни зробилися м’які й трохи набрякли від вільготи, що сочилася з ґрунту. Буйний, зарослий сад повнився шарудінням різної дріботи, яка сновигала туди-сюди під ногами. В чагарнику терся до блискучого каменя полоз. Вкритим поволокою баговиння ставком з надією курсували у пошуках пари великі жовті жаби. Всипаною листям під’їзною доріжкою шмигнув промоклий мангуста.

Сам дім виглядав порожнім. Двері й вікна зачинені, на передній веранді не було меблів. Проте під домом усе ще стояв блакитний «плімут» з хромованими плавцями, а в домі й далі жила Крихітка-кочамма[1]. То була Рахелина двоюрідна бабуся, дідова молодша сестра. Насправді її звали Навомі, Навомі Іпе, та всі здавна називали її Крихіткою, а Крихіткою-кочаммою вона стала, сягнувши належного для тітки віку. Втім, Рахель приїхала не до неї; щодо цього ні внучата племінниця, ні двоюрідна бабуся не мали жодних ілюзій. Приїхала Рахель до свого брата, Ести. Вони були двояйцевими або, як казали лікарі, «дизиготними» близнюками, тобто народилися з окремих, але одночасно запліднених яйцеклітин. Еста, чи то пак Естаппен, був на вісімнадцять хвилин старший.

Еста з Рахеллю ніколи не були надто схожі між собою, тож навіть у тонкорукому і плоскогрудому дитинстві, з усіма тими глистами і зачосами під Елвіса Преслі, не викликали звичних за таких обставин запитань на кшталт «Хто з них хто?» у вічно усміхнених родичів чи у єпископів Сірійської православної церкви, які часто заїжджали до їхнього Аєменемського Дому по пожертви.

Плутанина виникала глибше, у місцях потаємніших.

У ті розпливчасті перші роки, коли пам’ять щойно розпочала відлік, у житті повно Початків і жодних Кінців, і Все — Назавжди, Естаппен та Рахель визначали себе разом як «я», а окремо, по одному — як «ми». Так, наче були рідкісним різновидом сіамських близнюків, у яких спільне не тіло, а душа.

Навіть тепер, коли минуло вже чимало років, Рахель пригадує, як одного разу прокинулася, хихочучи, бо Есті наснився кумедний сон.

Є у неї ще й інші спогади, на які вона не має права.

Пам’ятає, наприклад (хоч там і не була), що зробив Есті продавець помаранчево-лимонної шипучки в кіно «Абгілаш». Пам’ятає смак бутербродів з помідором — Естиних бутербродів, які той жував у поштовому поїзді на шляху до Мадраса.

І то лише дрібниці.

Так чи інак, тепер вона думає про Есту й Рахель як про «них», бо окремо, по одному, вони вже не ті, ким були, і зовсім не ті, ким гадали стати.

Зовсім.

Тепер життя у кожного з них має різні обриси й форму: в Ести — свої, у Рахелі — свої.

Краї, Кордони, Рубежі, Грані та Межі з’явилися на їхніх окремішніх обріях, наче ватага тролів. Низькорослих істот, які відкидали довгі тіні й патрулювали Туманне Прикордоння. Попід очима у них темніли вже ледь помітні півмісяці; Есті й Рахелі тепер стільки ж років, скільки було Амму, коли та померла. Тридцять один.

Не старі.

І не молоді.

Якраз життєздатного смертного віку.

Народилися вони, Еста й Рахель, мало не в автобусі. Легковик, яким Бабá, їхній батько, віз Амму, їхню матір, до лікарні у Шилонзі, де їм і належало з’явитися на світ, зламався на дорозі, яка звивалася поміж чайними плантаціями Ассаму. Вони покинули його на узбіччі і, розмахуючи руками, зупинили переповнений рейсовий автобус. З тим химерним співчуттям, яке дуже вбогі люди виявляють іноді до порівняно заможних, — а може, лише тому, що всі бачили, який велетенський уже живіт в Амму, — їм обидвом дали місце на сидіннях, і решту дороги тато Ести й Рахелі притримував той живіт (з дітьми всередині), щоб не так сильно хитався. То було ще до того, як батьки розлучилися й Амму повернулася жити до Керали.

Якби вони й справді народилися тоді в автобусі, казав Еста, то могли б потім ціле життя їздити автобусами безкоштовно. Як він про це дізнався, звідки почерпнув таку інформацію — хтозна, проте у близнюків роками жевріла образа на батьків, які обвели їх навколо пальця і позбавили такої класної пожиттєвої пільги — безплатних поїздок автобусом.

А якщо вас збивають на пішохідному переході-зебрі, то ваш похорон оплачує держава, також вважали вони. І мали чітке враження, що саме для цього зебри й призначені. Для безкоштовних похоронів. Звісно, жодних зебр в Аєменемі і навіть, якщо вже на те пішло, у Коттаямі, найближчому містечку, не було, але з вікна машини вони бачили кілька, коли бували у Кочині, розташованому за дві години їзди від Аєменема.

Похорону Софі-моль держава не оплачувала, бо та загинула не на зебрі. Її ховали в Аєменемі, у старій, але нещодавно пофарбованій наново церкві. То була Естина й Рахелина двоюрідна сестра, донька їхнього дядька Чако, яка приїхала до них у гості з Англії. Коли вона померла, Есті й Рахелі було сім. Софі-моль — майже дев’ять. Для неї зробили спеціальну дитячу труну.

Оббиту атласом усередині.

З блискучими латунними ручками.

Вона лежала там у своїх жовтих кримпленових штанцях-кльош, з перев’язаним стрічкою волоссям і улюбленою модною торбинкою, яку привезла з Англії. Її обличчя було бліде і зморщене, наче палець дгобі[2], чиї руки постійно у воді. Парафіяни зібралися навколо, і від жалібного співу жовта церква аж набрякла, ніби хворе горло. Священики з кучерявими бородами погойдували кадилами на ланцюжках і не усміхалися до дітей, як зазвичай у неділю.

Довгі свічки на вівтарі погнулися. Короткі — ні.

Якась старша пані, що ховалася під машкарою далекої родички (що то за одна, не знав ніхто, але вона часто з’являлася біля покійників на похоронах — похоронна наркоманка? латентна некрофілка?), змочила одеколоном клаптик вати і благоговійно, проте водночас і злегка виклично промокнула ним чоло Софі-моль. Тепер Софі-моль пахла одеколоном і деревиною, з якої було зроблено домовину.

Англійка Марґарет-кочамма, мати Софі-моль, не дозволила Чако, рідному батькові Софі-моль, обняти її, щоб трохи розрадити.

Сім’я стояла, збившись докупи. Марґарет-кочамма, Чако, Крихітка-кочамма, а поруч — її невістка, Маммачі — бабуся Ести й Рахелі (і Софі-моль). Маммачі була майже сліпа і, перш ніж вийти з дому, завжди надівала темні окуляри. Тепер з-під них стікали сльози й тремтіли у неї на підборідді, наче краплини дощу на краю даху. У своєму хрусткому кремовому сарі вона виглядала маленькою і хворою. Чако був єдиним сином Маммачі. Горе, яке переживала вона сама, її смутило, його ж горе її просто спустошувало.

Амму, Есті й Рахелі дозволили прийти на похорон, але стояли вони окремо від решти сім’ї. На них ніхто й не дивився.

У церкві було парко, і білі краєчки пелюсток лілій арум засихали і скручувалися. В одній із квіток у труні відкинула лапки бджола. Руки в Амму були холодні й трусилися; разом з ними трусився і молитовник. Еста був поруч. Його хилило на сон, очі пекли та блищали, мов скло, а розчервонілою щокою він притулився до голої руки Амму — якраз тієї, у якій тремтів молитовник.

Рахель натомість була цілковито притомна і запекло чувала, до краю виснажена битвою супроти реального життя.

Їй упало в око, що Софі-моль на своєму похороні теж була при тямі. І показала Рахелі дві речі.

По-перше, наново розмальований високий купол жовтої церкви, який вона ніколи до того не розглядала зсередини. Він був пофарбований на блакитно, наче небо; там пливли хмари і дзижчали крихітні реактивні літаки, які залишали після себе білі сліди, що перетиналися поміж тими хмарами. Властиво — і про це не можна не згадати, — побачити всі ці штуки простіше, коли лежиш у труні, а не стоїш між церковними лавами, оточена молитовниками і сумовитими стегнами.

Рахелі спав на гадку той, хто взяв на себе клопіт вибратися туди нагору з бляшанками фарби — білої для хмар, блакитної для неба, сріблястої для літаків, — пензлями та розчинником. Вона уявила, як той хтось, подібний на Велюту, оголений і лискучий, сидить там на дошці, звисає з риштування під високим куполом, малюючи срібні літачки на блакитному церковному небосхилі.

А потім подумала про те, що трапилося б, якби линва обірвалася. Уявила, як він падає чорною зіркою з неба, яке сам і створив. І лежить унизу на гарячій долівці, а з його черепа таємницею витікає темна кров. На той час Естаппен з Рахеллю вже з’ясували, що світ може розбивати людей по-різному. Вони вже знали цей запах. Такий нудотно-солодкий. Наче старі троянди на легкому вітрі.

По-друге, Софі-моль показала Рахелі кажаненя.

Доки правили заупокійну службу, Рахель стежила за маленьким чорним кажаненям, яке лізло вгору дорогим, спеціально для похорону призначеним сарі Крихітки-кочамми, нечутно чіпляючись за тканину загнутими кігтиками. Коли воно сягнуло проміжку між сарі та блузкою — печального паска обвислої шкіри на голому животі, Крихітка-кочамма зойкнула і змахнула у повітрі молитовником. Спів урвався — «Щотамтаке? Щосталося?», — змінившись пухнастим дзумінням і лопотінням сарі.

Сумні священики обтрусили свої кучеряві бороди пальцями у золотих перснях, немовби змітаючи павутину, якою їх зненацька заплели невидимі досі павуки.

Кажаненя тим часом злетіло у небо й обернулося на реактивний літачок, який, щоправда, не залишав після себе білого сліду.

Лише Рахель помітила, як Софі-моль крадькома перекинулася через голову у своїй домовині.

Знову залунав скорботний спів, і ту саму сумну строфу проспівали ще раз. Знову жовта церква, наче горло, набрякла голосами. Рахель знала, що Софі-моль була ще жива, коли її труну опускали в могилу на маленькому цвинтарі за церквою. Вухами Софі-моль вона чула, як м’яко гупають по кришці грудки червоної глини і стукають, залишаючи подряпини на лакованій поверхні, уламки помаранчевого латериту. Крізь лак, дерево й атласну оббивку до неї долинав приглушений стугін.

Голоси печальних священиків, притлумлені глиною та деревом.

Премилосердний Отче, до рук Твоїх віддаємо

душу покійного дитяти сього.

Тіло ж його землі повертаємо.

Землю — землі, попіл — попелу, прах — праху…

Під землею Софі-моль кричала і шматувала атлас зубами. Але ж крізь землю та камінь жодних криків не почуєш.

Софі-моль померла, бо не мала чим дихати.

Її убив похорон. Прах — праху… праху… праху. На надгробку у неї написано: «Промінчик, що сяйнув нам так швидкоплинно».

Згодом Амму розтлумачила, що «швидкоплинно» тут означає «зовсім не довго».

Після похорону Амму повезла близнюків до поліційного відділку у Коттаямі. Ту місцину вони вже знали, бо напередодні просиділи там добрячу частину дня. Гострий, аж чадний сморід старої сечі, яким просякли тамтешні стіни та меблі, ще не вивітрився їм з пам’яті, тож вони заздалегідь затиснули собі носи.

Амму поцікавилася, чи на місці начальник відділку, а коли опинилася в кабінеті, то сказала, що трапилася жахлива помилка і що вона хоче зробити заяву. І запитала, чи можна побачитися з Велютою.

Вуса в інспектора Томаса Метью їжилися, наче у приязного магараджі з реклами авіакомпанії «Ейр Індія», проте очі у нього були хитрі та жадібні.

— А вам не здається, що вже трохи запізно? — спитав інспектор.

Говорив грубим коттаямським діалектом малаяльської і при цьому не зводив очей з грудей Амму. Поліції відомо все, що треба, сказав він, і взагалі, коттаямська поліція не потребує жодних заяв від веш'я[3] та їхніх позашлюбних дітей. Що ж, побачимо, сказала Амму. Тоді інспектор Томас Метью обійшов навколо свого столу і підступив до неї з кийком у руках.

— На вашому місці я просто тихенько йшов би собі додому, — мовив він і постукав кийком їй по грудях. Легенько. Тук-тук. Так, наче вибирав з кошика манго і показував, які саме плоди треба запакувати і віднести йому додому. Схоже, інспектор Томас Метью знав, кого можна зачіпати, а кого — ні. Поліціянти такі речі відчувають інтуїтивно.

Позаду нього висів червоно-синій плакат з написом:

Професійно

Організовано

Людяно

Ідейно

Цілеспрямовано

Інформовано

Якісно

Коли вони вийшли з відділку, Амму плакала, тож Еста з Рахеллю не наважилися запитати, що означає веш’я. Чи, якщо вже на те пішло, позашлюбний. Це вперше вони бачили, як їхня мати плаче. Ні, вона не ридала. Обличчя у неї просто закам’яніло, але сльози набрякали в очах і скочувалися донизу по нерухомих щоках. Близнюків через це аж занудило від страху.

Сльози Амму надавали реальних обрисів усьому, що досі здавалося далеким від реальності. До Аєменема вони поверталися автобусом. Кондуктор, щуплий чоловічок в одежі кольору хакі, сковзнув до них, тримаючись за поручень. Опершись кістлявими стегнами до спинки сидіння, він клацнув до Амму компостером. «Куди?» — означало те клацання. Рахель відчувала запах зв’язки квитків і кислий присмак сталевих поручнів, що залишився на кондукторових долонях.

— Він мертвий, — прошепотіла Амму. — Я вбила його.

— До Аєменема, — хутенько втрутився Еста, доки чоловік у хакі не втратив терпцю, і вийняв з маминого гаманця гроші. Кондуктор подав йому квитки, Еста ретельно склав їх і сховав собі до кишені. А тоді обхопив своїми короткими ще рученятами маму, яка вся задерев’яніла від плачу.

Через два тижні Есту повернули. Амму змусили відіслати його до батька, який на той час уже звільнився з усамітненої чайної плантації в Ассамі і перебрався до Калькутти, де влаштувався у компанію, що займалася виробництвом газової сажі. Він знайшов собі нову дружину і кинув пити (бодай до певної міри): рецидиви траплялися лише час до часу.

Відтоді Еста з Рахеллю не бачилися.

І ось тепер, через двадцять три роки, батько повернув Есту назад. Відправив його до Аєменема з валізою та листом на додачу. У валізі було повно елегантного нового одягу. Крихітка-кочамма показала Рахелі й листа. Його було написано похилим почерком випускниці монастирської школи, проте підпис унизу стояв батьків. Чи принаймні там було батькове ім’я. Його підпису Рахель уже й не пізнала б. У листі йшлося про те, що він, їхній батько, звільнився з компанії, яка виробляє газову сажу, і виїжджає до Австралії, де працюватиме начальником служби охорони на керамічній фабриці, але Есту взяти з собою не може. Всім у Аєменемі він зичив усього найкращого і запевняв, що неодмінно зазирне до Ести, якщо коли-небудь повернеться до Індії, хоч це й не надто ймовірно, мовилося тут-таки нижче.

Крихітка-кочамма сказала Рахелі, що вона, якщо хоче, може залишити того листа собі. Рахель поклала його назад у конверт. Аркуш розм’як і складався легко, наче був з тканини.

Вона вже й забула, яким вологим може бути мусонне повітря в Аєменемі. Скрипіли розбухлі креденси. Розчахувалися навстіж замкнені вікна. Сторінки книжок поміж палітуркою робилися м’які і бралися хвилями. Вечорами хтозна-звідки з’являлися, ніби несподівані ідеї, химерні комахи — і згоряли на тьмяних 40-ватних жарівках Крихітки-кочамми. Зранку підлога і підвіконня були всіяні їхніми хрусткими обвугленими трупами, й доки Кочу-Марія[4] не змітала їх до свого пластмасового відерка, у повітрі тягнуло паленим.

Він зовсім не змінився, червневий дощ.

Небеса розверзалися, і вода суцільними потоками линула додолу, оживляючи впертий старий колодязь, вкриваючи зеленим мохом свинарник, де не було свиней, піддаючи килимовому бомбардуванню нерухомі, чайного кольору калюжі так само, як спогади бомбардують нерухомі, чайного кольору мізки. Трава виглядала мокро-зеленою і вдоволеною. Багряно пустували у грязюці щасливі черв’яки. Кивала верхівками кропива. Гнулися дерева.

Тим часом трохи далі, під дощем і вітром, у грозовій темряві, яка зненацька опустилася того дня на землю, крокував берегом ріки Еста. На ньому була майка барви чавлених полуниць, тепер мокра, хоч викручуй, а тому темніша. Він знав, що приїхала Рахель.

Еста завжди був тихою дитиною, тож ніхто не міг із бодай приблизною вірогідністю вказати, коли саме (хоча б рік, не кажучи вже про місяць і день) він перестав говорити. Взагалі перестав говорити, у тім-то й річ. Справа в тому, що чогось такого, як «саме тоді», тут не було. Його мова сходила нанівець і змовкала поступово, майже непомітно. Так, наче він просто виговорився і не мав більше чого сказати. Проте Естина мовчанка ніколи не була ніяковою. Вона ніколи не була ані нав’язливою, ані гамірливою. То не було мовчання, в якому звучить звинувачення чи протест, такий собі психологічний аналог літньої сплячки, у яку впадають дводишні риби, щоб перебути сухий сезон. Адже в Естиному випадку сухий сезон, схоже, не мав кінця-краю.

З плином часу він набув здатності зливатися з будь-яким тлом — з книжковими полицями, деревами у садку, шторами, дверима, вулицями — і виглядати неістотним, майже непомітним для нетренованого ока. Якщо він опинявся в одному приміщенні з незнайомими людьми, ті, як правило, зауважували його присутність не відразу. Аби усвідомити, що він ніколи не говорить, часу треба було ще більше. Дехто так цього й не помітив.

Місця у світі Еста займав дуже мало.

Коли Есту після похорону Софі-моль Повернули батькові, той послав його до школи для хлопців у Калькутті. До найкращих Еста не належав, але й задніх не пас і ні в чому особливо не відставав. «Пересічний учень», «успішність задовільна» — такі записи робили зазвичай учителі у відповідній графі щорічного табеля. Часто повторювалися також скарги на те, що він «не бере участі у груповій діяльності». Втім, ніхто з них ніколи не пояснював, що має на думці під «груповою діяльністю».

Школу Еста закінчив з посередніми результатами, але до коледжу вступати відмовився. Натомість, добряче збентеживши спочатку батька й мачуху, взявся до хатньої роботи. От наче збирався у такий спосіб відпрацювати витрати на своє утримання. Він підмітав, мив підлоги і прав. Навчився готувати їжу і ходити на закупи по городину. Торговці на базарі, які сиділи за пірамідами лискучих, немов оливою змащених овочів, невдовзі вже його впізнавали і, попри ремствування інших покупців, незмінно обслуговували першим. Вони подавали йому іржаві бляшанки з-під кіноплівки, куди належало складати відібрані овочі. Він ніколи не торгувався, а вони ніколи не пробували його ошукати. Коли городину було вже зважено й оплачено, продавці перекладали її до його червоного пластмасового кошика для закупів (цибуля внизу, баклажани і помідори зверху) і завжди додавали ще галузку коріандру та жменю зелених стручків перцю чилі — просто так, задарма. Все це Еста віз додому у переповненому трамваї. Тиха бульбашка, що пливе собі поверхнею гамірного моря.

Коли йому треба було дотягнутися до чогось за столом, то він просто ставав і сам брав, що хотів.

Завітавши якось до Ести, тиша пустила в ньому коріння і почала ширитися. Вона вийшла за межі голови й узяла у свої тванисті обійми ціле тіло. Гойдала його у ритмі древнього, зародкового серцебиття. Її непримітні беручкі щупальці обмацували зсередини всі закутки черепа, ніби порохотягом висмоктували горбки і западинки пам’яті, усували давні вислови, знімали їх у нього з кінчика язика. Ті щупальці позбавляли його думкú слів, у які вони зодягалися, і залишали їх босими й голими. Невимовними. Заціпенілими. А відтак, для стороннього спостерігача, практично відсутніми взагалі. З роками Еста мало-помалу віддалився від світу. Він звик до бентежного восьминога, який жив у ньому і сприскував своїм чорнильним транквілізатором минуле. Поступово причина його мовчання зникла з поля зору, похована десь глибоко поміж заспокійливими складками самого цього факту.

Коли Хубчанд, Естин улюбленець — сліпий і лисий сімнадцятирічний безпородний пес, який до того ж страждав енурезом, — надумав урешті розіграти жалюгідний і затяжний відхід, Еста під час цього кінцевого випробування піклувався про нього так, наче тут тією чи іншою мірою йшлося і про його життя. В останні місяці свого земного буття Хубчанд, який мав найкращі наміри — і геть безнадійний міхур, плентався до собачих дверцят із прикріпленим вгорі клапаном, влаштованих у дверях, що виходили у сад за будинком, пропихав голову назовні — й уривчасто дзюрив усередині, поливаючи підлогу яскраво-жовтою сечею. Спорожнивши міхур, він з чистим сумлінням підводив на Есту свої тьмяні зелені очі, які вкритими баговинням озерцями вирізнялися на посірілому черепі, і плуганився назад до своєї вологої подушки, зоставляючи на долівці мокрі сліди. Коли Хубчанд лежав на тій подушці вже при смерті, Еста бачив вікно спальні, віддзеркалене у його глянцюватих лілових зіницях. І небо за тим вікном. А якось навіть пташку, яка саме там пролітала. Для Ести, вповитого запахом старих троянд, скривавленого спогадами про розтрощеного чоловіка, вже те, що щось таке тендітне, таке нестерпно ніжне вижило, отримало дозвіл на існування, було справжнім дивом. Пташка у польоті, віддзеркалена у зіницях старого пса. Побачене змусило його усміхнутися вголос.

Після того, як Хубчанд спустив-таки дух, Еста почав ходити. Ходив він цілими годинами. Спершу лише по сусідству, та поступово заходив щораз далі й далі поза межі своєї дільниці.

Його звикли бачити на дорозі. Пристойно одягнений чоловік, який спокійно кудись собі крокує. Обличчя в нього засмагло й обвітрилося, як то буває з тими, хто збавляє багато часу під відкритим небом. Загрубіло і поморщилося від сонця. Тепер він виглядав мудрішим, аніж був насправді. Наче рибалка у великому місті. З усіма своїми морськими таємницями.

Й от нині, коли його знову Повернули, Еста ходив по всьому Аєменемі.

Іноді він ходив уздовж берега ріки, яка смерділа лайном і пестицидами, купленими за позику від Світового банку. Риба здебільшого загинула, а та, що вижила, мала гнилі плавці і була вкрита гнійниками.

Іноді він ходив дорогою. Повз новенькі, свіжоспечені та глазуровані будинки, зведені за гроші медсестер, будівельників, слюсарів і банківських службовців, які безрадісно гнуть спину далеко від дому, у країнах Перської затоки. Повз ображені старші доми, що аж позеленіли від заздрощів і щулилися у глибині своїх приватних під’їзних доріжок поміж своїми приватними каучуковими деревами; кожен — хистка окрема вотчина з окремою епічною історією.

Повз сільську школу, яку збудував для дітей недоторканних його прадід.

Повз жовту церкву Софі-моль. Повз Аєменемський молодіжний клуб кунг-фу. Повз дитячий садок «Ніжні бутони» (для доторканних), повз продовольчу крамницю, де за фіксованими цінами продавали рис, цукор і банани, які висіли під дахом зеленими кетягами. Дешеві напівпорнографічні журнали, що спеціалізувалися на вигаданих південноіндійських сексуальних маньяках, кріпилися прищіпками для білизни до мотузок, що звисали з-під стелі. Вони спроквола оберталися під теплим вітерцем, зваблюючи чесних покупців побіжними картинками, де зрілі оголені жінки лежали у калюжах фальшивої крові.

Часом Еста проходив повз «Лакі-прес» — друкарню старого товариша К. Н. М. Піллая, колишній Аєменемський осередок Комуністичної партії, де відбувалися опівнічні семінари і друкували та роздавали буклети з текстами полум’яних марксистських пісень. Прапор, що майорів на даху, був старий і обшарпаний. Червона барва зблякла вщент.

Сам товариш Піллай виходив зранку у сіруватій майці фірми «Ертекс» і м’якому білому мунду[5], яке рельєфно облягало сідниці. Він натирався теплою кокосовою оливою з перцем, виминаючи свою в’ялу старечу плоть, яка без жодного опору, наче жуйка, розтягувалася на костях. Жив тепер сам-один. Його дружина, Кальяні, померла від раку яєчників, а син, Ленін, переїхав до Делі, де працював підрядником з надання послуг іноземним посольствам.

Якщо Еста з’являвся на вулиці, коли товариш Піллай саме був надворі і розтирався, той узяв собі за правило неодмінно вітатися.

— Еста-мон! — гукав він своїм високим пронизливим голосом, тепер уже обтріпаним і волокнистим, наче стебло цукрової тростини, з якого зняли кору. — Доброго ранку! Щоденна прогулянка?

Еста проходив повз — не грубо і не ввічливо. Просто спокійно.

Товариш Піллай заходився плескати себе долонями по всьому тілу, щоб розігнати кров. Він не міг збагнути, впізнає його Еста чи ні, бо ж років минуло таки чимало. Не те щоб йому надто на цьому залежало. Хоч його роль в усій цій справі була аж ніяк не другорядна, товариш Піллай жодною мірою не вважав себе відповідальним за те, що трапилося. Все це він списав на неминучі наслідки обраної політичної лінії. Давно ж бо відомо: не розлущивши горішка, зернятка не дістанеш. А товариш К. Н. М. Піллай насамперед був політиком. Фахівцем з розлущування горішків. Світом він ішов, ніби хамелеон. Ніколи не розкривав душу і ніколи цього не виявляв. І завжди виринав з хаосу цілий і неушкоджений.

Саме він першим у Аєменемі почув про повернення Рахелі. Ця звістка його не те щоб занепокоїла, а радше просто зацікавила. В очах у товариша Піллая Еста був мало не цілковитим чужинцем. З Аєменема його спровадили дуже несподівано і безцеремонно, та й було це ще бозна-коли. А от Рахель товариш Піллай знав добре. Стежив колись, як вона росте. Тож і дивувався, що спонукало її повернутися — тепер, коли збігло вже стільки років.

Поки не приїхала Рахель, у голові в Ести панував спокій. Проте вона привезла з собою гуркіт потяга та світло й тінь, які навпереміну падають на тебе, коли тобі дісталося місце біля вікна. Світ, від якого він замкнувся у собі багато років тому, зненацька увірвався досередини, і тепер Еста за усім цим гамором не чув навіть самого себе. Потяги. Транспорт. Музика. Фондова біржа. Греблю прорвало, і бурхливі води знесли геть усе. Комети, скрипки, паради, самотність, хмари, бороди, фанатики, списки, прапори, землетруси — все зійшлося докупи в єдиному клекітливому вирі.

Й Еста, крокуючи берегом ріки, не відчував ані дощу, хоч промок до нитки, ані раптового тремтіння змерзлого цуценяти, яке тимчасово взяло його під свою опіку і тепер скавуліло під боком. Він проминув старе мангустинове дерево й дійшов до самого краю латеритного мису, що видавався в ріку, а там присів навпочіпки і почав легенько погойдуватися туди й сюди під дощем. Під підошвами грубо чвакала мокра грязюка. Змерзле цуценя далі тремтіло — і дивилося.

Коли Есту відіслали назад, в Аєменемському Домі залишилися лише Крихітка-кочамма і Кочу-Марія — мініатюрна на зріст кухарка, жовчна і дратівлива. Маммачі, їхня бабуся, померла. Чако жив тепер у Канаді, де без особливого успіху торгував антикваріатом.

Час повернутися до Рахелі.

Коли померла Амму (після свого останнього приїзду до Аєменема, вся набрякла від кортизону і з шумом у грудях, схожим на голос чоловіка, який кричить десь віддалік), Рахель пустилася берега і попливла. Від однієї школи до іншої. Канікули проводила в Аєменемі, де на неї переважно не звертали уваги Чако й Маммачі (ті зовсім розкисли від горя, застрягли у своїй важкій утраті, наче пара п’яничок у сільській забігайлівці), а сама вона переважно не звертала уваги на Крихітку-кочамму. У тому, що стосувалося виховання Рахелі, Чако з Маммачі мало на що були спроможні. Вони підтримували її матеріально (харчі, одяг, плата за навчання), але все решта їх просто не цікавило.

Втрата Софі-моль звільна тинялася Аєменемським Домом, наче тиха проява у самих шкарпетках. Вона ховалася у книжках і в їжі. У скрипковому футлярі, який належав Маммачі. У струпах, якими вкривалися виразки на гомілках у Чако і які він постійно роздряпував. У його по-жіночому млявих ногах.

Цікаво, що пам’ять про смерть живе інколи набагато довше, ніж пам’ять про життя, яке вона поцупила. Впродовж років пам’ять про Софі-моль — шукачку дрібних істин (Куди летять помирати старі птахи? Чому не падають мертві з неба, як камені?), провісницю жорсткої правди (Ви обоє цілком чорномазі, а я тільки наполовину), ґуру горя (Я бачила одного чоловіка після аварії, то око в нього теліпалося на кінчику нерва, ніби йо-йо) — повільно згасала, натомість утрата Софі-моль знай повнилася силою і життям. Немов дозрілий плід, вона завжди була на видноті — і так увесь час. Постійна, як державна робота. Ця втрата супроводжувала Рахель ціле дитинство, від школи до школи, й далі, у доросле життя.

Вперше Рахель потрапила до чорного списку в одинадцять років у школі при Назаретському монастирі: її піймали біля хвіртки, що вела у садок старшої виховательки, якраз тоді, коли вона прикрашала дрібними квіточками купку свіжого коров’ячого лайна. Наступного ранку на загальному зібранні їй загадали знайти в Оксфордському словнику статтю «Порочність» і прочитати її вголос. «Властивість або стан людини, яка відзначається різними вадами і пороками, — читала Рахель; позаду сиділи в ряд черниці з суворо стиснутими вустами, а попереду хвилювалося море дівчачих облич, напружених від тамованого сміху. — Моральна збоченість; вроджена зіпсованість людської природи, спричинена первородним гріхом. Як обрані, так і необрані приходять у світ у стані цілковитої п. і відчуження від Бога й самі по собі здатні лише грішити (Дж. Г. Блант)».

Через півроку після неодноразових скарг з боку старших дівчат Рахель відрахували. Її звинуватили (цілком справедливо) у тому, що вона ховалася за дверима, а потім навмисне зіштовхувалася зі старшокласницями. Під час допиту, який влаштувала директорка (Рахель і вмовляли, і шмагали, ще й без обіду залишили), та врешті зізналася, що робила так, аби з’ясувати, чи можуть боліти груди. У тому християнському закладі існування грудей не визнавалося. Тож хіба не цікаво, чи може боліти те, чого буцімто й нема?

То було перше з трьох відрахувань. Причиною другого стали цигарки. До третього дійшло, коли Рахель спалила пучок накладного волосся, який, за власним зізнанням після суворого допиту, вкрала у своєї старшої виховательки.

У кожній із шкіл, де вчилася Рахель, вчителі відзначали, що вона:

а) надзвичайно ввічлива;

б) не має друзів.

Схоже, у Рахелиному випадку йшлося про таку собі люб’язну одиничну форму зіпсованості. І власне тому, погоджувалися всі як один (смакуючи своє вчительське невдоволення, торкаючи його язиком, обсмоктуючи, наче карамельку), тут усе було значно серйозніше.

Таке враження, шепотілися між собою вони, ніби вона просто не вміє бути дівчинкою.

І були недалекі від істини.

Брак уваги, на диво, несподівано призвів до визволення духу.

Рахель росла без жодних настанов. Ніхто не дбав про те, щоб видати її заміж. Ніхто не став би справляти їй посаг, тому на обрії не бовванів неминучий шлюб.

Тож якщо не зчиняти зайвого шуму, можна було без особливих перешкод займатися своїми дослідами й експериментами. Вивчати, наприклад, груди, і як сильно вони болять. Накладне волосся, і як воно горить. Життя, і як його жити.

Закінчивши школу, Рахель зуміла вступити до нічим не примітного архітектурного коледжу в Делі. Не те щоб вона якось винятково цікавилася архітектурою. Як по правді, то навіть поверхового зацікавлення цим предметом у неї не було. Просто вона мало не випадково потрапила на вступні іспити й так само мало не випадково успішно їх склала. Комісію вразили швидше габарити (просто велетенські) її натюрмортів вугіллям, аніж хист до малювання. Недбалі й не надто продумані лінії помилково сприйняли за впевненість митця, хоча, відверто кажучи, їхня авторка була ким завгодно, та тільки не митцем.

У коледжі Рахель провчилася вісім років, але п’ятирічного курсу так і не закінчила й диплом не отримала. Плата за навчання була невисока, і нашкребти на життя було не надто важко, якщо мешкати в гуртожитку, харчуватися в субсидованій студентській їдальні, ходити на заняття зрідка, а натомість працювати кресляркою в понурих архітектурних фірмах, де експлуатували дешеву працю студентів, на яких, раптом що, завжди можна було перекласти провину. Інших студентів, особливо хлопців, відлякувала Рахелина норовливість і ледь не запекла відсутність амбіцій, тож вони дали їй спокій. Її ніколи не запрошували до їхніх симпатичних домівок чи на гамірні вечірки. Навіть викладачі трохи остерігалися Рахелі з її химерними, непрактичними, накресленими на цупкому обгортковому папері будівельними проектами і байдужістю до їхньої запальної критики.

Час від часу вона писала Чако й Маммачі, але до Аєменема не їздила. Навіть на похорон Маммачі. Навіть провести Чако, який виїжджав до Канади.

Саме в архітектурному коледжі вона й познайомилася з Ларрі Мак-Касліном, який збирав у Делі матеріал для свого докторату на тему «Ефективність використання енергії у традиційній архітектурі». Вперше він накинув на Рахель оком у бібліотеці коледжу, а через кілька днів випадково зіткнувся з нею на ринку Хан-маркет. Вона була в джинсах і білій майці. На плечі вдягла, застібнувши на ґудзик, шмат старого клаптикового покривала, який пелериною розвівався ззаду. Буйне волосся зібрала і стягнула на потилиці, щоб виглядало прямим, хоч таким і не було. Збоку на носі виблискував крихітний діамант. Вона мала безглуздо красиві ключиці і ходила гарним спортивним кроком.

«Джазова мелодія», — подумав Ларрі Мак-Каслін і подався слідом за нею до якоїсь книгарні, де ніхто з них навіть не глянув на книжки.

У шлюб Рахель полинула так, як лине до вільного стільця пасажир у залі очікування аеропорту. З відчуттям, що можна нарешті сісти. Ларрі забрав її з собою до Бостона.

Коли він тримав дружину в обіймах, а вона щокою тулилася йому до серця, то, набагато вищий на зріст, бачив лише темне волосся у неї на маківці. Приклавши пальця до кутика її губ, можна було відчути, як слабенько б’ється там пульс. Те розташування йому дуже подобалося, як і ледь чутні, непевні поштовхи тут-таки під шкірою. Він полюбляв торкатися того місця, прислухатися до нього очима, наче майбутній батько, який чекає, коли поворушиться в материнському лоні його ще не народжена дитина.

Ларрі обіймав її так, ніби вона була дарунком, піднесеним йому в любові. Чимось таким маленьким і тихим. І нестерпно коштовним.

Та коли вони кохалися, його ображали її очі. Вони поводилися так, наче належали комусь іншому. Комусь, хто просто дивиться. Визирає з вікна на море. На човен, що пливе по ріці. Чи на перехожого у капелюсі, який крокує кудись у тумані.

Ларрі неабияк дратувався, бо не розумів, що означає цей погляд. Сам він поміщав його десь між байдужістю та розпачем. Адже не знав, що є країни, як-от та, звідки родом Рахель, де розмаїті різновиди розпачу змагаються між собою за першість. І що особистий розпач — це ще далеко не найгірше. Не знав, що трапилося, коли особисте сум’яття наштовхнулося у придорожньому святилищі на безмежне, несамовите, всеосяжне, шалене, сміховинне, безтямне, неймовірне, загальнонародне сум’яття, яким була пройнята ціла держава. Що Великий Бог завивав, наче гарячий вітер, і вимагав пошанування. І тоді Малий Бог — такий приємний і стриманий, приватний і обмежений — пішов затаврований геть, приголомшено посміюючись із власної полохливості. Навчений цим підтвердженням своєї непослідовності, він став невразливим та по-справжньому байдужим. Ніщо не мало особливого значення. Ніщо особливе теж не мало значення. І що менше значило, то менше значило. Достатньо важливим не було ніколи. Адже траплялося й гірше. У тій країні, звідки приїхала Рахель, країні, змушеній вічно балансувати між страхом війни та жахом миру, гірше траплялося постійно.

Тож Малий Бог лише реготнув порожнім смішком і радісно побіг геть. Ніби хлопчак у коротких штанцях із заможної родини. Він насвистував і копав камінці. Пояснювалися ці гарячкові веселощі тим, що нещастя, яке його спіткало, було ще порівняно невеликим. А відтак він пробрався людям в очі й перетворився на дразливий вираз.

Те, що побачив Ларрі Мак-Каслін в очах у Рахелі, був узагалі не розпач, а щось схоже на силуваний оптимізм. І порожнечу там, де колись були Естині слова. Звісно, сподіватися, що він це збагне, було годі. Збагне, що порожнеча, властива одному з близнюків, — то лише видозміна тиші, притаманної іншому. Що вони взаємно доповнюються. Як поскладані одна на одну ложки. Як тіла давніх коханців.

Після розлучення Рахель кілька місяців працювала офіціанткою в одному індійському ресторані в Нью-Йорку. А потім кілька років сиділа в нічну зміну у куленепробивній кабінці на автозаправці поблизу Вашингтона, де час від часу блювали на лоток для грошей п’яні, а сутенери чіплялися до неї з пропозиціями значно прибутковішої роботи. Двічі вона бачила, як людей застрелили просто через вікно машини, а одного разу з якогось авто на ходу викинули чоловіка з ножем у спині.

Потім Крихітка-кочамма написала, що Есту знову Повернули. Рахель звільнилася з автозаправки і без крихти жалю поїхала з Америки. Назад до Аєменема. До Ести під дощем.

У старому домі на пагірку сиділа за обіднім столом Крихітка-кочамма, стираючи з підстаркуватого огірка товстий шар пухирчастої гіркоти. На ній була вільна нічна сорочка з тисненого ситцю, картата, з пишними рукавами і з жовтими плямами від куркуми. Вона погойдувала під столом своїми крихітними наманікюреними ніжками, ніби дитина, яку висадили на високий стілець. Ті ніжки сильно набрякли і скидалися на маленькі надувні подушечки у формі ніг. Хоч би хто приїжджав у давні часи до Аєменема, Крихітка-кочамма взяла собі за звичай привертати увагу до того, які великі у гостей ноги. Вона просила дозволу приміряти їхні пантофлі, а тоді вигукувала: «От гляньте, я в них просто тону!». І колами ходила в тих пантофлях по дому, злегка піднявши поділ свого сарі, щоб кожен міг досхочу надивуватися її мініатюрними ступнями.

Коло того огірка Крихітка-кочамма поралася з відчуттям тріумфу і не надто й старалася це приховати. Її страшенно втішило те, що Еста не заговорив до Рахелі. Що лише глянув на неї і пройшов мимо. У дощ. Так, як робив з усіма іншими.

Крихітці-кочаммі було вісімдесят три. Очі за товстими скельцями окулярів виглядали розмазаними, наче масло.

— Я ж тобі казала, хіба ні? — мовила вона Рахелі. — А ти чого чекала? Особливого ставлення? Кажу тобі, він зовсім з’їхав з глузду! Навіть не впізнає більше нікого! Як тобі це?

Рахель промовчала.

Вона відчувала ритм, у якому гойдався Еста, відчувала краплі дощу на його шкірі. Чула, як безладно, сумбурно шумить у нього в голові світ.

Крихітка-кочамма занепокоєно зиркнула на Рахель. Вона вже шкодувала, що написала їй про повернення Ести. Проте, що ж було робити? Повісити його до самої смерті собі на шию? А чому саме вона? Вона за нього не відповідає.

Чи таки відповідає?

Мовчання всілося між внучатою племінницею і двоюрідною бабусею, наче третій співрозмовник. Незнайомець. Одутлий і лихий. Крихітка-кочамма нагадала собі, що двері до спальні на ніч треба замкнути. А тоді спробувала знайти все ж якусь тему:

— Як тобі моя нова зачіска?

Рукою, якою щойно тримала огірок, вона провела по коротко стриженому волоссю і залишила на ньому гірку краплю огіркового слизу, що мимохіть вабила око.

Рахель не знала, що сказати, тож просто дивилася, як Крихітка-кочамма чистить свій огірок. Довгасті жовті лушпинки де-не-де поприставали їй до грудей. Смолянисто-чорні фарбовані пасма лежали на голові розмотаними нитками. Фарба трохи забруднила шкіру на чолі, і тепер було враження, наче у неї є ще й друга, блідо-сіра й тіняста лінія волосся. Рахель помітила, що вона почала користуватися косметикою. Губна помада. Сурма. Легкий мазок рум’ян. У замкнутому домі панував присмерк, а жарівки Крихітка-кочамма визнавала лише 40-ватні, тому її помадні губи дещо не збігалися зі справжніми.

Лице та плечі у неї трохи схудли, тож вона здавалася вже не стільки кулястою, скільки конічною. Сидячи отак за обіднім столом, який приховував її неосяжні стегна, примудрялася навіть виглядати мало не тендітною. Тьмяне освітлення їдальні стерло їй з обличчя зморшки та зробило його молодшим, хоч і трохи дивним, ніби запалим. На ній було багато коштовностей. Ті коштовності належали колись Рахелиній покійній бабусі. Всі. Мерехтливі персні. Діамантові сережки. Золоті браслети й плаский золотий ланцюжок прегарної роботи, якого Крихітка-кочамма час від часу торкалася, аби переконатися, що він на місці і таки її. Ніби молоденька наречена, не спроможна повірити у свій талан.

Вона живе своє життя навспак, подумала Рахель.

То було напрочуд слушне спостереження. Крихітка-кочамма й справді прожила життя навспак. За молодих літ вона зреклася була матеріального світу, а тепер, на схилі віку, схоже, розкрила йому свої обійми — і він теж у боргу не залишився.

У вісімнадцять Крихітка-кочамма закохалася у молодого вродливого монаха-ірландця, отця Малліґена, якого на рік делегували з мадраської семінарії до Керали вивчати індуїстські священні тексти, щоб мати потім змогу обґрунтовано їх спростовувати.

Щочетверга зранку отець Малліґен приїздив до Аєменема відвідати батька Крихітки-кочамми, преподобного Е. Джона Іпе, священика церкви Мар-Тома, чи то пак святого Томи. Преподобного Іпе у християнській спільноті добре знали, адже йому пощастило отримати особисте благословення з рук самого Антіохійського патріарха, суверенного глави Сирійської християнської церкви. Ця подія ввійшла до аєменемського фольклору.

У 1876-му, коли батькові Крихітки-кочамми було сім років, його батько взяв сина з собою до Кочина подивитися на патріарха, який прибув з візитом до вірних Сірійської церкви у Кералі. Вони випадково опинилися у перших рядах людей, до яких патріарх промовляв на західній веранді дому Каллені. Гріх було не скористатися такою нагодою, тож батько шепнув щось малому на вухо і підштовхнув уперед. Ціпеніючи від страху, майбутній преподобний ступив негнучкими ногами кілька кроків і припав побілілими губами до персня на середньому пальці патріарха, геть його обслинивши. Патріарх витер персня об рукав, а тоді поблагословив хлопчика. Минав рік за роком, та преподобний Іпе, вже подорослішавши і вивчившись на священика, й далі був відомий як Пун’ян-Кунджу — Благословенний Малюк. Люди припливали по ріці човнами аж із Аллеппі й Ернакулама та привозили своїх дітей, щоб він поблагословив їх.

Хоч між отцем Малліґеном та преподобним Іпе була солідна різниця у віці, та й належали вони до різних віровизнань (для яких спільним було хіба що почуття взаємної неприязні), спілкуватися їм подобалося, й отця Малліґена частенько запрошували залишитися на обід. Із двох чоловіків лише один помітив, як щораз вище й вище, ніби морський приплив, здіймається сексуальне збудження в стрункій дівчині, яка ще довго після обіду знай вертілася й вертілася біля столу, хоч там уже давно нічого було прибирати.

Спершу Крихітка-кочамма намагалася звабити отця Малліґена щотижневими сценами показної доброчинності. У четвер вранці, коли отець мав уже ось-ось з’явитися на порозі, вона хапала першого-ліпшого малюка з якоїсь убогої сільської родини й заходилася силоміць мити його біля колодязя, боляче стукаючи бруском червоного мила по випнутих ребрах.

— Доброго ранку, отче! — віталася Крихітка-кочамма, побачивши гостя, а усмішка, що вигравала при цьому в неї на устах, різко контрастувала з мертвою хваткою, якою вона вчепилася у слизьке від мила рученя худенької дитини.

— Доброго ранку й тобі, Крихітко! — відповідав отець Малліґен, зупиняючись і складаючи свою парасолю.

— Я хотіла дещо у вас запитати, отче, — вела далі Крихітка-кочамма. — У Першому посланні до Коринтян, глава 10, вірш 23, мовиться: «Усе дозволене, але не все корисне». Отче, як може таке бути, що дозволене все? Тобто я розумію, дещо може бути дозволене чи багато що, але…

Отець Малліґен не просто тішився собі тим, що викликає такі почуття у привабливої дівчини, яка стоїть оце перед ним з тремкими, готовими до поцілунку устами й сяючими вугільно-чорними очима. Адже він також був молодий і, можливо, підозрював, що авторитетні пояснення, якими йому доводилося розвіювати всі ті надумані богословські сумніви, цілковито суперечили обіцянці, що жила у його променистих смарагдових очах і неабияк її хвилювала.

Щочетверга стояли вони так біля колодязя, не звертаючи уваги на безжальне полуденне сонце. Молоденька дівчина та безстрашний єзуїт, які однаково тремтять від зовсім не християнських почуттів. І використовують Біблію як зачіпку, щоб побути разом.

Посеред розмови невдатний, примусом намилений малюк незмінно ухитрявся якось вислизнути і накивати п’ятами. Отець Малліґен ураз повертався до тями й вигукував:

— Отакої! Краще його наздогнати, бо інакше це зробить застуда.

А тоді знову розкривав парасолю і йшов у своїй шоколадного кольору сутані і зручних сандалях геть, наче верблюд, який високо підносить ноги, неквапно прямуючи своєю дорогою. Зболене серце юної Крихітки-кочамми волочилося на шворці позаду, плутаючись у бур’янах і перечіпаючись через камінці. Було вкрите синцями й майже розбите.

Так минув цілий рік четвергів, і настав час отцю Малліґену повертатися врешті до Мадраса. Позаяк доброчинність жодних видимих результатів не принесла, Крихітка-кочамма ледь не збожеволіла; тепер уся надія в неї була суто на віру.

Виявляючи непохитну цілеспрямованість (для дівчини така риса вважалася в ті часи не кращою за фізичну ваду — приміром, заячу губу чи клишавість), Крихітка-кочамма всупереч волі батька стала католичкою. Отримавши від Ватикану спеціальну диспенсацію, вона склала обіти і вступила послушницею до монастиря у Мадрасі, сподіваючись, що це у той чи інший спосіб дасть їй законну підставу бути біля отця Малліґена. В її уяві вимальовувалася така картина: ось вони сидять удвох у якомусь тьмяно освітленому покої, задрапованому важкими атласними завісами, й обговорюють різні аспекти богослов’я. То було все, чого вона хотіла. Все, на що зважувалася сподіватися. Просто бути біля нього. Поруч — так, щоб можна було вловлювати запах його бороди. І бачити, як переплітаються грубі нитки його сутани. Любити його, просто на нього дивлячись.

Дуже скоро вона збагнула марність цих сподівань. З’ясувалося, що старші сестри монополізували священиків та єпископів за допомогою богословських сумнівів значно витонченіших, аніж ті, що будь-коли спали б на думку їй. На те, щоб бодай трохи наблизитися до отця Малліґена, могли піти роки. Крихітка-кочамма втратила спокій і почувалася у тому монастирі дедалі гірше. На голові під наміткою у неї з’явився алергічний висип, якого ніяк не вдавалося позбутися. Вона помітила, що говорить англійською набагато краще, ніж усі решта, і через це їй стало ще самотніше.

Не збігло й року, відколи вона пішла до монастиря, як батько почав отримувати від неї не надто зрозумілі листи. «Любий мій тату, я здорова і щаслива служити тут Пресвятій Діві. А от Кохінур, здається, не дуже добре, вона сумує за домом… Любий мій тату, сьогодні після обіду Кохінур блювала, а тепер має гарячку… Любий мій тату, схоже, монастирська їжа Кохінур не підходить, хоч мені вона цілком до смаку… Любий мій тату, Кохінур засмучена, бо її рідня, таке враження, ані її не розуміє, ані нею не переймається…»

В уяві преподобного Е. Джона Іпе ім’я Кохінур пов’язувалося лише з назвою найбільшого у світі (на той час) діаманта і більше ні про що йому не говорило. Він тільки дивувався, як це в католицькому монастирі опинилася дівчина з мусульманським іменем.

Що Кохінур — то не хто інший, як сама Крихітка-кочамма, збагнула зрештою його дружина. Вона пригадала, що колись давно показувала доньці копію заповіту свого батька (діда Крихітки-кочамми), де той, згадуючи про своїх внуків, писав: «Я маю сім безцінних перлин, і одна з них — то моя Кохінур». Далі він заповідав кожному трохи грошей та коштовностей, ніде, втім, не уточнюючи, кого саме назвав цим іменем. Мати зрозуміла: Крихітка-кочамма хтозна-чому припустила тоді, що дідусь, пишучи так, мав на думці її. І от тепер, у монастирі, знаючи, що перш ніж лист потрапить на пошту, його неодмінно прочитає мати-настоятелька, вона через багато років воскресила Кохінур, аби повідомити своїм рідним, що має проблеми.

Преподобний Іпе поїхав до Мадраса і забрав доньку з монастиря. Та радо покинула обитель, але повертатися до віри батьків відмовилася й до кінця своїх днів так і залишалася католичкою. Преподобний Іпе розумів, що «репутацію» донька собі таки заробила і навряд чи може розраховувати на заміжжя. Якщо вже у неї не буде чоловіка, подумав він, то й освіта не завадить. І відправив її вчитися до Америки, в Рочестерський університет.

Через два роки Крихітка-кочамма повернулася з Рочестера; звідти привезла диплом фахівця з декоративного садівництва і ще сильніше кохання до отця Малліґена. Від тієї стрункої привабливої дівчини, якою вона була раніше, не зосталося й сліду. За роки, проведені в Рочестері, Крихітка-кочамма розповніла; якщо говорити відверто, вона була тепер страшенно огрядна. Навіть щуплявий і боязкий кравець Челлаппен з-під Чунгемського мосту не витримав і наполіг, щоб за її блузки до сарі йому платили як за чоловічі сорочки.

Аби відволікти Крихітку-кочамму від сумних думок, батько віддав під її опіку ділянку перед Аєменемським Домом, і вона виростила там такий буйний гіркувато-терпкий сад, що на нього приїжджали подивитися аж із Коттаяма.

То був округлий, розташований на схилі пагірка клапоть землі зі стрімкою під’їзною доріжкою навколо. Крихітка-кочамма перетворила його на хитромудрий лабіринт із карликових живоплотів, каменів і ґарґуйлів. Із квітів їй найбільше подобався антуріум. Anthurium andraeanum. Вона зібрала цілу колекцію: мала і «рубрум», і «медовий місяць», і хтозна-скільки японських різновидів. М’ясисті однопелюсткові обгортки суцвіть різнилися забарвленням від чорних у крапинку до криваво-червоних та глянсово-помаранчевих. Прямі, вкриті дрібними цятками качанчики були незмінно жовті. Посеред саду Крихітки-кочамми стояв оточений клумбами з каннами і флоксами мармуровий херувим, який без кінця цюрив сріблястою дугою у мілкий басейн, де цвів один-єдиний блакитний лотос. По кутах басейну ліниво розсілися рожеві гіпсові гноми з рум’яними щоками й у гостроверхих червоних каптурах.

У своєму саду Крихітка-кочамма працювала пополудні. В сарі і в гумових чоботях. Руками у яскраво-помаранчевих рукавицях вона вправно орудувала велетенськими садовими ножицями. Наче приборкувачка левів, впокорювала в’юнкі лози та плекала наїжачені кактуси. Не давала волі деревцятам бонсай і потурала рідкісним орхідеям. Безконечно воювала з погодою і пробувала вирощувати едельвейси та китайську гуаяву.

Щовечора вона мастила собі ноги справжніми вершками і видаляла зайву шкірку біля основи нігтів.

Останнім часом, витримавши понад півстоліття неугавної, прискіпливої уваги, сад занепадав. Полишений напризволяще, він зробився сучкуватий і дикий, наче цирк, де тварини позабували свої фокуси. Бур’ян, прозваний у народі «комуністичним зіллям» (бо у Кералі він процвітав так само, як комуністична ідеологія), заглушив екзотичніші рослини. Тільки лози знай росли й росли, немов нігті на покійнику. В’юнкі рослини крізь ніздрі пробралися рожевим гіпсовим гномам у порожні голови і цвіли там; обличчя гномів при цьому мали такий вираз, ніби вони чи то здивовані, чи то зараз чхнуть.

Причиною такої раптової, безцеремонної відставки стала нова любов. На даху Аєменемського Дому Крихітка-кочамма встановила «тарілку» і тепер, не виходячи зі своєї вітальні, завдяки супутниковому телебаченню владарювала над світом. З причин, які не складно пояснити, це ввело Крихітку-кочамму у стан якогось неймовірного збудження. Причому не поступово, а буквально за один вечір. Білявки, війни, голод, футбол, секс, музика, державні перевороти — все це прибуло одним потягом і висипало на перон одним великим гуртом, який в одному готелі й оселився. І тепер в Аєменемі, де колись найгучнішим звуком був мелодійний клаксон автобуса, можна було, наче служку, викликати до себе хоч війну чи голод, хоч якусь мальовничу різанину, хоч Білла Клінтона. Тож доки декоративний сад чахнув і гинув, Крихітка-кочамма стежила за іграми американської НБА, одноденними змаганнями з крикету та всіма тенісними турнірами серії «Ґранд Слем». У будні вона дивилася «Зухвалих та вродливих» і «Санта-Барбару», де тендітні білявки з нафарбованими губами і штивним від лаку волоссям зваблювали андроїдів та обороняли свої сексуальні імперії. Крихітці-кочаммі припало до душі їхнє мерехтливе вбрання і дотепна, стервозна манера висловлюватися. Впродовж дня їй пригадувалися окремі, часом зовсім не пов’язані між собою уривки їхніх розмов, і вона тихенько хихотіла з утіхи.

Кухарка Кочу-Марія ще й досі носила товсті золоті сережки, які безнадійно деформували мочки вух. Вона захоплювалася американським борцівським шоу «Реслманія», де брутально тлумили один одного одягнені у смугасті леґінси з лайкри Галк Гоґан і Містер Перфект; шиї у них були явно товстіші за голови. Кочу-Марія сміялася, і її сміх віддавав іноді ледь помітною жорстокістю, як то буває у маленьких дітей.

Цілі дні просиджували вони тепер у вітальні, Крихітка-кочамма у «плантаторському» кріслі з довгими підлокітниками або у шезлонгу (залежно, у якому стані були її ноги), Кочу-Марія — на підлозі поруч (перемикаючи, щойно траплялася нагода, з каналу на канал), замкнені разом у гамірній телевізійній тиші. Одна з волоссям сивим, аж білим, наче сніг, інша — з вугільно-чорним, фарбованим. Вони брали участь в усіх конкурсах, користувалися всіма розрекламованими знижками і двічі навіть вигравали призи — майку і термос, які Крихітка-кочамма тримала під замком у креденсі.

Аєменемський Дім Крихітка-кочамма любила і дбайливо берегла меблі та майно, що їх успадкувала, переживши всіх решта. Скрипку Маммачі і підставку для неї, креденси з Уті, ажурні пластмасові стільці, делійські ліжка, віденський туалетний столик з потрісканими ручками зі слонової кістки на шухлядках. Обідній стіл з рожевого дерева, який зробив Велюта.

Її лякали програми Бі-бі-сі про голод та війни, на які вона часом натрапляла, перемикаючи канали. Давній страх перед революцією і небезпекою поширення марксизму-ленінізму повертався у вигляді свіжих телевізійних тривог, пов’язаних із тим, що зневірених та знедолених людей ставало дедалі більше. Етнічні чистки, голод і геноцид вона вважала безпосередньою загрозою для свого майна.

Двері та вікна у домі Крихітка-кочамма тримала на замку і відчиняла тільки за потреби. Вікнами користувалася лише у кількох чітко окреслених випадках. Щоб дихнути свіжим повітрям. Заплатити за молоко. Випустити заблукану осу (за нею з рушником в руках мала ганятися Кочу-Марія).

Замикала Крихітка-кочамма навіть свій сумний холодильник, на якому вже де-не-де пооблущувалася фарба; тримала там тижневий запас булочок з кремом, що їх Кочу-Марія привозила з пекарні «Бестбейкері» в Коттаямі. І дві пляшки рисового відвару, який пила замість води. На поличці під термостатом зберігалися рештки обіднього сервізу Маммачі, порцелянового з синім китайським візерунком.

У відділення для сиру і масла Крихітка-кочамма запхала з десяток пляшечок інсуліну, які привезла їй Рахель. Мала-бо підозру, що в ці непевні часи навіть найбезневин-ніший з вигляду перехожий може виявитися ласим до чужої порцеляни, одержимим любителем булочок з кремом чи злодійкуватим діабетиком, який никає Аєменемом у пошуках імпортного інсуліну.

Не довіряла Крихітка-кочамма навіть близнюкам. Вважала їх здатними на що завгодно. Взагалі на що завгодно. Вони могли б украсти й те, що самі подарували, припустила вона, і її боляче шпигнула думка, що ось вони знов уявляються їй одним цілим. Наче й не було всіх цих років. Рішуче налаштована не дати минулому жодного шансу на повернення, вона тут-таки змінила формулювання. Вона. Вона могла б украсти те, що сама подарувала.

Крихітка-кочамма зиркнула на Рахель, яка стояла біля столу, і їй упала в око та сама зловісна скрадливість, та сама здатність зберігати повний спокій і тишу, які, схоже, досконало опанував Еста. Рахелин спокій аж трохи її настрашив.

— То які в тебе плани? — запитала вона; голос її звучав різко і трохи тремтів. — На скільки залишаєшся? Вже вирішила?

Рахель спробувала щось сказати, але відповідь виходила якась зазубрена. Ніби шматок бляхи. Тож вона підійшла до вікна і відчинила його. Щоб дихнути свіжим повітрям.

— Не забудь потім замкнути, — нагадала Крихітка-кочамма і зачинила своє обличчя, наче креденс.

Ріки з вікна більше не було видно.

Колись видно було, доки Маммачі не поставила на задній веранді перші в Аєменемі розсувні двері зі складними стулками. Олійні портрети преподобного Е. Джона Іпе й Алеюті Аммачі (Естиних і Рахелиних дідуся з бабусею [вочевидь, йдеться про прадідуся з прабабусею. — Прим. верстальника]) забрали тоді із задньої веранди і перенесли на передню.

Там вони й висіли, Благословенний Малюк з дружиною, обабіч набитої тирсою буйволячої голови.

Тепер преподобний Іпе посміхався своєю самовпевненою прабатьківською посмішкою не до ріки, а до дороги.

В очах у Алеюті Аммачі було радше вагання. Ніби вона хотіла обернутися, але не могла. Либонь, покинути ріку їй було не так легко. Її погляд був спрямований у тому ж напрямку, що й чоловіків, а от серце дивилося куди-інде. Важкі й тьмяні золоті сережки кунукку (свідчення доброти Благословенного Малюка) розтягнули їй мочки і звисали До самих плечей.

Через отвори у вухах можна було побачити гарячу ріку і темні дерева, що хилилися над нею. І рибалок у човнах. І рибу.

Хоч із дому ріки більше не було видно, її відчуття Аєменемський Дім зберігав ще й досі — десь так, як морська мушля зберігає відчуття моря.

Таке стрімке, гойдливе, рибоплавне відчуття.

Біля вікна у їдальні, де куйовдив волосся вітерець, Рахель чула, як барабанить дощ по іржавому бляшаному даху колишньої бабусиної консервної фабрики.

«Райські маринади і варення».

Вона стояла між домом та рікою.

Колись там виготовляли маринади, газовані фруктові напої, джеми, порошок каррі та консервовані ананаси. А ще банановий джем — нелегально після того, як УХП (Управління харчової промисловості) його заборонило, бо за їхніми стандартами то було взагалі невідомо що — і не джем, і не желе. Надто рідке для желе і надто густе для джему. Невизначена консистенція, яку неможливо віднести до певної категорії, заявили в Управлінні.

Принаймні згідно з їхніми нормативними документами.

Рахель пригадувала минуле і мала враження, наче такі-от труднощі з класифікацією торкалися в їхній родині питань значно глибших, аніж різниця між джемом і желе.

Найгіршими порушниками норм були, мабуть, Амму, Еста і вона сама. Проте не тільки вони. Інші також. Порушували правила і заходили на заборонену територію всі. Всі переступали закони, що визначали, кого треба любити і як. І наскільки сильно. Закони, згідно з якими бабусі є бабусями, дядьки — дядьками, матері — матерями, двоюрідні брати і сестри — двоюрідними братами і сестрами, джем — джемом, а желе — желе.

У їхній родині дядьки часом ставали батьками, матері — коханками, а двоюрідні сестри помирали і лежали у домовині.

У їхній родині немислиме часом ставало мислимим, а неможливе траплялося насправді.

Поліція знайшла Велюту ще перед похороном Софі-моль.

Руки в нього взялися сиротами у тих місцях, де торкалися шкіри наручники. Холодні наручники з кислим металевим запахом. Так пахли сталеві поручні в автобусі та руки кондуктора, який за них тримався.

Коли було вже по всьому, Крихітка-кочамма сказала: «Що посієш, те й пожнеш». Так, наче сама вона ні до сівби, ні до жнив не мала жоднісінького стосунку. І подріботіла своїми крихітними ніжками — мізинці на них ніколи не торкалися до підлоги — назад до вишивки хрестиком. Повернути Есту — то була її ідея.

Горе і гіркота, породжені смертю доньки, кільчилися всередині у Марґарет-кочамми сердитими паростками. Вона нічого не говорила, але не проминала нагоди стусонути Есту, хоч коли той підвертався їй під руку, і так тривало, аж поки вона не повернулася до Англії.

Рахель дивилася, як Амму пакує Есті невелику дорожню скриню.

— Може, вони й мають рацію, — шепотіла Амму. — Може, хлопцеві таки потрібен Бабá… потрібен тато.

Рахель бачила, що очі у неї червоні й зовсім порожні.

Вони звернулися по консультацію до однієї спеціалістки з виховання близнюків із Гайдарабада. Та відписала, що однояйцевих близнюків краще не розлучати, а от двояйцеві, в принципі, нічим від звичайних братів і сестер не відрізняються, і хоч вони, звісно, переживатимуть цілком природний стрес, як то буває з дітьми, коли розпадається сім’я, та цим усе й обмежиться. Одне слово, нічого особливого.

Тож так Есту й Повернули: відправили потягом, разом з жерстяною скринею і його гостроносими бежевими штиблетами, загорнутими у дорожню торбу захисної барви. Першим класом, нічним поштовим поїздом до Мадраса, а звідти, у товаристві котрогось з батькових приятелів, далі — до Калькутти.

З собою він мав судки напаковані бутербродами з помідорами. І термос фірми «Іґл», з орлом. А в голові — жахливі картинки.

Дощ. Потоки стрімкої чорнильно-чорної води. І запах. Такий нудотно-солодкий. Наче старі троянди на легкому вітрі.

Та найгірше було те, що в його пам’яті жили спогади про молодого чоловіка з ротом старого діда. Спогади про набрякле обличчя і розтрощену, перевернуту догори дриґом посмішку. Про прозору калюжу, що розтікалася навколо, і віддзеркалену в ній голу жарівку. Про залите кров’ю око, яке розплющилося, поблукало навколо, а тоді втупилося в нього. В Есту. І що зробив Еста? Глянув у те любе обличчя і сказав: «Так».

Так, то був він.

Саме до цього слова ніяк не щастило добутися Естиному восьминогові: «Так». Порохотяг, схоже, зарадити тут не міг. Десь там, у глибині якоїсь складки чи борозенки, воно й застрягло — надійно, ніби волоконце манго між кутніми зубами. Хоч плач, хоч скач — не виколупаєш.

З суто практичних міркувань правильно було б, певно, сказати, що все почалося з приїзду до Аєменема Софі-моль. Мабуть, таки правду кажуть, що все може змінитися за один день. Що за кількадесят годин життя може попрямувати у зовсім нове, несподіване річище. І якщо таке трапляється, то до тих кількадесяти годин треба поставитися так, ніби то порятовані від вогню рештки згорілої оселі — обвуглений годинник, припалена світлина, обгорілі меблі: воскресити їх із руїни і докладно обстежити. Зберегти. Витлумачити.

Дрібні події, звичайні речі — спершу дощенту потрощені, а тоді відтворені. Пройняті новим значенням. Ні з того ні з сього вони стають вибіленими кістками, на яких наростає розповідь.

Та стверджувати, що все почалося з приїзду до Аєменема Софі-моль, — то тільки один з можливих поглядів.

З таким самим успіхом можна було б стверджувати, що насправді все почалося тисячі років тому. Задовго до того, як тут з’явилися марксисти. До того, як Малабарське узбережжя підбили під свою руку британці, до того, як у цих краях запанували голландці, до того, як сюди приплив Васко да Ґама, до того, як владу в місті Калікуті захопив заморін[6]. До того, як трьох убитих португальцями сирійських єпископів у пурпуровому облаченні знайшли в морі, де на грудях у них позвивалися кільцями морські змії, а в розкошланих бородах позастрягали устриці. Можна було б навіть стверджувати, що все почалося ще до того, як на цей берег прибуло у човні християнство і просочилося в Кералу, ніби чай з пакетика у воду.

Що насправді все почалося в ті дні, коли було встановлено Закони Любові. Закони, які визначали, кого треба любити і як.

І як сильно.

Однак з практичних міркувань, у цьому безнадійно практичному світі…

2

Метелик Паппачі

…стояв блакитний день у грудні шістдесят дев’ятого (тисяча дев’ятсот у думці). У житті родини наближався момент, коли під впливом певної події непомітна досі система моральних принципів зривається раптом з насидженого містечка, великою бульбашкою піднімається на поверхню і якийсь час колихається на хвилях. У всіх на очах. Там, де її може побачити хто завгодно.

Виблискуючи під сонцем хромованими плавцями, блакитний «плімут» мчав повз молоді рисові поля і старі каучукові дерева дорогою до Кочина. Далі на схід, в одній невеликій країні з подібними краєвидами (джунглі, ріки, рисові поля, комуністи), з неба саме сипалися бомби, і їх вистачило б, аби встелити цілий той край сталевим килимом шість дюймів завтовшки. Тут же панував мир, і родина у «плімуті» мандрувала без жодного страху чи лихого передчуття.

«Плімут» належав колись Паппачі, Рахелиному й Естиному дідусеві. Після його смерті авто перейшло до Маммачі, їхньої бабусі, і ось Рахель з Естою їхали тепер до Кочина, щоб утретє подивитися там «Звуки музики». Всі пісні з цього фільму вони вже знали напам’ять.

Потім уся родина мала заночувати в готелі «Морська королева», де завжди відгонило несвіжою їжею. Номер замовили заздалегідь. А наступного дня рано-вранці вони мали заїхати в кочинський аеропорт по колишню дружину Чако — свою англійську тітку, Марґарет-кочамму, — і свою двоюрідну сестру, Софі-моль, які прибували з Лондона, щоб відсвяткувати в Аєменемі Різдво. За кілька місяців до того другий чоловік Марґарет-кочамми, Джо, загинув у автомобільній аварії.

Дізнавшись про це, Чако запросив їх до Аєменема. Не можна допустити, заявив він, щоб вони залишалися цього року на Різдво в Англії, самотні й пригнічені. У домі, переповненому спогадами.

Амму казала, що Чако так ніколи й не розлюбив Марґарет-кочамму. Маммачі не погоджувалася. Воліла вважати, що він не любив її від самого початку.

Рахель з Естою ще зроду не бачили Софі-моль. Проте наслухалися про неї чимало, особливо в останній перед приїздом тиждень. Від Крихітки-кочамми, від Кочу-Марії і навіть від Маммачі. Ніхто з них теж зроду її не бачив, але поводилися вони так, наче знайомі з нею вже хтозна-скільки. Весь той тиждень був просякнутий одним-єдиним запитанням: що подумає Софі-моль?

З дня на день Крихітка-кочамма невтомно підслуховувала розмови близнюків і щоразу, коли ловила їх на тому, що вони говорять між собою малаяльською, накладала на них невеликий штраф, який вираховувала з їхніх кишенькових грошей, а ще змушувала їх писати «штрафні речення»: Я завжди говоритиму англійською. Я завжди говоритиму англійською. І так сто разів. А потім підкреслювала останній рядок червоною ручкою, щоб наступного разу їй, бува, не підсунули те саме.

Ще Крихітка-кочамма силувала їх розучувати дорожню пісеньку, щоб заспівати в машині, коли вони вже повертатимуться назад до Аєменема. Треба було не переплутати слова й особливо стежити за вимовою.

Раді-ійте у Го-осподі за-авжди,

і зно-ову кажу-у я, раді-ійте,

раді-ійте,

раді-ійте,

і зно-ову кажу-у я, раді-ійте.

Естине повне ім’я було Естаппен Яко. Рахель була просто Рахель. Прізвища вони тимчасово не мали, бо Амму розмірковувала, чи не повернутися їй до свого дівочого, хоча, казала вона, для жінки вибір між прізвищем батька або чоловіка не такий уже й широкий. Еста взувся у свої бежеві штиблети з гострими носаками і зробив собі зачіс «під Елвіса». Свій особливий вихідний зачіс. З Елвісових пісень йому найбільше подобалася «Party». «Some people like to rock, some people like to roll, — упівголоса наспівував він часом, коли його ніхто не бачив, бренькаючи на бадмінтонній ракетці і закопилюючи на манір Елвіса губу. — But moonin' an' a-groonin' gonna satisfy mah soul, less have a pardy…»

Естині мигдалеві очі були трохи сонні, а нові передні зуби ще як слід не вирівнялися. Рахелині нові зуби поки що сиділи собі у яснах і чекали свого часу, наче слова в ручці. Всі дуже дивувалися, що за вісімнадцятихвилинної різниці у віці передні зуби у близнюків росли в кожного по-своєму.

У Рахелі волосся було зібране на маківці і звідти спадало фонтанчиком донизу. Вона стягнула його «токійською любов’ю» — гумкою з двома кульками; ні те, ні те не мало жодного стосунку ні до любові, ні до Токіо. В Кералі «токійська любов» пройшла випробування часом, і навіть нині, поцікавившись нею у будь-якій пристойній галантерейній крамниці, ви отримаєте ті ж таки дві кульки на гумці[7].

На зап’ясті у Рахелі був іграшковий годинник з намальованими стрілками, які завжди показували за десять другу. Одне з її заповітних бажань полягало в тому, щоб мати годинник, де можна було б виставляти собі який хочеш час, коли заманеться (адже саме для цього час насамперед і призначений, вважала вона). Завдяки червоним окулярам від сонця у жовтій оправі світ навколо почервонів. Амму казала, що ті окуляри шкідливі для очей, і просила надівати їх якомога рідше.

Сукенка для аеропорту лежала у валізі в Амму. До неї були і спеціальні панталончики в тон.

За кермом сидів Чако. Він був на чотири роки старший за Амму. Рахель з Естою не могли називати його чачен, бо тоді він іменував їх четан і чедуті. Якщо ж вони кликали його аммавен, то ставали для нього аппой і аммай[8]. Словом, назви його «дядечком» — і неодмінно станеш «тітонькою», а на людях тоді почуваєшся якось незручно. Тому близнюки називали його просто Чако.

Кімната Чако була від підлоги і до самої стелі напхана книжками. Він прочитав їх усі і цитував довжелезні уривки де треба і не треба. Принаймні потреби у тих цитатах не бачив ніхто, крім нього самого. Наприклад, коли вони того ранку вже виїжджали з воріт і кричали «До побачення!» Маммачі, яка вийшла провести їх на веранду, Чако ні з того ні з сього сказав: «Ні, Гетсбі наостанку виправдав себе; не він, а те, що тяжіло над ним, та отруйна курява, яку здіймали крила його мрії, — ось що на час позбавило мене інтересу до людських перебіжних печалей та скороминущих радощів».[9]

Та всі так уже до цього звикли, що навіть не завдали собі клопоту бодай легенько поштурхатися ліктями чи перезирнутися. Чако вчився на стипендії Родса в Оксфорді, тож певна ексцентричність і дивацтва йому дозволялися; нікому іншому такого не попустили б.

Він твердив, що пише «Біографію однієї родини» і що родині доведеться ще заплатити, лиш би ця біографія не побачила світ. Амму ж казала, що єдиний у цілій родині гожий кандидат на роль жертви біографічного шантажу — це сам Чако.

Звісно, все це було ще тоді. До Жаху.

Амму сиділа у «плімуті» на передньому сидінні, поруч із Чако. Того року їй виповнилося двадцять сім, і десь на дні живота вона носила холодне розуміння того, що для неї життя вже позаду. Вона мала один-єдиний шанс. І припустилася помилки. Вийшла заміж не за того чоловіка.

Амму закінчила школу якраз у той рік, коли її батько пішов на пенсію зі своєї посади в Делі та переїхав до Аєменема. Паппачі тримався думки, що для дівчини вища освіта — то лише зайві витрати, й Амму не мала вибору; довелося їхати з Делі разом із сім’єю. В Аєменемі ж дівчині робити особливо нічого, хіба що допомагати матері по господарству та чекати пропозицій руки і серця. Грошей на пристойний посаг батько не мав, тож не було і пропозицій. Так збігло два роки. Настав і минув її вісімнадцятий день народження. Батьки його й не помітили, в усякому разі, не подали виду. Амму впала у відчай. Цілими днями вона мріяла про те, щоб вирватися з Аєменема і з лабет буркотливого батька та сумовитої багатостраждальної матері. Мало-помалу вона виметикувала кілька поганеньких планів порятунку. Врешті-решт один з них і спрацював. Паппачі погодився відпустити її на літо до далекої родички, яка мешкала в Калькутті.

Там у когось на весіллі Амму й познайомилася зі своїм майбутнім чоловіком.

Той приїхав у відпустку з Ассаму, де працював заступником управителя на чайній плантації. Народився у сім’ї заможних колись заміндарів[10], які перебралися до Калькутти зі Східної Бенгалії після того, як країну було розділено на Індію та Пакистан.

Був низький на зріст, але добре збудований. Приємний з лиця. Носив старомодні окуляри, що надавали йому серйозного вигляду і геть суперечили його невимушеній чарівності та дитинячому почуттю гумору, яке, втім, цілковито обеззброювало співрозмовника. Йому було двадцять п’ять, і він уже шість років працював на чайних плантаціях. У коледжі не вчився, чим, либонь, і пояснювалася схильність до школярських жартів. Одружитися він запропонував Амму на шостий день після їхньої першої зустрічі. Амму не вдавала, наче закохана. Просто зважила всі за і проти — й погодилася. Тоді їй здавалося, що краще вже будь-що — а може, й будь-хто, — ніж повертатися до Аєменема. Про своє рішення вона написала батькам. Ті не відповіли.

Далі було вигадливе калькутське весілля. Згодом, пригадуючи собі той день, Амму збагнула, що причиною дещо гарячкового блиску в очах нареченого було не кохання і навіть не піднесення, викликане близькою перспективою тілесного блаженства, а десь із вісім порцій віскі. Чистого. Нерозведеного.

Свекор Амму був головою правління залізниці та володарем престижної боксерської нагороди, яку здобув під час навчання в Кембриджі. Також він секретарював у БАЛБ — Бенгальській асоціації любительського боксу. Молодятам подарував пофарбований на особливе замовлення у пудрово-рожевий колір «фіат», на якому сам і поїхав геть після весілля, забравши з собою всі коштовності та більшу частину інших подарунків. Він помер ще до народження близнюків на операційному столі під час видалення жовчного міхура. На кремацію з'їхалися боксери з цілої Бенгалії. То було жалобне зібрання кощавих облич і зламаних носів.

Перебравшись з чоловіком до Ассаму, молода, вродлива і зухвала Амму опинилася невдовзі у центрі уваги всього «Плантаторського клубу». Вона вдягала до сарі блузки з відкритою спиною і носила сріблясту парчеву торбинку на ланцюжку. Палила довгі цигарки у срібному мундштуку і навчилася випускати дим бездоганними колечками. Незабаром з’ясувалося, що її чоловік не просто з тих, хто полюбляє часом хильнути зайвого, а справжнісінький алкоголік, з усією властивою п’яницям брехливістю і трагічним шармом. Дечого в його поведінці Амму так ніколи й не зрозуміла. Ще довго після розлучення вона знай дивувалася, навіщо він так безсоромно брехав, коли у цьому не було жодної потреби. Як по правді, то особливо тоді, коли у цьому не було жодної потреби. Балакаючи з приятелями, розводився про те, як любить копченого лосося, хоч Амму знала, що він терпіти його не може. Або приходив з клубу й розповідав, що дивився «Зустрінемось у Сент-Луїсі», хоч насправді там крутили «Бронзового ковбоя». І навіть не пробував щось пояснити чи вибачитися, коли вона ловила його на брехні. Лише гиготів, викликаючи в Амму таку лють, що вона дивувалася сама собі.

Амму була на дев’ятому місяці вагітності, коли розпочалася війна з Китаєм. Був жовтень 1962-го. З Ассаму евакуювали дружин та дітей працівників чайних плантацій. Амму була вже не в тому стані, щоб мандрувати, і залишилася на місці. У листопаді, після кошмарної поїздки труським автобусом до Шилонга, серед чуток про китайську окупацію і невідворотну поразку Індії, народилися Еста з Рахеллю. Народилися при свічках. У лікарні із затемненими вікнами. Вони з’явилися на світ без зайвого галасу, одне по одному, впродовж вісімнадцяти хвилин. Двоє маленьких замість одного великого. Близнята-тюленята, слизькі від материних соків. Поморщені від зусиль, яких доклали, щоб таки народитися. Перш ніж заплющити очі й заснути, Амму перевірила, чи немає у них якихось видимих вад.

Нарахувала чотири ока, чотири вуха, два роти, два носи, двадцять пальчиків на рученятах і двадцять досконалих нігтиків на ноженятах.

І не помітила єдиної сіамської душі. Вона тішилася ними. Їхній батько валявся п’яний на жорсткій лавці в лікарняному коридорі.

На той час, коли близнюкам сповнилося два роки, батькове пияцтво, посилене нудним і одноманітним життям на чайній плантації, перейшло в алкогольний ступор. Тепер він цілими днями не підводився з ліжка і не ходив на роботу. Врешті англієць-управитель, містер Голлік, викликав його до свого бунгало на «серйозну розмову».

Амму сиділа на веранді їхнього дому і стривожено чекала на чоловіка. Вона була впевнена, що Голлік покликав того з єдиною метою: оголосити про звільнення. Тому й здивувалася, коли Бабá повернувся пригнічений, але не спустошений. Містер Голлік дещо запропонував, сказав він, і треба про це поговорити. Почувався спершу трохи невпевнено, уникав її погляду, але поступово посміливішав. З практичного погляду, вів далі він, у перспективі, ця пропозиція вигідна їм обидвом. Ба навіть їм усім, якщо пам’ятати про те, що дітям потрібна освіта.

Містер Голлік був зі своїм молодим заступником відвертий. Повідомив про скарги, що їх отримував як від робітників, так і від інших заступників, і заявив:

— Боюсь, у мене немає іншого вибору, як попросити вас написати заяву про звільнення.

Потому кілька хвилин помовчав, щоб тиша взяла своє. Щоб жалюгідного чоловіка по той бік столу почало трусити. Щоб він захлипав. Тоді містер Голлік озвався знову:

— Ну, якщо добре поміркувати, то, може, якось і зарадимо лиху… може, щось і намислимо. Я ж завжди кажу: думати треба позитивно. І максимально використовувати свої переваги, — Голлік на мить перервався і гукнув, щоб їм принесли чорної кави. — Вам же насправді, знаєте, неабияк пощастило у житті: чудова сім’я, прекрасні діти, приваблива дружина… — він запалив цигарку і не гасив сірника, поки той мало не обпік йому пальці. — Надзвичайно приваблива дружина…

Схлипування припинилося. Карі очі спантеличено вп’ялися у зловісні, помережані червоними прожилками зелені. За кавою містер Голлік запропонував, щоб Бабá на якийсь час поїхав собі. На канікули. Можливо, у якусь клініку, трохи підлікуватися. На стільки часу, скільки треба, щоб поправити здоров’я. А доки чоловіка не буде, запропонував містер Голлік, Амму перебереться у його бунгало, бо ж про неї слід «подбати».

Плантацією бігало вже кілька обірваних світлошкірих дітлахів, яких Голлік прижив з уподобаними збиральницями чаю. Тепер він надумав узяти рангом вище.

Амму дивилася, як ворушиться, виліплюючи слова, чоловіків рот, і мовчала. Через ту мовчанку Бабá спершу зніяковів, а потім раптом страшенно розлютився. Зненацька він кинувся на дружину, схопив її за волосся, стусонув кулаком — і, не витримавши такого надриву, просто зімлів. Тоді Амму стягла з полиці найважчу книжку, яка трапила під руку, — «Атлас світу» від «Рідерз Дайджест» — і стала щосили гамселити його по чому попало. По голові. По ногах. По спині і по плечах. Прийшовши до тями, він ніяк не міг збагнути, звідки взялися всі ті синці. Принижено попросив пробачення за те, що підняв на неї руку, проте тут-таки заходився канючити, щоб вона допомогла йому перевестися куди-інде. Це ввійшло у звичку. Спочатку п’яний шал, потім — похмільне ремство і скиглення. В Амму викликав огиду лікарський запах старого алкоголю, який сочився просто крізь шкіру, і засохле блювотиння, яке щоранку наче скоринкою від пиріжка заліплювало йому рот. Коли від п’яних вихваток почали страждати діти, а тут ще й вибухнула війна з Пакистаном, Амму покинула чоловіка і повернулася до батьків у Аєменем, де на неї ніхто не чекав. Повернулася до всього того, від чого не так і давно була втекла. От лише тепер вона мала двійко дрібних дітей. І жодних уже мрій.

Паппачі історії, яку розповіла донька, не йняв віри — не тому, що був доброї думки про зятя, а просто через те, що не міг повірити, наче якийсь англієць, і взагалі англієць у принципі, може домагатися чужої дружини.

Своїх дітей Амму, звісно, любила, але їхня великоока, наївна вразливість, їхня готовність любити тих, хто їх насправді не любить, страшенно її сердила й іноді навіть викликала бажання зробити їм боляче — тільки для того, щоб навчити, щоб застерегти.

Так, буцім вікно, через яке здимів колись їхній батько, було відчинене для кого завгодно — залізай, тебе чекають із розкритими обіймами.

Амму мала враження, наче її близнюки — то пара дрібних збентежених жабенят, які бачать тільки одне одного і рука в руку стрибають собі кудись по заповненому гуркітливим транспортом шосе. Добре усвідомлюючи, чим зазвичай закінчується для жабенят зустріч з вантажівкою, вона невтомно пильнувала за кожним їхнім кроком. Незмінна настороженість висотувала їй нерви і тримала у постійній напрузі. Вона картала дітей за найменшу провину, проте й захищати їх бралася тут же, щойно їй здавалося, ніби хтось зиркнув у їхній бік не так.

Що ж до неї самої, то вона знала: шансів більше не буде. Тепер їй залишався тільки Аєменем. Передня веранда і задня веранда. Гаряча ріка і консервна фабрика.

Й усе це — на тлі невпинного верескливого скавуління лихої слави, що ширилася округою.

У перші ж місяці після повернення до батьківського Дому Амму притьмом навчилася впізнавати — і зневажати — потворне обличчя співчуття. Літні родички з кількома тремтливими підборіддями, де пробивався рідкий поріст, приїжджали на день-два до Аєменема поспівчувати їй з приводу розлучення. Вони хапали її за коліно і зловтішалися, а вона ледь стримувала бажання відважити їм ляпаса. Або відкрутити соски. Гайковим ключем. Як Чаплін у «Нових часах».

Розглядаючи себе на весільних фотографіях, Амму почувалася так, наче звідти на неї дивиться не вона сама, а хтось інший. Дурненька, обвішана прикрасами наречена. Шовкове сарі барви призахідного сонця мінилося золотом. На кожному пальці — по персню. Над вигнутими бровами — білі цятки сандалової пасти. Амму дивилася на себе тодішню, і її м’який рот кривився у гіркій посмішці від спогадів — не стільки про саме весілля, скільки про те, як це вона дозволила, щоб її так вишукано й ретельно вирядили, перш ніж підвести до шибениці. Тепер це виглядало лише безглуздою і марною витратою часу.

Чимось таким, як шліфування дров.

Вона пішла до сільського ювеліра і попросила, щоб її масивну обручку переплавили, а тоді зробили з неї тоненький браслет зі зміїними голівками, який сховала, щоб колись віддати Рахелі.

Амму розуміла, що зовсім без весілля обійтися не вийде. Принаймні не на практиці. Проте до кінця життя обстоювала скромні весілля у звичайному одязі. Тоді вони не такі зловісні, думалося їй.

Іноді, коли Амму слухала по радіо улюблені пісні, у неї всередині наче щось порушувалося. Під шкірою ширився плинний біль, і вона, наче відьма, покидала цей світ і вирушала до іншого — кращого і щасливішого. В такі дні у ній прокидалося щось неприборкане і невгамовне. На якийсь час вона ніби позбувалася морального тягаря матері й розлученої жінки, і навіть хода у неї тоді змінювалася з безпечної материнської на якусь іншу, вже не таку стриману й виважену. Вона встромляла у волосся квітки, а її очі променилися магічною таємничістю. Ні з ким не говорила. Годинами сиділа на березі зі своїм маленьким пластмасовим транзистором у формі мандарина. Палила цигарки й опівночі купалася в ріці.

Що тягло Амму до цієї небезпечної межі? Що огортало її ореолом непередбачуваності? Напевне, та боротьба, яка клекотіла у неї всередині. Бо там поєдналося те, що не поєднується в принципі. Безмежна ніжність матері і бездумна лють терориста-смертника. Це поєднання росло й росло; саме воно врешті-решт і стало для неї спонукою любити вночі того, кого її діти любили вдень. Плавати вночі тим човном, яким діти плавали вдень. Човном, на якому сидів Еста і який знайшла Рахель.

У ті дні, коли по радіо звучали улюблені пісні Амму, всі трохи її побоювалися. Наче відчували, що вона перебуває у примарному затінку між двома світами, де не підвладна нікому. Що жінці, яку вже осудили й затаврували, втрачати насправді не так і багато, а тому вона може бути небезпечна. Тож коли по радіо вигравали улюблені пісні Амму, люди воліли обходити її десятою дорогою, бо всі зійшлися на тому, що в ті дні ліпше просто дати їй спокій.

Іноді ж бували дні, коли від усмішки на щоках у неї з’являлися ямочки.

Вона мала ніжне, точене обличчя, чорні брови, які вигиналися, немов чайчині крила над хвилями, невеликий прямий ніс і шкіру горіхового кольору, що наче світилася зсередини. Того блакитного грудневого дня вітер, залітаючи в авто, розмаював її буйне кучеряве волосся. До сарі Амму вдягнула блузку без рукавів, і оголені плечі виблискували, ніби поліровані. Часом вона була найвродливішою жінкою, яку коли-небудь бачили Еста й Рахель. А часом — ні.

На задньому сидінні «плімута», між Естою і Рахеллю, сиділа Крихітка-кочамма. Колишня черниця і за службовим обов’язком — двоюрідна бабуся. Близнюків Крихітка-кочамма недолюблювала; так безталанні люди іноді недолюблюють тих, кому теж у житті не надто пощастило. Мала їх за приблуд-безбатченків, приречених на лиху долю. Більше того, то були ще й діти від змішаного шлюбу, наполовину індуси, з якими ніколи не породичається жодна порядна сім’я сирійських християн, де збереглася бодай крихта поваги до себе. Вона всіляко давала їм зрозуміти, що вони (як, зрештою, і вона сама) живуть в Аєменемському Домі лише з доброї волі та мовчазної згоди господині, їхньої бабусі по матері, і жодного права жити там насправді не мають. Поведінкою Амму Крихітка-кочамма обурювалася, бо вбачала в ній бунт супроти долі, яку сама покірно і вдячно прийняла. Злощасної долі жінки без чоловіка. Сумної Крихітки-кочамми без отця Малліґена. З роками вона зуміла переконати себе, що на перепоні їхньому з отцем Малліґеном поєднанню в любові стали тільки її стриманість і її рішуче прагнення не переступати меж дозволеного.

Заміжній доньці в батьківському домі не місце — узвичаєну думку щодо цього вона поділяла цілковито і щиросердечно. Розлученій доньці — тій, на переконання Крихітки-кочамми, взагалі ніде не місце. Розлучена донька, яка вийшла заміж без згоди батьків, — ну, тут уже Крихітці-кочаммі бракувало слів, щоб виразити своє обурення належним чином. Якщо ж ішлося ще й про шлюб міжобщинний, то Крихітка-кочамма просто втрачала дар мови і лише мовчки тіпалася від люті.

Близнюки були ще надто юні, щоб усе це збагнути, тож поки що Крихітці-кочаммі залишалося тільки злитися, побачивши їх у миттєвості щастя. А щасливі вони бували, коли, наприклад, упіймана на льоту бабка піднімала ніжками з долоні камінчик, коли їм дозволяли викупати свиней або коли вони знаходили яйце — ще тепле, щойно з-під курки. Та найсильніша злоба проймала її тоді, коли вона бачила, як вони тішаться одне одним. Адже сподівалася, що над ними ціле життя тяжітиме печать нещастя. Хоча б нещастя.

На шляху з аеропорту назад до Аєменема Марґарет-кочамма сидітиме спереду з Чако, бо ж колись була його дружиною. Софі-моль сяде посередині між ними. Амму перебереться на заднє сидіння.

У них будуть два термоси з водою. Кип’яченою — для Марґарет-кочамми і Софі-моль, з-під крана — для всіх решта.

Багаж лежатиме у багажнику.

Гарне слово — багаж, подумала Рахель. У будь-якому разі, набагато гарніше, ніж, наприклад, міцняк. Так, міцняк — жахливе слово. Ніби частина імені якогось гнома. Коші Ооммен-міцняк — приємний з вигляду, богобоязливий гном-середняк, з коротенькими ногами і проділом збоку.

На даху «плімута» були встановлені чотири оббиті бляхою рекламні щити з фанери, з яких дивився на всі чотири сторони світу виведений кучерявими літерами напис: «Райські маринади і варення». Нижче були зображені слоїки зі змішаним фруктовим джемом і пікантним консервованим в олії лаймом, з етикетками, де був той-таки кучерявий напис: «Райські маринади і варення». Поруч можна було побачити перелік усієї продукції під цією маркою, а ще — танцівника катакалі з зеленим обличчям і в розмаяній від стрімкого руху спідниці. Повздовж нижнього краю одежі, що вигинався літерою S, було написано: «Володарі царства смаку». То був непроханий внесок товариша К. Н. М. Піллая — буквальний переклад малаяльської фрази Ручі локатінде Раджаву, яка в оригіналі звучала хіба лиш на крихту менш абсурдно, ніж ті «володарі». Та позаяк ці слова побачили вже після того, як товариш Піллай виконав замовлення, нікому не стало духу просити його переробити все наново. Так, на превеликий жаль, «Володарі царства смаку» стали невід’ємним атрибутом етикеток «Райських маринадів».

Амму сказала, що танцівник катакалі там тільки з пантелику збиває — ні в тин ні в ворота. Чако на це відповів, що той танцівник додає Місцевого Колориту і ще стане у пригоді, коли вони Вийдуть на Міжнародний Ринок.

З тими рекламними щитами вигляд у їхнього «плімута» був, за словами Амму, просто сміховинний. Достеменно тобі мандрівний цирк. З плавцями.

Маммачі почала виготовляти маринади на комерційній основі невдовзі після того, як Паппачі пішов на пенсію зі своєї державної посади у Делі й оселився в Аєменемі. Коттаямське біблійне товариство організовувало ярмарок і попросило Маммачі долучитися, виставивши кілька слоїків свого знаменитого бананового джему і маринованих зелених манго. Все розпродали дуже скоро, і Маммачі побачила, що попит значно перевищує пропозицію. Натхнена успіхом, вона вирішила й далі варити джем та готувати маринади на продаж і невдовзі мала вже замовлень на цілий рік. Паппачі ж у той час намагався якось дати раду з безчестям перебування на пенсії. Він був на сімнадцять років старший за Маммачі і якраз тоді приголомшено збагнув, що вже старий, а от дружина його все ще у розквіті сил.

Хоч Маммачі мала «конічну» рогівку і була вже практично сліпа, Паппачі ані гадки не мав їй допомагати, бо готування маринадів гідним заняттям для колишнього високопоставленого державного службовця не вважав. Він завжди був ревнивий і тепер страшенно обурювався тим, що його дружина опинилася раптом у центрі уваги. Тож знай тинявся довкола в одному зі своїх бездоганно скроєних костюмів, насуплено кружляючи біля чималих куп червоного перцю чилі та свіжозмеленої жовтої куркуми, і стежив, як Маммачі наглядає за купівлею, зважуванням, солінням і сушінням плодів лайму та зелених манго. А потім щовечора лупцював її латунною вазою для квітів. Ті побої, взагалі-то, не були новиною. Новиною було лише те, що вони так почастішали. Якось уночі Паппачі зламав смичок від скрипки Маммачі і викинув його в ріку.

Згодом з Оксфорда приїхав додому на літні канікули Чако. Він змужнів і в ті часи ще мав силу в руках, бо входив до складу команди веслувальників Белліол-коледжу. Через тиждень після приїзду Чако почув, як батько б’є в кабінеті матір. Він увійшов туди, схопив Паппачі за руку, у якій той тримав вазу, і заламав йому за спину, а тоді сказав:

— Щоб я більше цього не бачив. Ніколи.

Решту того дня Паппачі каменем просидів на веранді, втупивши очі в декоративний сад і не звертаючи уваги на тарілки з їжею, які підсовувала йому Кочу-Марія. Пізно вночі він подався до кабінету і виніс звідти своє улюблене крісло-гойдалку. Витягнув його на середину під’їзної доріжки і там розвідним гайковим ключем потрощив на дрібні цурпалки. А тоді пішов, зоставивши під місяцем лише купку лакованого пруття й уламків деревини. Відтоді він навіть пальцем не торкнув Маммачі. Проте й не озвався більше до неї жодним словом аж до самої смерті. Коли йому щось треба було, використовував як посередників Крихітку-кочамму або Кочу-Марію.

Якщо ввечері чекали гостей, Паппачі всідався на веранді і заходився пришивати собі до сорочок ґудзики, хоч їх там і не бракувало. Подивіться, мовляв, як занедбала мене моя жінка. Певною, хоч і вельми незначною, мірою йому таки вдалося ще нижче опустити в очах Аєменема образ дружини, яка працює.

Блакитний «плімут» Паппачі купив у Муннарі в одного старого англійця. Невдовзі в Аєменемі вже й не дивувалися, побачивши, як він поважно котить своєю широкою машиною по вузькій дорозі, вирізняючись вельми елегантним виглядом і водночас спливаючи рясним потом у своїх вовняних костюмах. Ні Маммачі, ні будь-хто інший з родини не мали права не те що користуватися тим авто, а бодай у ньому посидіти. «плімут» був помстою Паппачі.

Свого часу Паппачі обіймав посаду імперського ентомолога в Інституті сільськогосподарських досліджень у Делі. Після проголошення незалежності і відходу британців його посада називалася «співдиректор програм з ентомології», а в той рік, коли він пішов на пенсію, її прирівняли до директорської.

Найбільшою невдачею у житті стало для нього те, що нічного метелика, про чиє існування дізналися завдяки його відкриттю, назвали не на його честь.

Той метелик упав йому до склянки якось увечері, коли він сидів на веранді заїзду після довгого проведеного у полі дня. Витягуючи його, Паппачі помітив, що дорсальні щетинки у нього якісь незвично густі. Придивився уважніше. Потім, щораз сильніше хвилюючись, препарував його, виміряв і зранку на кілька годин виставив на сонце, щоб випарувався алкоголь. А тоді першим же потягом повернувся до Делі, де на метелика чекало таксономічне обстеження, на нього ж — слава (принаймні він дуже на це сподівався). Через півроку тривожного очікування страшенно розчарованому Паппачі повідомили, що його знахідку врешті-решт ідентифікували як дещо відмінний різновид у межах добре відомого виду, який належить до тропічної сім’ї Lymantriidae.

Та справжній удар спіткав його через дванадцять років, коли внаслідок радикальної зміни таксономічних концепцій спеціалісти з лускокрилих вирішили, що нічний метелик Паппачі таки й справді є представником окремого виду і роду. На той час Паппачі, звісно, вже вийшов на пенсію і перебрався до Аєменема, тож заявляти про своє право на це відкриття було надто пізно. Його метелика назвали на честь тодішнього виконувача обов’язків директора відділення ентомології, молодого співробітника, на якого Паппачі завжди поглядав скоса.

Хоч дратівливим характером він відзначався задовго до того, як відкрив науці нового метелика, у наступні роки саме «метелика Паппачі» було заведено вважати винуватцем усіх властивих Паппачі нападів хандри та раптових спалахів люті. Злий дух тієї комахи — такий сірий, волохатий, з незвично густими дорсальними щетинками — оселявся у кожному домі, де йому доводилося жити. Та мара мучила і його самого, і його дітей, і дітей його дітей.

Кожнісінького дня до самої смерті, незважаючи на задушливу аєменемську спеку, Паппачі носив ретельно випрасуваний костюм-трійку і свій золотий кишеньковий годинник. На туалетному столику біля ліжка, поряд з одеколоном і срібною щіткою для волосся, він тримав свою світлину замолоду, з зализаним волоссям, зроблену в фотоательє у Відні, де він півроку стажувався, щоб мати змогу потім висунути свою кандидатуру на посаду імперського ентомолога.

Саме у ті кілька віденських місяців Маммачі брала свої перші уроки скрипки. Ті уроки різко обірвалися, коли її учитель, Лаунський-Тіффенталь, необачно сказав Паппачі, що дружина в того винятково талановита і, на його думку, цілком спроможна сягнути високого рівня виконавської майстерності.

Повідомлення про смерть Паппачі, надруковане в «Індіан експрес», Маммачі вирізала і вклеїла у сімейний фотоальбом. Там мовилося:

Минулої ночі у Коттаямській лікарні загального типу помер внаслідок інфаркту відомий ентомолог, шрі Бенаан Джон Іпе, син покійного нині о. Е. Джона Іпе (знаного в народі як Пун’ян-Кунджу). Біль у грудях він відчув уночі близько 1:05 і був негайно доправлений до лікарні. Кінець настав о 2:45. Протягом останнього півроку шрі Іпе мав проблеми зі здоров'ям. Він залишив дружину Сошамму і двох дітей.

На похороні Паппачі Маммачі плакала, і контактні лінзи у неї в очах уже мало не плавали. Амму сказала близнюкам, що бабуся плаче не стільки через те, що любила дідуся, скільки тому, що просто до нього звикла. Звикла до того, що він тиняється по консервній фабриці, і до того, що час від часу її лупцює. Людям властиво звикати до всього, казала Амму, це справді дивовижно, до чого лише вони звикають. Варто тільки роззирнутися навколо, продовжувала Амму, і побачиш, що побої латунною вазою — то ще квіточки.

Після похорону Маммачі попросила Рахель допомогти їй намацати і вийняти лінзи; для цього використовували маленьку оранжеву піпетку, яка зберігалася у спеціальному футлярчику. Рахель запитала Маммачі, чи можна буде після того, як бабуся помре, взяти ту піпетку собі. Амму негайно випровадила доньку з кімнати, надавала ляпасів і попередила:

— Щоб я ніколи більше не чула, як ти говориш з кимось про його смерть.

Еста сказав, що так Рахелі й треба, бо вона недобра.

Світлину Паппачі у Відні, із зализаним волоссям, вставили в нову рамку і перенесли до вітальні.

Він був фотогенічним чоловіком — таким дженджуристим і виглянсуваним, з дещо завеликою як для його невисокого зросту головою. В той час у нього з’являлося вже подвійне підборіддя, добре помітне, коли він дивився вниз або кивав. Тож Паппачі постарався на фото тримати голову досить високо, щоб те друге підборіддя приховати, але не надто, щоб не видатися, бува, зарозумілим. Світло-карі очі дивилися люб’язно, проте водночас було в тому погляді і щось зловісне, наче він намагався триматися перед фотографом ввічливо, а сам тим часом розмірковував, як би то вкоротити віку своїй дружині. Верхня губа трохи нависала посередині над нижньою, і через це він мав такий вигляд, ніби збирається закопилити їх на жіночий манір; такі губи бувають у дітей, які люблять смоктати великого пальця. На підборідді була подовгаста ямка; це лише поглиблювало підозру, що в ньому криється маніакальна схильність до насилля, така собі прихована жорстокість. Одягнений він був у захисної барви бриджі для їзди верхи, хоч ніколи в житті не сідав на коня. У чоботях (також для їзди верхи) віддзеркалювалися лампи фотоательє. Поперек колін акуратно лежав хлист із держаком зі слонової кості.

Світлина дихала сторожким супокоєм, а в задушливій кімнаті, де вона висіла, від неї тягнуло ледве вловним холодком.

Коли Паппачі помер, після нього залишилося кілька скринь із дорогими костюмами і жерстяна коробка з-під шоколаду, наповнена запонками. Їх Чако роздавав потім коттаямським таксистам, а ті розділяли і переробляли на персні та підвіски для своїх незаміжніх доньок, які потребували посагу.

Коли близнюки поцікавилися, навіщо потрібні запонки, й Амму пояснила («щоб застібати манжети»), їх вразило логічне зерно у мові, яка досі здавалася їм зовсім не логічною. Справді: cuff (манжета) + link (застібати) = cuff-link (запонка). Точність і логічність анітрохи не гірші, ніж у математиці, вважали вони. Одне слово, ті запонки викликали у них нестримний, ба навіть дещо надмірний захват і непідробне захоплення англійською мовою.

Паппачі, сказала Амму, був невиліковним «англійським ЧЧП», тобто чі-чі-поч, що мовою гінді означає «підтирач лайна». Чако на це відповів, що насправді таких людей, як Паппачі, називають англофілами. І змусив Есту й Рахель знайти відповідну статтю у «Великому енциклопедичному словнику» від «Рідерз дайджест». Там було сказано, що англофіл — це «той, хто схильний захоплюватися всім англійським». Далі вони мали подивитися, що означає «схильний», а тоді — «схиляти». Те останнє слово мало такі значення:

1. Змінювати пряме положення чогось на похиле, нагнувши, опустивши його.

2. Навертати, спрямовувати, приваблювати до кого-, чого-небудь.

3. Переконувати, умовляти, примушувати робити що-небудь, погоджуватися на щось.

У випадку Паппачі, за словами Чако, йшлося про значення номер 2: «Навертати, спрямовувати, приваблювати до кого-, чого-небудь». Отже, пояснив Чако, Паппачі «навернули» і «спрямували» до того, щоб він полюбив усе англійське.

Хоч як неприємно у цьому зізнаватися, заявив близнюкам Чако, та всі вони — англофіли. Ціла родина англофілів, якщо на те пішло. Колись їм вказали не той шлях, вони збилися на манівці й опинилися у пастці поза межами своєї історії, а повернутися назад уже не могли — сліди стер час. Історія подібна на старий дім уночі, говорив він. Дім, де горять усі світильники, а всередині чути шепіт предків.

— Щоб збагнути історію, — провадив далі Чако, — треба ввійти всередину і послухати, що вони кажуть. Придивитися до книжок і до картин на стінах. Принюхатися до запахів.

Еста з Рахеллю не мали сумнівів, що Чако має на думці дім, який стояв за рікою, посеред покинутої і занедбаної каучукової плантації, де вони ніколи ще не бували. Дім Карі-Саїпу, чи то пак Чорного Сагіба. Англійця, який «отубілився». Говорив малаяльською і ходив у мунду. Аєменемського Курца, який зробив Аєменем своїм «серцем пітьми» і застрелився десять років тому, коли батьки хлопця, з яким він жив і кохався, забрали сина додому і відправили до школи[11]. Після самогубства господаря маєток став предметом затяжної судової тяганини між кухарем Карі-Саїпу та його секретарем. Той дім роками стояв пусткою, і мало кому щастило кинути на нього оком. Утім, близнюки добре собі його уявляли.

Дім Історії.

Прохолодна кам’яна долівка, тьмяні стіни і тіні-кораблі, що надимаються та пливуть хтозна-куди. Вгодовані напівпрозорі ящірки, які живуть за картинами, і древні, аж потріскані предки з восково-жовтими обличчями і міцними й гострими пазурами на ногах, предки, які пахнуть старими пожовклими мапами і перемовляються поміж собою свистючим папіряним шепотом.

— От лише ввійти досередини ми не можемо, — продовжував Чако, — двері замкнено. Коли заглядаємо у вікна, то бачимо тільки тіні. А коли нашорошуємо вуха і прислухаємося, то чуємо тільки шепіт. Але слів не розуміємо, бо наш розум пойняла війна. Війна, яку ми виграли і програли. Найгірша з усіх воєн. Війна, яка бере мрії у полон і перемріює їх по-своєму. Війна, яка змусила нас захоплюватися своїми поневолювачами і зневажати себе.

— Скоріш уже одружуватися зі своїми поневолювачами, — сухо кинула Амму, натякаючи на Марґарет-кочамму. Чако пропустив її слова повз вуха, а натомість загадав близнюкам подивитися у словнику, що означає «зневажати». Там мовилося: «Виявляти презирство, неповагу до кого-, чого-небудь; ображати кого-небудь, принижувати чиюсь гідність; нехтувати чимось».

Якщо говорити про війну, сказав Чако, про таку війну, яка у нього на думці, — про війну мрій, — то «зневажати» якраз усе це й означає.

— Ми — воєнні бранці, — говорив він. — Наші мрії сфальшовано. Ми нікуди не належимо. Наче судно, яке зірвалося з якоря і пливе у безвість розбурханим морем. Можливо, нам уже ніколи й не дадуть пристати до берега. Нашому горю ніколи не бути достатньо сумним, а радощам — достатньо веселими. Так само й нашим мріям ніколи не бути достатньо великими, а життю — достатньо вагомим. Щоб мати якесь значення.

А тоді, намагаючись вималювати перед близнюками історичну перспективу (хоча власне перспективи, як показали події наступних тижнів, йому самому гостро бракувало), він розповів їм про Жінку-Землю. Уявіть собі, сказав Чако, що наша земля, якій чотири мільярди шістсот мільйонів років, — це сорокашестирічна жінка, десь такого віку, як Алеямма, їхня учителька малаяльської. Ціле дотеперішнє життя Жінки-Землі пішло на те, щоб земля стала такою, якою ми її бачимо. За цей час розділилися океани і виросли гори. Жінці-Землі було одинадцять, вів далі він, коли з’явилися перші одноклітинні організми. Перші тварини, всілякі там черви та медузи, з’явилися, коли їй сповнилося сорок. А коли світом бродили динозаври, їй було вже за сорок п’ять, тобто відтоді минуло лише вісім місяців.

— Порівняно з життям Жінки-Землі вся людська цивілізація, яка оце у нас перед очима, — розповідав близнюкам Чако, — почала розвиватися лише дві години тому. Приблизно стільки, скільки ми їдемо з Аєменема до Кочина.

Благоговінням і смиренням, сказав Чако («Гарне слово — смирення, — подумала Рахель. — Йти і сповнюватися смиренням, анітрохи не переймаючись світом»), сповнює думка про те, що вся сучасна історія, світові війни, війна мрій, людина на місяці, наука, література, філософія, прагнення знань — все це в очах Жінки-Землі лиш одна коротка мить.

— Отже, любі мої, і ми самі, і все, чим ми є чи будемо, — для неї тільки одна-єдина мить, — врочисто мовив Чако, простягнувшись на своєму ліжку і дивлячись у стелю. — За цей час вона встигне хіба що нам підморгнути.

Коли він був у такому гуморі, то послуговувався своїм голосом для читання вголос. У його кімнаті було відчуття, наче ти в церкві. Чако не хвилювало тоді, слухає його хтось чи ні. А якщо хтось таки слухав, то його не хвилювало, розуміють те, що він каже, чи ні. Амму називала це «оксфордським настроєм».

Згодом, після всього, що трапилося, «підморгнути» здавалося вже словом геть недоречним для того, щоб описати вираз очей Жінки-Землі. Адже «підморгнути» — це слово з такими веселими, грайливими краями…

Хоч розповідь про Жінку-Землю близнюки запам’ятали надовго, справжнє захоплення у них викликав Дім Історії — до нього ж було зовсім близенько, рукою подати. Тож вони часто думали про нього. Про той дім за рікою.

Дім, що бовваніє у серці пітьми.

Дім, у який годі ввійти, сповнений шепоту, який годі зрозуміти.

Тоді вони ще не знали, що скоро таки туди ввійдуть. Що перепливуть ріку й опиняться там, де не мали би бути, і з тим, кого не мали би любити. Що великими і круглими від подиву очима дивитимуться, як на задній веранді перед ними розгортається сама Історія.

Поки їхні однолітки з’ясовували більш підхожі для свого віку речі, Еста з Рахеллю побачили, як Історія виставляє свої умови і стягує пеню з тих, хто порушує її закони. Вони почули її глухий удар, від якого аж замлоїло у грудях. Відчули її запах і ніколи вже його не забули.

Запах Історії.

Наче старі троянди на легкому вітрі.

Відтоді він постійно чаївся у звичайнісіньких речах. У плічках для одягу. У помідорах. У гудроні на шосе. У деяких кольорах. У тарілках в ресторані. У відсутності слів. І у порожнечі в очах.

Вони дорослішатимуть, чіпляючись за різні способи якось жити з тим, що трапилося. Намагатимуться переконувати себе, що у масштабі геологічного часу це подія зовсім не суттєва. Жінка-Земля моргнула, та й уже. Адже траплялося й гірше. Гірше траплялося постійно. Проте розради ця думка їм так і не принесе.

Чако заявив, що дивитися «Звуки музики» — то така собі розтягнута вправа з англофілїї.

— Та ну, дай спокій, — відповіла Амму. — «Звуки музики» дивиться цілий світ. Це ж світовий хіт.

— І все ж таки, моя люба, — мовив Чако своїм голосом для читання вголос. — І. Все ж. Таки.

Маммачі частенько повторювала, що Чако, безперечно, належить до найрозумніших людей Індії. «Серйозно? — запитувала тоді Амму. — На якій підставі?» Маммачі полюбляла переповідати почуту з уст самого Чако історію про те, як один з оксфордських викладачів похвалив його за блискучий розум і сказав, що власне з такого матеріалу й ліпляться майбутні прем’єр-міністри.

На це Амму завжди реагувала однаково: «Ха! Ха! Ха!» — наче персонажі коміксів.

А потім казала таке:

а) Поїхати до Оксфорда ще не означає обов’язково бути розумним.

б) Те, що ти розумний, ще не означає, що з тебе вийде добрий прем’єр-міністр.

в) Якщо ти навіть консервну фабрику не здатний зробити прибутковою, то як зможеш керувати цілою країною?

І, врешті, найважливіше:

г) Всі індійські матері схибнуті на своїх синах, а тому не спроможні оцінювати їхні можливості адекватно.

Чако на ці закиди відповідав так:

а) До Оксфорда ти не просто їдеш. Ти там вчишся.

б) Невдовзі після навчання в Оксфорді ти так чи інак приземляєшся в рідних краях.

— Приземляєшся? — перепитувала Амму. — О, так, це ти вмієш. Що-що, а літаки приземляти тобі справді вдається пречудово.

За словами Амму, сумна, але цілковито передбачувана доля братових літаків могла служити доволі об’єктивним мірилом його спроможностей.

Щомісяця (окрім хіба що періоду мусонів) на ім’я Чако приходив післяплатою на пошту невеликий пакунок. У ньому незмінно був черговий набір деталей з вальсового дерева для авіамоделювання. Зазвичай Чако потребував від восьми до десяти днів, щоб зібрати літак з крихітним паливним баком, маленьким двигуном і пропелером. Коли все було готове, він брав Есту й Рахель із собою до Наттакома, на рисові поля, допомагати із запуском моделі. Жодна з них не залишалася у повітрі довше, ніж хвилину. Місяць за місяцем ретельно сконструйовані літаки Чако врізалися у тванисто-зелену поверхню рисового поля, й Еста з Рахеллю, мов добре навчені мисливські собаки, притьмом кидалися туди, щоб порятувати вцілілі рештки.

Хвіст, бак, крило.

Скалічену машину.

Кімната Чако була напхана поламаними дерев’яними літаками. І щомісяця йому надсилали новий набір. Чако ніколи не ставив ці аварії на карб виробникам.

Тільки після смерті Паппачі Чако звільнився з посади викладача Мадраського християнського коледжу і повернувся до Аєменема разом зі своїм белліолським веслом та мріями про кар’єру «консервного барона». На кошти зі своїх рахунків у пенсійному й ощадному фондах він придбав закупорювальну машину фірми «Бгарат». Його весло (з викарбуваними золотом іменами товаришів по команді) висіло тепер на залізних гаках, вбитих у фабричну стіну.

До приїзду Чако консервна фабрика була підприємством маленьким, але прибутковим. Маммачі просто керувала нею так, як керувала б великою кухнею. Чако зареєстрував фабрику як компанію і повідомив Маммачі, що відтепер вона буде пасивним партнером. Він вклав гроші в обладнання (закупорювальну машину, казани, кухонні плити) і розширив використання робочої сили. Майже відразу прибутки пішли на спад, але Чако штучно сповільнив цей процес завдяки екстравагантним банківським позикам, які брав під заставу рисових полів, що розляглися навколо Аєменемського Дому. Хоч Амму працювала на фабриці не менше за брата, той, розмовляючи з інспекторами управління харчової промисловості чи санітарної служби, завжди говорив: «моя фабрика», «мої ананаси», «мої консерви». Формально, з погляду закону, так воно й було, бо ж Амму, як донька, претендувати на майно не могла.

Рахелі й Есті Чако сказав, що нічим Амму не зарадить, бо так уже склався статусько.

— Дякуючи нашому пречудовому шовіністичному суспільству, де верховодять чоловіки, — мовила Амму.

— Що твоє — те моє, а що моє — те також моє, — відповів Чако.

Сміх у нього був напрочуд пронизливий, як на чоловіка його зросту і комплекції. Коли він сміявся, то наче й не рухався, а все одно цілий аж трусився.

Доки Чако не переїхав до Аєменема, фабрика Маммачі не мала назви. Її маринади та джеми називали просто «зелені манго Соші» чи «банановий джем Соші». Соша — то була зменшена форма імені Сошамма: так звали Маммачі.

Саме Чако охрестив фабрику «Райськими маринадами і вареннями» та придумав і замовив у друкарні товариша К. Н. М. Піллая етикетки. Спочатку він хотів був назвати її «Зевсовими маринадами і вареннями», проте цю ідею забракували, бо всі як один твердили, що Зевс — то щось не надто зрозуміле і не пов’язане з місцевим колоритом, а от рай — то вже зовсім інша річ. (Пропозицію товариша Піллая — «Маринади Парашурами»[12] — забракували з причини протилежної: місцевого колориту там було аж забагато.)

Крім того, Чако спало на думку зробити рекламні щити й установити їх на даху «плімута».

Тепер, дорогою до Кочина, ті щити скрипіли і гуркотіли так, наче ось-ось відваляться.

Біля Вайкома довелося зупинитися і купити мотузки, щоб закріпити їх надійніше. Через це згаяли ще двадцять хвилин. Рахель почала потроху хвилюватися, щоб не запізнитися часом на «Звуки музики».

Коли вони під'їжджали вже до околиць Кочина, просто перед капотом «плімута» повільно опустився червоно-білий шлагбаум на залізничному переїзді. Рахель знала: це сталося, бо вона мала надію, що цього не станеться.

Тоді вона не вміла ще опановувати свої сподівання. Поганий знак, сказав Еста.

Тож вони вже точно не встигнуть на початок картини. Коли Джулі Ендрюс з’являється цяткою на пагорбі, потім росте й росте і зрештою заполонює цілий екран; голос її — наче холодна вода, а подих пахне м’ятою.

До пофарбованого на червоно й біло шлагбаума був прикріплений червоний знак, на якому білими літерами писало: «Стоп».

— Потс, — прочитала Рахель.

Ще там був жовтий щит з червоним написом: «Будь індійцем — купуй індійське».

— Екьсйінді йупук — мецйінді дуб, — сказав Еста.

Читати близнюки навчилися дуже рано. «Старого пса Тома, Джанет і Джона» та «Робочі зошити Рональда Рідаута» вони пройшли просто галопом. Вечорами Амму читала їм уривки з Кіплінґової «Книги джунглів»:

Спішить вночі додому Чіл,

тріпоче Манґ крильми…[13]

Пушок на їхніх руках стовбурчився і золотився у світлі лампи, що стояла на столику біля ліжка. Читаючи, Амму могла раптом заговорити скрипучим, Шир-Хановим голосом або заскавуліти, наче Табакі.

«Захочете чи не захочете! Що за балачки? Вбитий бик не позбавить мене належних мені прав! Це кажу я, Шир-Хан!»

«А я, Ракша, що значить Демон, відповідаю!» — пронизливо кричали близнюки. Не в один голос, але майже.

«Людське дитя моє, Лунґрі! Хлопчик не буде вбитий. Він житиме і бігатиме зі Зграєю, і полюватиме зі Зграєю. І зрештою, мисливцю на голих малюків, жабоїде та рибовбивце, він уполює тебе!»[14]

Крихітка-кочамма, на яку була покладена відповідальність за їхню формальну освіту, прочитала їм «Бурю» у скороченій версії Чарльза і Мері Лем.

Потім Еста з Рахеллю ходили і примовляли:

«Там, де бджоли п’ють, я п’ю… на пелюстках квітів сплю…»[15]

Тож коли панна Міттен, місіонерка з Австралії і товаришка Крихітки-кочамми, приїхала до Аєменема і привезла у подарунок Есті й Рахелі дитячу книжечку під назвою «Пригоди білочки Сюзі», ті страшенно образилися. Спочатку вони прочитали її як належить. Та згодом панна Міттен, яка входила до однієї з сект «заново народжених християн», сказала, що трохи ними розчарована, бо вони взялися читати їй ту книжку, перевертаючи слова задом наперед.

«Идогирп икчоліб ізюс. Огондо огонянсев укнар акчоліб ізюс ясалуникорп і…»

Близнюки продемонстрували панні Міттен, що слова «малаяалам» (якщо вставити ще одненьку «а») і «Мир вам — і мав Рим» читаються однаково що зліва направо, що справа наліво. Її це не надто зацікавило; з’ясувалося, вона ані гадки не має, що таке малаялам. Вони пояснили, що це мова, якою говорять у Кералі, а вона сказала, що мала враження, наче ту мову називають «керальською». І тоді Еста, який незлюбив панну Міттен від самого початку, взяв та й бовкнув: «Як на мене, це дуже тупе враження».

Панна Міттен поскаржилася Крихітці-кочаммі і на поведінку Ести, і на читання задом наперед. В очах у близнюків вона, виявляється, побачила сатану. Так, у їхніх очах був мас анатас…

Довелося близнюкам писати в зошиті: «Ми більше ніколи не будемо читати справа наліво. Ми більше ніколи не будемо читати справа наліво». І так сто разів. Зліва направо.

Через кілька місяців, повернувшись додому, у Гобарт, панна Міттен загинула під колесами молоковоза, коли переходила дорогу біля крикетного майданчика. «Є правда на світі», — подумали близнюки, дізнавшись, що молоковоз їхав тоді заднім ходом.

Обабіч залізничного переїзду стояло вже чимало автобусів та легковиків. У машині швидкої допомоги з написом «Шпиталь Священного Серця» сидів цілий гурт весільних гостей. Із заднього вікна визирала наречена; її обличчя раз по раз затуляли клапті облущеної фарби з великого червоного хреста.

Усі автобуси мали дівочі імена: «Люсікутті», «Моллікутті», «Біна-моль». Малаяльською моль — це «дівчина», а мон — «хлопець». У «Біні-моль» було повно прочан, які поголили голови в Тірупаті[16]. У вікні автобуса Рахель бачила ряд лисих голів, а трохи нижче — розділені рівномірними проміжками патьоки від блювотиння. Блювота взагалі викликала у неї чималий інтерес. Вона зроду ще не блювала. Жодного разу. З Естою ж таке траплялося, і тоді шкіра у нього ставала гаряча та лискуча, а очі робилися безпорадними і гарними-прегарними, й Амму любила його ще більше. Чако казав, що Еста з Рахеллю — якісь аж непристойно здорові діти. Як і Софі-моль. На його думку, це пояснювалося тим, що вони не постраждали від інбридингу. Як-от більшість сирійських християн. І парси[17].

Маммачі вважала, що її внуки страждають від чогось значно гіршого, ніж інбридинг. На думці мала, звісно, розлучених батьків. Так, наче всім тільки й залишалося, що обирати між інбридингом та розлученням.

Рахель не знала напевне, від чого страждає, але час від часу ставала перед дзеркалом і тренувалася робити сумну міну та тяжко зітхати.

«Те, що я зараз роблю, — набагато, набагато краще за все, що я робив до того», — тужливо промовляла сама до себе Рахель, вона ж Сідні Картон, вона ж Шарль Дарней, чекаючи на східцях перед гільйотиною, як у «Повісті про два міста», адаптованій для серії коміксів «Ілюстрована класика».

Цікаво, чому ті лисі прочани блювали всі на один манір, подумала вона, а ще цікаво, як саме вони це робили: у єдиному, добре зоркестрованому пориві (може, навіть під музику — наприклад, у ритмі якогось співаного в тому автобусі бгаджана[18]), чи все ж окремо, по одному.

Спочатку, коли шлагбаум тільки-но опустився, повітря повнилося нетерплячим чахканням двигунів, які працювали на холостих обертах. Та коли чоловік, який керував тим переїздом, вийшов зі своєї будки і на вигнутих назад ногах пошкандибав до ятки з чаєм, водії зрозуміли, що це надовго, повимикали двигуни і повиходили з машин трохи розім’ятися. Божество переїзду буцім безцільно кивнуло знудженою, заспаною головою — і поміж автомобілями враз ніби просто з повітря виникли забинтовані жебраки і продавці з тацями, де були розкладені шматочки свіжого кокоса та паріппу-вада[19] на банановому листі. А ще — холодні напої: кока-кола, фанта, трояндове молоко.

Якийсь перев’язаний брудними бинтами прокажений заходився просити милостиню під вікнами їхньої машини.

— Як на мене, це меркурохром[20], — сказала Амму, розглядаючи неприродно червоні плями крові на його пов’язках.

— Вітаю, — відгукнувся Чако. — Це голос справжньої буржуазії.

Амму усміхнулася, і вони з братом потиснули одне одному руки. Так, наче її дійсно щойно нагородили сертифікатом, що підтверджував належність до світу достеменних і непідробних буржуа. Близнюки такі миттєвості неабияк цінували і нанизували, немов перлини, у разок коштовного намиста — не надто, щоправда, густого.

Рахель з Естою притислися носами до бокових віконець «плімута». їм страх як кортіло скуштувати зефіру — ним торгували якісь розпливчасті діти потойбіч скла, — та Амму сказала «ні», твердо і переконливо.

Чако запалив цигарку «Чармінар», глибоко затягнувся, а тоді сплюнув крихту тютюну, що пристала була йому до язика.

Побачити Есту Рахелі було непросто, бо між ними горою здіймалася Крихітка-кочамма. Амму спеціально розсаджувала близнюків обабіч неї, щоб вони не билися. Під час суперечок Еста обзивав сестру «пожеркою-плодожеркою». Рахель у боргу не залишалася, називала його «Елвісом-пелвісом»[21] і витанцьовувала в нього перед носом, кумедно вихляючи стегнами, від чого він аж пінився з люті. Сили й можливості у них були рівні, тож коли доходило до бійки, та могла тривати безконечно, а все, що трапляло їм під ноги чи під руки, — настільні лампи, попільнички, глечики для води — трощилося на друзки або ламалося так, що відновленню вже не підлягало.

Крихітка-кочамма трималася обіруч за спинку переднього сидіння. Коли машина рухалася, тлущ на її руках важко колихався, ніби важка, щойно тяжка білизна на вітрі. Тепер він просто звисав м’ясистою запоною донизу, заступаючи Рахелі Есту.

На Естиному боці дороги стояла ятка, де продавали чай і черстве печиво з виноградного цукру, що лежало в засиджених мухами коробках з тьмяного скла. Ще там був газований лимонад у товстих пляшках з голубими мармуровими затичками — щоб не виходив газ. І червона скриня з льодом, напис на якій сумовито промовляв: «З кока-колою справи підуть ліпше».

На верстовому стовпі, схрестивши ноги і бездоганно тримаючи рівновагу, сидів Мурлідаран — місцевий юродивий. Його яйця і пеніс звисали донизу, де був вказівник: «Кочин — 23».

Мурлідаран був голий; лише на голову йому хтось припасував високу пластикову торбину, що нагадувала прозору шеф-кухарську шапку. Виду вона не заступала: через той пластик можна було розгледіти кожнісіньку річ, хоч і виглядало все те каламутно, мовби крізь пару над витворами того шеф-кухаря. Скинути ту шапку Мурлідаран не міг, хоч би й захотів, бо не мав рук. їх йому відірвало в Сингапурі у 42-му, у перший же тиждень після втечі з дому і вступу до бойових рядів Індійської Національної Армії. Після проголошення незалежності він сам подбав про те, щоб отримати посвідчення «ветерана визвольної боротьби 1-го ступеня»; також йому видали документ, який давав пожиттєве право на безкоштовний проїзд залізничним транспортом у вагонах 1-го класу.

Всі ці папери Мурлідаран втратив (як, зрештою, і розум), тому й не міг більше жити у потягах чи в кімнатах відпочинку на вокзалах. Ні дому, ні жодних дверей, які можна було б замикати, він не мав, проте старі ключі висіли на шнурочку у нього на поясі. Такою блискучою зв’язкою. У його голові було повно креденсів, напханих потаємними радощами.

Там був будильник. Червоне авто з мелодійним клаксоном. Червоний ківш для ванної. Дружина з діамантом. Портфель із важливими документами. Повернення з контори додому. «Вибачте, полковнику Сабгапаті, але це моє останнє слово». І хрумкі бананові хрустики для дітей.

Він дивився, як над'їжджають і від'їжджають потяги. І рахував свої ключі.

Дивився, як приходять і відходять уряди. І рахував свої ключі.

Дивився на розпливчастих дітей за вікнами машин; вони притискалися носами до скла, бо страшенно хотіли зефіру.

Бездомні, безпомічні, недужі, упосліджені й загублені — повз його вікно шерегом проходили геть усі. А він усе рахував свої ключі.

Ніколи не знав напевне, яку шухляду у якому креденсі висунути і коли саме. Сидів на тому розпеченому стовпі, розпатланий і зі схожими на вікна очима, й радів нагоді часом відвести погляд. Добре, що мав ключі, які треба було рахувати та перераховувати.

Числа якраз годилися.

Числа тамували почуття.

Рахуючи, Мурлідаран ворушив устами і виразно вимовляв слова:

— Оннер… рундер… муннер…[22]

Еста помітив, що волосся у Мурлідарана на голові — сиве і кучеряве, під безрукими пахвами — чорне й тонке, розкуйовджене вітром, а між ногами — чорне і пружне. Один чоловік — і три різновиди волосся. Як таке може бути, замислився Еста. У кого б то спитати…

Чекання переповнювало Рахель так, що, здавалося, ще трохи — і можна просто луснути. Вона глянула на свій годинник: за десять друга. А тоді подумала про Джулі Ендрюс і Крістофера Пламмера, які цілуються якось навскіс, щоб не зіткнутися носами. Цікаво, чи люди завжди так цілуються, замислилася вона. У кого б то спитати…

Звіддалік долинув гамір. Спершу майже непомітний, невдовзі він уже щільною запоною вкрив транспорт, що застряв по обидва боки переїзду. Водії, які повиходили були розім’яти ноги, повернулися до своїх машин і позахлопували за собою двері. Жебраки та продавці позникали. За кілька хвилин на дорозі не було вже нікого. Залишився лише Мурлідаран, який наче приклеївся задом до того розпеченого стовпа. Незворушний і хіба що злегка зацікавлений.

Шум і гамір наростали. Почулися поліційні свистки.

З-за машин, що довгою вервечкою розтяглися по зустрічній смузі, за переїздом, з’явилася колона людей з червоними прапорами і транспарантами. Гамір ставав дедалі сильніший.

— Підніміть вікна, — сказав Чако. — І не хвилюйтеся, вони нам нічого не зроблять.

— А ви, товаришу, не хочете до них приєднатися? — запитала його Амму. — Я можу пересісти за кермо.

Чако не відповів. Під подушечкою жиру у нього на підборідді напнувся м’яз. Він викинув свою цигарку і підкрутив вікно.

Чако був самопроголошеним марксистом. Гарненьких жінок, які працювали на сімейній фабриці, він збирав у своєму кабінеті і безсоромно загравав до них, прикриваючись розповідями про права трударів та профспілкові закони. Називав товаришками і наполягав, щоб працівниці також зверталися до нього «товаришу» (ті у відповідь лише хихотіли). І змушував їх сідати разом з ним до столу пити чай, викликаючи неабияке збентеження у них і справжній розпач у Маммачі.

Якось він навіть повіз групу працівниць до Аллеппі на профспілковий семінар. Туди їхали автобусом, назад пливли човном. Повернулися жінки щасливі, зі скляними браслетами на зап’ястях і з квітами у волоссі.

Амму казала, що все це повна дурість. Просто розбещеному панкові забаглося побавитися у товариша. Оксфордська аватара давньої заміндарської ментальності: землевласник силує залежних від нього жінок прихильно ставитися до виявів уваги з його боку.

Демонстранти наближалися, й Амму підняла своє вікно. Еста зробив те саме, Рахель також (їй було важче, ніж решті, бо від ручки під її вікном давно вже відпала чорна головка).

Зненацька блакитний «плімут» здався на тій вибоїстій дорозі зовсім недоречним, надто пишним і багатим. Немов огрядна пані, яка протискається вузьким коридором. Ніби Крихітка-кочамма, яка у церкві прокладає собі шлях до причастя.

— Опустіть очі! — сказала Крихітка-кочамма, коли перші ряди підійшли до машини впритул. — Не дивіться на них. Це може спровокувати їх по-справжньому.

Збоку на шиї в неї пульсувала жилка.

Не минуло й кількох хвилин, як дорогу заполонили тисячі людей. Автомобілі перетворилися на острови в людській ріці. Повітря почервоніло від прапорів, які то опадали вниз, то знову підносилися вгору, коли демонстранти пірнали під шлагбауми обабіч залізничного переїзду і червоною хвилею перекочувалися через колії.

Тисячі голосів зливалися воєдино понад застиглим на місці транспортом, наче шумова парасоля.

Інкілаб зіндабад!

Тожілалі екта зіндабад!

«Хай живе революція! — вигукували вони. — Робітники всього світу, єднайтеся!»

Навіть Чако не міг до ладу пояснити, чому в Кералі Комуністична партія сягнула такого успіху — більшого, ніж будь-де інде в Індії, за винятком хіба що Бенгалії.

Щодо цього існувало кілька теорій. Згідно з однією, цей успіх пов’язували з тим, що у штаті жило багато християн. Двадцять відсотків населення Керали становили сирійські християни, які вважали себе нащадками тієї сотні брамінів, що їх навернув у свою віру святий апостол Тома, коли після воскресіння Христа вирушив у мандри на Схід. Структурно, стверджували прихильники цієї не надто розвинутої теорії, марксизм просто прийшов на заміну християнству. Якщо замінити Бога Марксом, сатану — буржуазією, небо — безкласовим суспільством, а церкву — партією, то форма і мета мандрівки залишаться тими ж самими. Біг з перепонами, в кінці чекає обіцяний приз. Натомість індуїстський спосіб мислення потребував тут дещо складнішої перебудови.

Слабким місцем цієї теорії було те, що в Кералі сирійські християни були здебільшого заможними землевласниками (чи, скажімо, власниками консервних фабрик), своєрідними феодалами; у їхніх очах комунізм був значно гірший за саму смерть. Тому вони незмінно голосували за Національний конгрес.

Інша теорія пов’язувала популярність комуністів з відносно високим рівнем грамотності у штаті. Що ж, може, й так. Тільки-от цей високий рівень грамотності великою мірою був уже наслідком комуністичного руху.

Насправді секрет полягав у тому, що комунізм пробрався у Кералу якось непомітно, тишком-нишком. Як реформістський рух, що ніколи відкрито не ставив під питання традиційні цінності поділеного на касти, надзвичайно консервативного суспільства. У складній системі міжобщинних поділів марксисти діяли зсередини, кидали їй виклик словом, та аж ніяк не ділом. Людям вони пропонували такий собі революційний коктейль. П’янку суміш східного марксизму й ортодоксального індуїзму, приправлену дрібкою демократії.

Хоч формально Чако членом партії не був, та на комуністичну віру навернувся доволі рано і в усіх випробуваннях залишався її відданим прихильником.

Він саме закінчував Делійський університет, коли комуністи в 1957-му викликали справжню ейфорію, здобувши перемогу на виборах до Законодавчих зборів штату. Неру запропонував їм сформувати уряд. Кумир Чако — товариш Е. М. С. Намбудіріпад, полум’яний брамін-первосвященик марксизму в Кералі, став прем’єром першого у світі демократично обраного комуністичного уряду. Зненацька комуністи опинилися у дивному — ба навіть абсурдному, стверджували недоброзичливці, — становищі: тепер їм треба було одночасно керувати штатом і підбурювати людей до революції. Товариш Е. М. С. Намбудіріпад мав свою теорію щодо того, як поєднати ці, здавалося б, несумісні речі. Його працю під назвою «Мирний перехід до комунізму» Чако проштудіював з властивою юності захопленою сумлінністю та безумовним схваленням палкого прихильника. Там детально розповідалося про те, як саме уряд товариша Е. М. С. Намбудіріпада планує здійснити земельні реформи, нейтралізувати поліцію, повалити судову систему й «обмежити вплив реакційного, антинародного центрального уряду Національного конгресу».

На жаль, не минуло й року, як мирна частина мирного переходу закінчилася.

Щоранку за сніданком імперський ентомолог кепкував зі свого непоступливого сина-марксиста, читаючи газетні повідомлення про бунти, страйки і сваволю поліції, що охопили цілу Кералу.

— О, Карл Маркс! І що? — потішався Паппачі, коли Чако приходив до столу. — Що ж його зробити з тими бісовими студентами? Уяви собі, ті тупаки агітують проти нашого народного уряду! Може, просто їх винищити, та й по всьому? Бо ж вони, звісно, вже не народ?

Протягом наступних двох років політичні чвари (Національний конгрес вкупі з церквою не минали нагоди підкласти дровенят у вогонь) спричинилися до справжньої анархії. Коли Чако здобув диплом бакалавра і вирушив до Оксфорда по наступний, Керала була на межі громадянської війни. Неру відправив комуністичний уряд у відставку й оголосив нові вибори. До влади повернувся Національний конгрес. Лише у 1967-му — майже через десять років після свого першого походу у владу — партія товариша Е. М. С. Намбудіріпада перемогла на виборах знову. Цього разу у складі коаліції за участі двох тоді вже окремих партій — Комуністичної партії Індії і Комуністичної партії Індії (марксистської). КПІ і КПІ(м).

Паппачі на той час уже помер. Чако розлучився. «Райським маринадам» було сім років.

Керала ледь дибала вперед, оговтуючись від голоду і посухи, спричиненої недостатньою кількістю опадів у мусонний період. Люди помирали. Боротьба з голодом мала стати головним пріоритетом будь-якого уряду.

Під час свого другого перебування на посаді прем’єра товариш Е. М. С. підходив до впровадження плану мирного переходу вже виваженіше і цим стягнув на себе гнів Комуністичної партії Китаю. Китайці розкритикували «парламентський кретинізм» Е. М. С. Намбудіріпада і звинуватили його у тому, що він «кидає людям подачки і таким чином притупляє свідомість мас, відволікаючи їх від революції».

Відтак Пекін перемкнув свою опіку на наймолодшу і найвойовничішу фракцію КПІ(м) — так званих наксалітів, які підняли збройне повстання у бенгальському селищі Наксалбарі. Селян вони організовували у бойові загони, експропріювали землю і виганяли землевласників, а для розгляду справ класових ворогів створювали народні суди. Наксалітський рух ширився цілою країною, сповнюючи жахом кожнісіньке буржуазне серце.

У Кералі наксаліти напустили ще більше тривоги й страху в і так уже напружену атмосферу. Вбивства почалися на півночі. У травні в газетах з’явилося розмите фото одного землевласника з Палґата, якого прив’язали до ліхтарного стовпа й відтяли голову. Голова лежала боком трохи віддалік, у темній калюжі чи то води, чи крові. Сказати напевне ледве чи вдалося б, адже світлина була чорно-біла. Зроблена у сірих передсвітанкових сутінках.

У розплющених очах убитого застигло здивування.

Товариш Е. М. С. Намбудіріпад («боягузливий пес», «радянська маріонетка») виключив наксалітів зі своєї партії і продовжував приборкувати загальний гнів, спрямовуючи його у парламентське русло.

Вулична демонстрація, яка вирувала навколо блакитного «плімута» того блакитного грудневого дня, була частиною цього процесу. Її організувала Траванкорсько-Кочинська марксистська профспілка. Їхні побратими у Трівандрамі мали пройти маршем до секретаріату і вручити самому товаришу Е. М. С. «хартію народних вимог». Оркестр, який звертається з петицією до свого диригента. Вимоги полягали у тому, щоб робітникам на рисових полях, які працювали по одинадцять з половиною годин щодня — з сьомої ранку до шостої тридцять вечора, — дозволили годинну перерву на обід. Щоб платню жінкам підвищили з рупії двадцяти п’яти пайс на день до трьох рупій, а чоловікам — з двох рупій п’ятдесяти пайс до чотирьох рупій п’ятдесяти пайс. Ще вони вимагали, щоб до недоторканних більше не зверталися, використовуючи назви їхніх каст, — наприклад, Ачу-параян, Келан-параван чи Куттан-пулаян, — а називали їх просто Ачу, Келан чи Куттан.

«Кардамонові королі», «кавові графи» і «каучукові барони» — давні, ще зі шкіл-пансіонів, приятелі — приїжджали зі своїх віддалених, усамітнених маєтків і попивали охолоджене пиво у Мореплавному клубі. Піднімали склянки. «Назви хоч як троянду…»[23] — примовляли вони і підсміхалися, намагаючись приховати дедалі сильнішу паніку.

Того дня у демонстрації брали участь партійні активісти, студенти і самі трударі. Доторканні та недоторканні. На плечах вони несли бочку з прадавнім гнівом, що запалав від свіжого ґноту. Тепер у тому гніві явно відчувався новий, наксалітський присмак.

Крізь вікно «плімута» Рахель помічала, що найгучніше в них виходить слово зіндабад. Бачила, як напинаються жили на їхніх шиях, коли вони його вигукують. І як міцно стискаються в кулаки руки з прапорами і транспарантами.

У салоні «плімута» було тихо та спекотно.

Страх Крихітки-кочамми скрутився на підлозі машини, ніби мокрий і липкий недопалок сигари. І то був тільки початок. З роками той страх розростеться так, що поглине її з головою. Саме він спонукатиме її замикати двері та вікна. Нагородить подвійною лінією волосся і подвійним ротом. Цей страх також мав давню, вікову історію. Страх позбутися свого майна.

Вона спробувала рахувати зелені намистини на своїх чотках, але ніяк не могла зосередитися. Раптом по вікну з розмаху ляснула чиясь розкрита долоня.

Стиснутий кулак гепнув по розпеченому блакитному капоті. Той тільки брязнув і розчахнувся навстіж. «Плімут» нагадував тепер кутасту блакитну тварину, яка випрошує їжу у відвідувачів зоопарку.

Хоч би булочку.

Або банан.

Уже інший стиснутий кулак знову гримнув по капоті, і той захлопнувся. Чако хутко опустив вікно зі свого боку й крикнув тому, хто це зробив:

— Дякую, кето! Валарей[24] дякую!

— Не треба стільки вдячності, товаришу, — озвалася Амму. — Це просто випадковість. Він не мав жоднісінького наміру тобі помагати. Сам подумай, ну звідки йому знати, що в цій старій машині б’ється віддане марксистське серце?

— Амму, — відповів Чако зумисне рівним і недбалим тоном, — сама подумай, може, час тобі вже припинити пхати куди треба і не треба свій перестарілий цинізм?

Салон «плімута» просякав мовчанням, наче губка водою. Слово «перестарілий» різонуло по вухах: так протинає м’яку тканину гострий ніж. Сонце судомно зітхнуло, проте й далі світило, ніби ніде нічого. У тім-то й клопіт з рідними. Як лікарі-садисти, вони добре знають, де болить найсильніше.

Якраз тієї миті Рахель і побачила Велюту. Велюту, сина Вельї Паапена. Свого найулюбленішого приятеля Велюту. Велюта йшов з червоним прапором. У білій сорочці й мунду, з сердитими жилами на шиї. Зазвичай він ходив без сорочки.

Рахель блискавично опустила своє вікно.

— Велюто! Велюто! — загукала вона.

Той на секунду завмер зі своїм прапором в руках і прислухався. Знайомий голос лунав там, де він зовсім не сподівався його почути. Рахель вистрибнула на заднє сидіння «плімута» і тепер виростала з вікна, ніби гнучкий і верткий ріг якогось машиноподібного травоїда. З фонтанчиком волосся, перетягнутого «токійською любов’ю», і в червоних пластмасових окулярах у жовтій оправі.

— Велюто! Івідай![25] Велюто! — жили на шиї виступили і в неї.

Він ступив убік і вмить розчинився у гніві, що клекотів навколо.

У салоні Амму крутнулася до доньки, сердито зблиснувши очима. Вона ляснула Рахель по литках: то було єдине, до чого вдалося дотягнутися зсередини. Литки і брунатні ступні у сандаліях фірми «Бата».

— Ану поводься пристойно! — крикнула Амму. Крихітка-кочамма втягнула Рахель назад. Та здивовано гупнула на сидіння і в першу секунду подумала, що вони просто не зрозуміли.

— То ж був Велюта! — усміхнено пояснила вона. — Він тримав прапор!

Той прапор чомусь справив на неї неабияке враження. Якраз гарна, підхожа для доброго приятеля річ.

— От мала дурепа! — не вгавала Амму.

Цей раптовий спалах гніву пришпилив Рахель до сидіння. Вона нічого не могла збагнути. Чому Амму так розсердилася? Через що?

— Але це справді був він! — спробувала ще раз Рахель.

— Замовкни! — гримнула Амму.

Рахель побачила, що на чолі та верхній губі Амму виступив піт, а очі зробилися тверді, наче мармурові кульки. Як очі Паппачі на тій світлині з віденського фотоательє. (Так, метелик Паппачі іноді шепотів і в жилах його дітей!) Крихітка-кочамма підкрутила догори Рахелине вікно.

Через багато років, коли Рахель одного свіжого осіннього ранку їхала недільним потягом з нью-йоркського вокзалу Ґранд-Сентрал до станції Кротон-Гармон у північних передмістях Нью-Йорка, їй ні з того ні з сього все це пригадалося. Пригадався вираз обличчя Амму. Наче шматочок пазла, який нікуди приткнути. Знак питання, що плаває сторінками книжки і ніяк не осяде врешті в кінці того чи іншого речення.

Той твердий, мармуровий погляд очей Амму. Блиск поту на її верхній губі. І холод, яким війнуло від того раптового болісного мовчання.

Що все це означало?

У недільному потязі не було майже нікого. Через прохід від Рахелі вусата жінка з обвітреними щоками відкашлювала мокротиння і загортала його у клапті газет, які відривала від цілого стосу недільної преси, що лежав у неї на колінах. Всі ті маленькі згортки вона складала акуратними рядами на вільному сидінні перед собою (виходило щось схоже на прилавок з мокротинням на продаж) і за цією роботою балакала сама з собою приємним заспокійливим голосом.

Пам’ять дуже нагадувала ту жінку з потяга. Адже так само безтямно нишпорила в креденсі серед розмаїтих темних речей і вихоплювала найменш очікуване: чийсь побіжний погляд, якесь почуття. Запах диму. Двірники вітрового скла. Мармурові очі матері. І водночас цілком свідомо, немов абсолютно при здоровому розумі, залишала широченні смуги темряви неторкнутими. Незгаданими.

Божевілля попутниці розраджувало Рахель. Воно глибше втягувало її у таке ж божевільне нутро Нью-Йорка. І водночас відволікало від того набагато страшнішого жахіття, яке все не давало їй спокою. Від кислого, металевого запаху, що йшов від сталевих поручнів у автобусі та від рук кондуктора, який щойно за ті поручні тримався. Від молодого чоловіка з ротом старого діда. Надворі мерехтів Гудзон, а дерева взялися вже коричнево-багряними, осінніми барвами. У повітрі відчувався лиш легкий подих прохолоди.

— О, холодок пробрався аж сюди, — мовив Ларрі Мак-Каслін і ніжно поклав долоні Рахелі на груди. Дарма що пиптики під бавовняною майкою обурено настовбурчилися, вона навіть не усміхнулася, і це його здивувало.

Її ж дивувало, чому спогади про дім завжди забарвлені У кольори темної, просмоленої деревини човнів і порожньої серцевини пломінців, що миготіли у мідних лампах.

То таки був Велюта.

Щодо цього Рахель не мала сумнівів. Вона ж його бачила. А він бачив її. Його вона впізнала б де завгодно і коли завгодно. Якби він був без сорочки, вона впізнала б його навіть зі спини. Ту спину Рахель добре знала, бо каталася на ній не раз і не два. Хтозна-скільки разів, усі й не злічити. Там була така світло-коричнева родимка, подібна на гострий листок. То щасливий листок, казав Велюта, завдяки йому вчасно приходять мусони. Коричневий листок на чорній спині. Осінній лист уночі.

Щастя у тому щасливому листку виявилося недостатньо.

Велюта не мав бути столяром.

Велютою — тобто «білим» малаяльською — його назвали власне тому, що він народився такий чорний. Велютин батько, Велья Паапен, був з касти параванів і на життя заробляв тим, що видобував пальмовий сік. Одне око в нього було скляне: якось, коли він обробляв шматок граніту, з-під молотка вилетів гострий осколок і влучив йому прямісінько в ліве око.

Хлопчиком Велюта разом з батьком приносив до задніх дверей Аєменемського Дому кокосові горіхи, зірвані з пальм на присадибній ділянці. Параванів у дім Паппачі не пустив би. Та й ніхто не пустив би. Вони не мали права торкатися жодної речі, якої торкалися доторканні. Індуси та християни вищих каст. Маммачі розповідала Есті й Рахелі, що ще за її пам’яті, коли вона була дівчинкою, дехто насправжки сподівався, що паравани задкуватимуть поповзом із віником у руках і замітатимуть відбитки своїх ніг, аби лиш браміни чи сирійські християни не осквернилися, випадково ступивши у параванів слід. За часів Маммачі параванам, як і решті недоторканних, було заборонено ходити громадськими дорогами, одягатися вище пояса і носити парасолі. Розмовляючи, вони мали прикривати рот рукою, щоб не забруднити співрозмовника своїм нечистим віддихом.

Коли на Малабарське узбережжя прийшли британці, частина параванів, пелаянів і пулаянів (а серед них і Велютин дід, Келан) навернулася у християнство і вступила до англіканської церкви, намагаючись позбутися прокляття недоторканності. Їм уділяли трохи харчів і грошей, що мало правити за додатковий стимул. Через це їх прозвали «рисовими християнами». Вже незабаром вони збагнули, що потрапили з вогню та в полум’я. Їх змусили молитися в окремих церквах і мати окремі відправи й окремих священиків. Більше того, вони отримали особливий привілей: призначеного спеціально для них окремого єпископа-парію. Після проголошення незалежності виявилося, що жодних урядових пільг, як-от резервування робочих місць чи банківські позики під низький відсоток, для них не передбачено, бо ж офіційно, на папері, вони були християнами, а отже, перебували поза кастовою системою. Схоже, тепер від них вимагалося замітати свої сліди без віника. Або й узагалі не залишати жодних слідів.

Саме Маммачі, яка іноді приїжджала до Аєменема відпочити від Делі й імперської ентомології, першою звернула увагу на те, які неймовірно вправні руки має маленький Велюта. Йому тоді якраз сповнилося одинадцять, на три роки менше, ніж Амму. Він скидався на справжнього малого чарівника. З сухих пальмових гілок робив вигадливі іграшки — крихітні вітряні млини, брязкальця, мініатюрні коробочки для коштовностей; зі стебел маніоку вирізав досконалі човники, з горіхів акажу — фігурки. А тоді приносив їх Амму, тримаючи на розкритій долоні, щоб вона не мусила торкатися до нього, коли брала дарунок. Хоч Велюта був молодший за неї, та називав її Аммукутті — «маленькою Амму». Маммачі переконала Велью Паапена відправити його до школи для недоторканних, яку заснував її свекор, Пун’ян-Кунджу.

Велюті було чотирнадцять, коли до Коттаяма приїхав з Баварії Йоган Кляйн, представник тамтешньої столярської спілки; Товариство християнських місій запросило його на три роки навчати місцевих столярів. Щодня після школи Велюта сідав у автобус і їхав до Коттаяма, де потім до самого смерку працював у майстерні Кляйна. До шістнадцяти років він уже закінчив середню школу і вивчився на кваліфікованого столяра. Мав власний набір необхідних інструментів та набув суто німецької конструкторської кмітливості. Для Маммачі він виготовив з рожевого дерева обідній стіл у стилі баугаус і дванадцять стільців, а зі світлішого східноіндійського хлібного дерева — традиційний баварський шезлонг. Для щорічних різдвяних вистав Крихітки-кочамми змайстрував кілька пар ангельських крил на дротяному каркасі і з ремінцями, якими ті крила кріпилися до дитячих спин на манір наплічника, а ще — картонні хмари, з-поміж яких з’являвся архангел Гавриїл, і розбірні ясла, де народжувався Христос. Коли сріблястий струмінь, яким цюрив її садовий херувим, з незрозумілих причин пересох, вилікувати сечовий міхур того бідолахи зумів саме лікар Велюта.

Окрім столярства, Велюта вмів підступитися і до всілякої машинерії. Маммачі з непробивною логікою доторканних частенько заявляла: якби він не був з параванів, то й інженером міг би стати. Адже лагодив радіоприймачі, годинники і водяні насоси, а також підтримував у робочому стані водогін та всі електроприлади в домі.

Коли Маммачі вирішила загородити задню веранду, саме Велюта придумав, виготовив і встановив розсувні двері зі складними стулками, якими потім поголовно захоплювався весь Аєменем.

У машинах, які працювали на фабриці, Велюта тямив більше, ніж будь-хто інший.

Коли Чако звільнився зі своєї роботи в Мадрасі і приїхав до Аєменема з закупорювальною машиною фірми «Бгарат», саме Велюта зібрав і запустив ту машину. Велюта ж опікувався новою консервувальною машиною і автоматом для нарізки ананасів. Велюта змащував водяний насос і невеликий дизельний генератор. Зручні для миття, вкриті алюмінієвими листами поверхні для нарізання й низькі печі, де варили фрукти, також зробив Велюта.

Втім, Велютин батько, Велья Паапен, був параваном старосвітським. Адже застав іще часи, коли таким, як він, доводилося задкувати перед тими, хто належав до вищих каст, і його вдячність Маммачі та її сім’ї за все, що ті для нього зробили, була широка й глибока, наче повноводна ріка. Коли трапилася та лиха пригода з осколком граніту, Маммачі знайшла йому скляне око і сама за нього заплатила. Свого боргу він ще не відпрацював; знав, що ніхто на це не сподівався, та й не під силу йому це зробити, а проте почувався так, наче те око чуже. Вдячність розтягувала в улесливу посмішку його вуста і гнула спину.

За свого молодшого сина Велья Паапен боявся, хоч і не міг сказати напевне, що саме його лякає. То були не якісь Велютині слова. І не вчинки. Річ була не в тім, що казав Велюта, а в тім, як він це казав. Не в його вчинках, а в тім, як він їх здійснював.

Можливо, йшлося власне про брак вагання. Про невиправдану впевненість. Це виявлялося у тому, як Велюта ходив. І як тримав голову. У тому, як спокійно пропонував щось, навіть коли ніхто не питав його думки. І як спокійно міг знехтувати чужу пропозицію без жодного натяку на неповагу.

У будь-кого з доторканних ці риси були б цілковито прийнятні, ба навіть бажані, проте Велья Паапен боявся, що у паравана їх можуть сприйняти (і таки сприймуть, неодмінно сприймуть) за зухвалість.

Він пробував застерегти Велюту. Та оскільки сам не міг до пуття пояснити причини свого занепокоєння, той витлумачив його плутані перестороги хибно. Мав враження, наче батько дорікає йому за те коротке навчання і навіть за вроджений хист. Тож добрі наміри Вельї Паапена вже невдовзі звелися до постійних причіпок та докорів, а стосунки з сином псувалися просто на очах. Викликаючи неабияке сум’яття у матері, Велюта бував дома дедалі менше. Працював допізна. Ловив у ріці рибу і смажив її собі на вогнищі. Спав там-таки на березі ріки, просто неба.

А потім якось просто взяв і зник. Чотири роки ніхто й гадки не мав, де Велюта. Поширилася чутка, наче він працює у Трівандрамі, де саме зводили будівлю департаменту соціального захисту та житлового будівництва. Згодом неминуче пішов поговір, що він подався до наксалітів. Що потрапив до в’язниці. Хтось твердив, що бачив його у Квілоні.

Коли мати Велюти, Челла, померла від туберкульозу, повідомити йому про це не було жодної змоги. Ще за якийсь час його старший брат, Куттаппен, упав з кокосової пальми і пошкодив собі хребет. Паралізований Куттаппен не міг більше працювати. Велюта про цей випадок дізнався аж через рік.

Минуло вже п’ять місяців, відколи він повернувся до Аєменема. І за цей час ані словом не обмовився, де був і що робив.

Маммачі знову взяла його працювати на фабрику столяром, а ще довірила йому технічне обслуговування всього обладнання. Це викликало ремство з боку інших, доторканних працівників, бо вони вважали, що паравану бути столяром не годиться. Не кажучи вже про те, що блудних параванів аж ніяк не годиться знову брати на роботу.

Щоб утихомирити невдоволених (а також враховуючи й те, що все одно Велюту ніхто інший столяром не взяв би), Маммачі платила йому менше, ніж отримував би столяр з доторканних, але більше, ніж запропонувала б будь-кому іншому з параванів. У дім, однак, не запрошувала (хіба що там треба було щось полагодити чи встановити). Він має бути вдячний уже за те, вважала вона, що його взагалі допускають у приміщення фабрики і дозволяють торкатися речей, яких торкаються доторканні. Як для паравана, це — великий крок уперед, казала Маммачі.

За роки, проведені поза домом, Велюта зовсім не змінився, був такий самий вправний і впевнений у собі. Тепер Велья Паапен боявся за нього ще сильніше. Проте цього разу тримав уже язика за зубами і не казав нічого.

Аж доки страх таки не взяв над ним гору. Доки він не побачив, як ніч за ніччю ріку перетинає невеликий човен. Доки не побачив, як удосвіта той човен повертається назад. Доки не побачив, чого торкнувся його недоторканний син. І не просто торкнувся.

А ввійшов.

І полюбив.

Тож коли Велью Паапена здолав страх, він подався до Маммачі. Заставленим оком дивився прямо перед собою, а своїм плакав. Одна щока блищала від сліз. Друга була суха. Головою він знай вертів з боку в бік, поки Маммачі не наказала йому припинити. Ціле його тіло тремтіло, немов у хворого на малярію. Наказати Маммачі наказала, але що з того — страху так легко не накажеш. Надто якщо це страх паравана. Велья Паапен розповів Маммачі про все, що бачив. Він благав у Бога прощення за те, що породив таку потвору. Казав, що піде й уб’є сина своїми руками. Візьме і знищить те, що сам сотворив.

На шум із сусідньої кімнати прийшла Крихітка-кочамма. Дізнавшись, у чому річ, вона відразу розгледіла попереду Горе й Клопоти і потай, у глибині душі, сповнилася страшенною зловтіхою.

І тоді (поміж усім іншим) сказала: «А запах… як же вона запах терпіла? Хіба ти не помітила, що вони всі до одного мають такий особливий запах, ті паравани?».

Й театрально стенула плечима, ніби дитина, яку силоміць годують шпинатом. Сама вона, звісно, воліла б ірландсько-єзуїтський аромат, а не дух якогось там паравана.

Ще б пак. Ще б пак.

Велюта, Велья Паапен і Куттаппен жили у невеличкій хатині з уламків латериту, трохи нижче по ріці від Аєменемського Дому. Через перелісок з кокосових пальм Естаппен з Рахеллю добігали туди за три хвилини. Коли Велюта зник, вони тільки-но приїхали з Амму до Аєменема і були ще замалі, щоб його запам’ятати. Та за тих кілька місяців, які минули після його повернення, близнюки стали з ним найкращими друзями. Ходити до тієї хатини їм було заборонено, але вони на те не зважали. Годинами сиділи біля Велюти навпочіпки — зігнуті у три погибелі розділові знаки посеред озера дерев’яної стружки — і чудувалися, бо щоразу він мовби наперед знав, які саме плавні форми ховає під шкарубкою поверхнею черговий шматок дерева. Вони любили дивитися, як деревина у Велютиних руках ніби розм’якає і стає піддатлива, як пластилін. Він учив їх користуватися рубанком. Погожої днини його хатина пахла свіжою стружкою і сонцем. А ще — червоним рибним каррі з чорними фініками. Найкращим рибним каррі у цілому світі, на думку Ести.

Саме Велюта зробив Рахелі її найщасливішу в житті вудку і навчив їх з Естою рибалити.

І того блакитного грудневого дня саме його побачила вона крізь свої червоні окуляри, саме він крокував з червоним прапором у руках через залізничний переїзд на околиці Кочина.

Сталеві свердла поліційних свистків пронизливо дірявили шумову парасолю. Крізь зазубрені отвори в тій парасолі Рахелі видно було клапті червоного неба. У червоному небі ширяли, видивляючись щурів, розпалені червоні шуліки. В їхніх прикритих важкими повіками жовтих очах віддзеркалювалася дорога і червоні прапори в колоні демонстрантів. І біла сорочка на чорній спині з родимкою.

Колона демонстрантів.

Страх, піт і талькова присипка змішалися поміж складками жиру на шиї у Крихітки-кочамми у блідо-рожеву пасту. В кутиках рота маленькими білими плювками виступила слина. Їй уявилося, наче в колоні демонстрантів ішов чоловік, подібний на наксаліта Раджана — його фото було в газетах; подейкували, з Палґата він перебрався далі на південь. І от тепер дивився прямо на неї.

Якийсь чоловік з червоним прапором і схожим на вузол обличчям відчинив двері з Рахелиного боку — вони були незамкнені. У проймі відразу скупчилося повно людей, які зупинилися подивитися, що буде далі.

— Парко, дитинко? — лагідно спитав малаяльською у Рахелі вузлуватий чоловік. А тоді, не так уже лагідно, додав: — То скажи таткові, нехай купить тобі кондиціонер!

Й аж кувікнув від захвату, втішений, що так доречно пустив такий влучний дотеп. Рахель усміхнулася у відповідь, рада, що Чако прийняли за її батька. Ніби у них нормальна сім’я.

— Не відповідай! — хрипко прошепотіла Крихітка-кочамма. — Дивися вниз. Просто дивися вниз!

Чоловік з прапором перемкнув увагу на неї. Вона й справді втупила погляд у долівку машини. Наче сором’язлива, перестрашена наречена, яку видають заміж за незнайомця.

— Привіт, сестро! — старанно вимовив чоловік англійською. — Скажи, будь ласка, як тебе звати?

Не діждавшись від Крихітки-кочамми відповіді, він озирнувся на приятелів.

— Вона не має імені.

— Може, модалалі Маріякутті? — гиготнув хтось. Малаяльською модалалі означає «землевласниця».

— А, В, С, D, X, Y, Z, — не до складу не до ладу докинув ще хтось.

Навколо зібралося ще більше студентів. Голови в усіх були обв’язані від сонця хустками або бомбейськими рушниками з набивним малюнком. Вони скидалися на акторів масовки, щойно зі знімального майданчика малаяльської версії «Останнього плавання Синдбада».

Вузлуватий чоловік подав Крихітці-кочаммі свій червоний прапор.

— Ось, тримай.

Прапор Крихітка-кочамма взяла, проте очей так і не підвела.

— Помахай, — наказав він.

Довелося погодитися — вибору не було. Хрусткий, трохи запилений прапор пахнув новою тканиною і крамницею. Вона вдала, наче пробує ним змахнути.

— А тепер скажи: «Інкілаб зіндабаді».

— Інкілаб зіндабад, — прошепотіла Крихітка-кочамма.

— Чемна дівчинка.

Натовп вибухнув реготом. Пронизливо засюрчав свисток.

— Ну, гаразд, — мовив англійською чоловік, ніби вони з Крихіткою-кочаммою щойно провернули вигідну оборудку. — Бувай!

І грюкнув блакитними дверима. Крихітка-кочамма ціла аж стрепенулася. Юрба навколо машини розсоталася, люди рушили своєю дорогою.

Крихітка-кочамма згорнула прапор і поклала його за сидінням, під заднім вікном. Чотки запхала під блузку, де зазвичай тримала їх між своїми динями. Намагаючись зберегти бодай рештки гідності, вона вовтузилася і шукала, чим зайняти руки.

— Ти певна, що то був він? — спитав Чако у Рахелі.

— Хто? — перепитала та, раптом насторожившись.

— Ти певна, що то був Велюта?

— Ну-у… — протягнула Рахель, щоб виграти час і спробувати розшифрувати сигнали, які несамовито надсилав їй подумки Еста.

— Я питаю, ти певна, що той чоловік, якого ти бачила, був саме Велюта? — втретє повторив запитання Чако.

— Ну-у… м-м… так… майже, — промимрила Рахель.

— Ти майже певна? — допитувався Чако.

— Ну… то був майже Велюта, — сказала Рахель. — На вигляд майже він.

— Тобто ти не певна?

— Майже ні, — Рахель скоса зиркнула на Есту, сподіваючись побачити в його очах схвалення.

— То таки напевне був він, — втрутилася Крихітка-кочамма. — Це все Трівандрам. Їдуть вони туди, а потім повертаються — і на, маєш, уже бозна-який політикан.

Ця прониклива думка ні на кого не справила особливого враження.

— Треба тримати його на оці, — вела далі Крихітка-кочамма. — Якщо він принесе ту профспілкову заразу на фабрику… Я вже дещо зауважувала: якісь грубощі, невдячність… От тільки позавчора попросила його допомогти мені з камінням для альпінарію, а він…

— Перед тим, як ми виїхали, я бачив Велюту дома, — бадьоро озвався Еста. — Тому навряд чи то був він.

— Заради його ж добра, — похмуро сказала Крихітка-кочамма, — сподіваюся, то й справді був не він. А ти, Естаппене, не перебивай старших.

І нікому навіть на гадку не спало поцікавитися, що таке альпінарій, роздратовано подумала вона.

У наступні дні лють Крихітки-кочамми зосередилася на Велюті, якого вона ганьбила при всіх. Та лють знай вигострювалася, немов олівець.

В її уяві Велюта вже відповідав за всю ту демонстрацію. За чоловіка, який силував її махати прапором марксистської партії. І за того, хто охрестив її «модалалі Маріякутті». І за всіх тих, хто з неї сміявся.

Вона починала його просто ненавидіти.

З того, як тримала голову Амму, Рахель бачила, що та все ще сердита. Вона глянула на годинник. За десять друга. А потяга нема та й нема. Рахель сперлася підборіддям на двері авто. У шкіру їй втиснувся сірий хрящ фетру, з якого висувалося вгору скло. Окуляри вона зняла, щоб краще роздивитися мертву жабу, розчавлену на дорозі. Та жаба була така мертва і така розчавлена, що скидалася радше на якусь жабоподібну пляму на асфальті, а не на справжню жабу, бодай і мертву. Рахель замислилася, чи молоковоз, який укоротив віку панні Міттен, так само розчавив її на пляму з обрисами панни Міттен.

З упевненістю, яку дарує щира віра, Велья Паапен переконував близнюків, що чорних котів у світі не існує. Чорні коти, за його словами, — то тільки чорні, за обрисами подібні на кота діри в Усесвіті.

Плям на дорозі було чимало.

Плями в Усесвіті з обрисами розчавленої панни Міттен.

Плями в Усесвіті з обрисами розчавленої жаби.

Плями в Усесвіті з обрисами розчавлених круків, які спробували поживитися плямами в Усесвіті з обрисами розчавлених жаб.

Розчавлені собаки, які живилися плямами в Усесвіті з обрисами розчавлених круків.

Пір’я. Манго. Плювки.

І так усю дорогу до Кочина.

Сонце світило через вікно «плімута» прямо на Рахель. Вона заплющила очі й сама засвітилася йому у відповідь. Навіть через опущені повіки світло здавалося дуже ясним і гарячим. У помаранчевому небі кокосові пальми перетворювалися на морські анемони, які метляли своїми щупальцями, сподіваючись запопасти та зжерти якусь безневинну хмаринку. Небом пливла прозора плямиста змія з роздвоєним язиком. Потім там з’явився і прозорий римський легіонер на рябому коні. Розглядаючи зображення римських легіонерів у коміксах, Рахель щоразу дивувалася: треба ж, стільки мороки з усіма тими обладунками і шоломами — а ноги все одно цілком голі! Це ж повне безглуздя, як не крути. І ні на погоду, ні на будь-що інше тут не кивнеш.

Амму розповідала близнюкам історію про те, як у Сенаті в Юлія Цезаря всадив ножа його найкращий друг, Брут. І як Цезар упав долі з кількома ножами у спині і зі словами на устах: «Et tu, Brute? Тож падай, Цезарю».

— Це говорить про те, — пояснила вона, — що довіряти не можна нікому. Ні матері, ні батькові, ні братові, ні чоловікові, ні найкращому другові. Нікому.

Коли вони запитали, а як же діти, Амму сказала, що тут іще треба буде подивитися. Бо цілком можливо, наприклад, що Еста, коли виросте, набереться чоловічого шовінізму і стане справжньою свинею.

Вечорами Еста, загорнувшись у простирадло, ставав на своєму ліжку і виголошував: «Et tu, Brute? Тож падай, Цезарю!» — а тоді валився на ліжко, ніби підтятий, вдаючи нашпигованого ножами трупа. Кочу-Марія, яка спала на підлозі, підстеливши циновку, пригрожувала поскаржитися Маммачі.

— Скажи своїй матері, нехай відправить тебе до батька, — говорила вона. — Там ламатимеш собі ліжка, скільки влізе. А це ліжко не твоє. І дім не твій.

Еста воскресав з мертвих, підводився на ліжку, казав: «Et tu, Кочу-Маріє? Тож падай, Есто!» — і знову помирав.

Кочу-Марія була певна, що «Et tu» — це англійською якась непристойна лайка, і лиш чекала нагоди поскаржитися на Есту бабусі.

У жінки з сусідньої машини на губах були крихти від печива. Її чоловік після того печива запалив зім’яту цигарку. Він видихнув через ніздрі два димові ікла і на мить зробився подібний на дикого кабана. Пані Кабаниха єлейним дитячим голосочком запитала Рахель, як її звуть.

Рахель не відповіла, а тоді зовсім випадково пустила бульбашку зі слини.

Амму ненавиділа, коли вони таке робили. Казала, що це нагадує їй Бабý. Їхнього батька. Той частенько пускав бульбашки і тряс ногою, розповідала вона. І додавала, що так поводяться тільки чинуші, а не аристократи.

Аристократи бульбашок не пускають й ногами не трясуть. І не гогочуть.

Бабá чинушею не був, але, за словами Амму, нерідко поводився як справжнісінький чинуша.

На самоті Еста з Рахеллю іноді бавилися в чинуш. Сиділи і пускали бульбашки, трясли ногами і гоготіли, наче гуси. Згадували батька, з яким жили між війнами. Якось він дав їм попахкати запаленою цигаркою, а потім розсердився, бо вони її обсмоктали й обслинили фільтр.

«От дідько, це ж вам не цукерка!» — вигукнув він, не на жарт злий.

Його гнів вони пам’ятали. Як і гнів Амму. Пам’ятали, як одного разу батьки просто штовхали їх, ніби більярдні кулі: Бабá — до Амму, Амму — до Бабú. Амму, відштовхуючи Есту, кричала: «На, одного бери собі! З двома я не дам ради». Коли згодом Еста нагадав Амму про той випадок, вона обняла його і сказала, що не варто тримати в пам’яті різні дурниці.

На єдиній світлині батька, яку вони бачили (Амму тільки раз дозволила їм на неї подивитися), той був у білій сорочці й окулярах. Виглядав там таким симпатичним, вправним крикетистом. Однією рукою Бабá притримував у себе на плечах Есту, який усміхався, спершись підборіддям татові на маківку. Другою рукою він притискав до себе Рахель, а та бурмосилася і сердито дриґала ноженятами. Хтось намалював їм на щоках рожеві кружечки. На руки він узяв їх лише заради фотографії, сказала Амму, і навіть тоді був такий п’яний, що вона боялася: хоч би не впустив дітей на землю. І стояла тут-таки збоку, відразу за межами кадру, готова щомиті їх підхопити. Так чи інак, Есті з Рахеллю світлина подобалася, окрім хіба що тих червоних кружечків.

— Припини негайно! — крикнула Амму так голосно, що Мурлідаран, який саме зістрибнув зі свого стовпа, щоб зазирнути до «плімута», аж відсахнувся, а його кукси стривожено шарпнулися.

— Що? — першої миті Рахель не зрозуміла, в чому річ, але майже миттєво здогадалася. У бульбашці, звісно ж. — Вибач, Амму.

— Вибаченням мертвого не оживити, — вставив Еста.

— Ой, я тебе прошу! — скривився Чако. — Не можеш же ти диктувати їй, що вона має робити зі своєю слиною!

— Не твоя справа! — відрізала Амму.

— Просто це дещо нагадує, — розтлумачив Чако мудрий Еста.

Рахель наділа окуляри. Світ одразу ж зафарбувався у сердиту барву.

— Зніми ті дурнуваті окуляри! — наказала Амму.

Рахель зняла ті дурнуваті окуляри.

— Ти поводишся з ними, як фашистка, — сказав Чако. — Заради Бога, таж навіть діти мають якісь права!

— Не взивай імені Господа намарно, — озвалася Крихітка-кочамма.

— Не намарно, — заперечив Чако. — Цього разу причина якраз дуже вагома.

— Припини клеїти з себе великого захисника дітей! — сказала Амму. — Коли вже буде не до жартів, ти й пальцем не ворухнеш заради них. Чи заради мене.

— А мав би? — запитав Чако. — Хіба я за них відповідаю?

І додав, що й Амму, й Еста з Рахеллю у нього мов жорна на шиї.

З тильного боку ноги у Рахелі спітніли і тепер ковзали по обшитому штучною шкірою сидінні. Про жорна вони з Естою дещо знали. В «Заколоті на “Баунті”» тих, хто помирав у відкритому морі, загортали у білі простирадла і кидали за борт з жорном на шиї, щоб тіло не спливло на поверхню. Еста ніяк не міг збагнути, звідки вони знали, скільки жорен брати з собою, коли вирушали у плавання.

Він ткнувся головою собі у підігнуті коліна.

І зіпсував свій зачіс.

Від заплямленої жабами дороги просочувався вгору шум далекого ще потяга. Листя ямсу обабіч колії закивало, виявляючи одностайну згоду: так-так-так-так-так.

Лисі прочани у «Біні-моль» завели черговий бгаджан.

— От уже ті індуси, — побожно закотила очі Крихітка-кочамма. — Для них просто не існує нічого приватного.

— А ще вони рогаті й лускаті, — підколов її Чако. — І діти їхні з яєць вилуплюються, я сам чув.

У Рахелі на чолі були два ледь помітні горбики, й Еста сказав, що якраз звідти в неї роги і виростуть. Принаймні один, бо вона ж наполовину індуска. Рахель не зметикувала вчасно, що у відповідь можна було поцікавитися і його рогами. Адже хоч ким була вона, тим самим неминуче був і він.

Потяг прогримотів мимо, тягнучи за собою стовп густого чорного диму. Всього у ньому було тридцять два вагони, й у дверних отворах купчилося повно молодиків з шоломистими стрижками; їхали вони на край світу подивитися, що трапляється з людьми, які з того краю падають. Ті, що занадто вихилялися, падали й самі. Валилися у вируючу темряву, де їхні зачіски виверталися навиворіт.

Промчав той потяг так швидко, що було геть невтямки, чому ж усі так довго на нього чекали. Листя ямсу знай кивало й кивало ще довго після того, як він зник з очей; воно в усьому цілковито з ним погоджувалося і ні в чому не мало жоднісіньких сумнівів.

Ажурне, ледь помітне покривало вугільного пилу зійшло згори брудним благословенням та м’яко вкрило машини.

Чако завів двигун «плімута». Крихітка-кочамма тим часом спробувала піднести їм дух. І заспівала:

Сумуємо ми ввечері, коли час спати йти.

Не хочеться, не хочеться нам друзів кидати.

На щастя, є годинник великий у кутку:

Пташина визирає і каже нам…

Вона зиркнула на Есту з Рахеллю, сподіваючись, що ті підхоплять: «Ку-ку!».

Та вони промовчали.

Від швидкої їзди в авто влетів вітерець. Повз вікна миготіли зелені дерева і телеграфні стовпи. Нерухомі птахи на гойдливих дротах пропливали мимо, наче ще нічий багаж на конвеєрі в аеропорту.

У небі висіло велетенське бліде кружало денного місяця, яке мандрувало туди ж, куди й вони. Було просто неосяжне, ніби черево любителя пива.

3

Великий Лалтайн, мала Момбатті

Бруд узяв Аєменемський Дім в облогу, ніби середньовічне військо — ворожий замок. Він не проминув жодної щілини і поприставав навіть до шиб.

У чайничках дзижчали комарі. В порожніх вазах лежали мертві комахи.

Підлога була липка. Колись білі стіни посіріли: десь більше, десь менше. Латунні дверні завіси і ручки потьмяніли, зробилися масні на дотик. У тих розетках, якими користувалися рідше, в отвори набилося сміття. Жарівки так само вкрилися якоюсь масною плівкою. Виблискували в домі тільки гігантські таргани, які знай снували туди й сюди, ніби хлопчаки на побігеньках довкола знімального майданчика.

Крихітка-кочамма не помічала всього цього вже давно. Кочу-Марія помічала все, але не переймалася.

У щілинах наполовину зогнилої оббивки шезлонга, на якому полюбляла випростати спину Крихітка-кочамма, було повно розчавленої арахісової шкаралупи.

Один із неусвідомлених проявів накинутої телебаченням демократії полягав у тому, що пані зі служницею навпомацки, не відриваючи погляду від екрана, тягнулися до однієї миски з горішками. Кочу-Марія собі до рота їх кидала, Крихітка-кочамма — добропорядно клала.

У програмі «Найкраще з Донаг’ю» глядачам у студії показували сюжет, де чорношкірий вуличний музикант співав на станції метро «Десь над веселкою». Співав так щиро, наче й справді вірив у те, що співає. Крихітка-кочамма йому підспівувала, і через арахісову мішанку в роті її зазвичай тонкий, тремтячий голос аж загус. Слова пригадувалися мовби самі по собі, і вона усміхалася. Кочу-Марія зиркнула на господиню так, ніби та зовсім уже з’їхала з глузду, й загребла собі горіхів більше, ніж годилося б. Коли співак брав високу ноту (на «де» і «десь»), то закидав голову, і тоді його борознисте рожеве піднебіння заполонювало цілий телеекран. Його обірвані лахи личили б і якійсь рок-зірці, але прогалини між зубами та хворобливо блідий колір шкіри красномовно свідчили про життя, сповнене знегод і відчаю. Щоразу, коли над’їжджав потяг, — а це траплялося частенько, — спів доводилося переривати.

Потім у студії спалахнуло світло, і глядачі побачили поряд з Донаг’ю того ж таки чоловіка, який заздалегідь умовленої миті підхопив пісню точнісінько у тому самому місці, де його перервав був потяг, з тонким розрахунком забезпечивши зворушливу перемогу Пісні над Підземкою.

Наступного разу співака перервав посеред пісні Філ Донаг’ю, який обійняв його за плечі і мовив: «Дякую. Дуже вам дякую».

Звісно, коли тебе перериває сам Філ Донаг’ю, а не гуркіт потяга, то це вже зовсім інша річ. Тоді це — приємність. Ба навіть честь. Глядачі плескали у долоні і, схоже, співчували.

Співак аж сяяв від щастя (потрапити у прайм-тайм — це вам не абищо), і навіть його знедоленість на кілька хвилин відійшла на задній план. То завжди була його мрія — заспівати на шоу Донаг’ю, сказав він, не усвідомлюючи, що й тут щойно нарвався на пограбування.

Мрії бувають великі і маленькі. «Великий Лалтайн-сагіб, мала Момбатті», — незмінно, рік за роком, говорив про мрії старий біхарський кулі[26], якого Еста зустрічав на вокзалі, коли вибирався зі своїм класом на шкільні екскурсії.

Великий Ліхтар. Мала Лойова Свічка.

«Великим — світло прожекторів, — такими могли б бути його слова. — Малим — підземка».

Поки той кулі втомлено волочився на кілька кроків позаду з учнівським багажем, вчителі торгувалися. І так уже криві ноги гнулися йому ще сильніше, а безжальні школярі передражнювали його ходу. Між собою вони звали його Яйцями-в-дужках.

«Найменшим же — варикозні вени», — геть-чисто забував додати він, шкандибаючи потім від вагона з менш ніж половиною суми, яку просив, а отже, з менш ніж десятою частиною того, на що заслуговував.

Дощ надворі вщух. Сіре небо звурдилося, і хмари збилися у невеликі грудки, ніби наповнювач неякісного матраца.

В кухонних дверях з’явився Естаппен, мокрий до нитки (і з вигляду мудріший, аніж був насправді). Позаду мерехтіла висока трава. Цуценя стояло тут-таки на східцях біля нього. Дощові краплі стікали погнутим дном іржавої ринви на краю даху, ніби блискучі кісточки рахівниці.

Крихітка-кочамма відірвала погляд від телевізора.

— Ось і він, — оголосила вона Рахелі, не завдавши собі клопоту бодай трохи стишити голос. — А тепер дивися: він не скаже ні півслова, пройде прямо до своєї кімнати — і все. Стій і дивися!

Скориставшись нагодою, цуценя вирішило було і собі прошмигнути в дім. Кочу-Марія люто ляснула долонями по підлозі й крикнула:

— Ану геть! Геть! Пода патті![27]

Довелося цуценяті розважливо відмовитися від свого наміру. Схоже, все це воно бачило і чуло вже не раз.

— Дивися-дивися! — повторила Крихітка-кочамма, явно збуджена. — Зараз він пройде прямісінько до своєї кімнати і візьметься прати одяг. І не скаже ні півслова!

Вона нагадувала єгеря, який тицяє пальцем на якусь тварину в траві й аж пишається тим, що здатен так точно передбачати її поведінку і до тонкощів обізнаний з її звичками та схильностями.

Естине волосся поприлипало йому до черепа збитими пасмами, подібними на вивернуті пелюстки якоїсь квітки. Поміж ними світилися де-не-де вузькі стяжки білої шкіри. Обличчям і шиєю збігали донизу струмочки дощової води. Він і справді пройшов до своєї кімнати. Голову Крихітки-кочамми вповив німб зловтішного тріумфу.

— Бачила? — спитала вона.

Кочу-Марія не оминула нагоди перемкнути канал і захопити ще дрібку «Неперевершених тіл».

Рахель пішла за Естою до його кімнати. Колись то була кімната Амму. Колись.

Естині таємниці та кімната зберігала надійно. Не видавала нічого. Ні безладом зім’ятих простирадл на ліжку, ні недбало скинутим взуттям на підлозі, ні мокрим рушником на спинці стільця. Або прочитаною до половини книжкою. Нагадувала лікарняну палату, з якої щойно вийшла прибиральниця. Чиста підлога, білі стіни. Зачинена шафка. Акуратно поскладане взуття. Порожній кошик на сміття.

Нав’язлива чистота у кімнаті була в Ести єдиним позитивним проявом волі. Єдиним слабким натяком на те, що він, можливо, й має у житті якийсь задум. Ледь чутним шепотом, який свідчив про небажання жити лише чужими недоїдками. Під стіною біля вікна стояла прасувальна дошка з праскою. Поряд чекав свого часу поскладаний на купу зім’ятий одяг.

У повітрі таємною втратою зависла тиша.

З лопатей вентилятора під стелею гронами звисали жахливі примари незабутніх іграшок. Рогатка. Сувенірний ведмедик-коала від австралійської авіакомпанії «Кантас» (подарунок панни Міттен) з очима-ґудзиками на вже трохи розтягнених нитках. Надувне гусеня (його пропалив цигаркою якийсь поліціянт). Дві кулькові ручки з червоними лондонськими автобусами, які пересувалися вгору-вниз усередині на тлі безмовних міських пейзажів.

Еста відкрив кран, і по дну пластмасового відра затарабанила вода. У вичищеній до блиску ванній він роздягнувся. Витягнув ноги зі своїх промоклих джинсів. Темно-синіх і важких. Вилізти з них було не так і просто. Потім стягнув через голову майку барви чавлених полуниць, хрест-навхрест піднявши догори руки — гладкі, худорляві і м’язисті. Коли сестра підійшла до дверей, він навіть не почув.

Поки Еста відклеював від вологої, медового кольору шкіри мокру майку, Рахель дивилася, як втягується у нього живіт і випинається грудна клітка. Обличчя, шия і трикутна ділянка біля основи горла були темніші, ніж усе решта. Руки також мали подвійне забарвлення: були блідіші там, де їх прикривали короткі рукави. Темно-брунатний чоловік у медовому вбранні. Шоколад з дрібкою кави. Опуклі вилиці й загнані очі. Рибалка в облицьованій білою плиткою ванній. З морськими таємницями в очах.

Він її бачив? Невже він справді збожеволів? Він знав, що вона тут?

Вони ніколи не соромилися роздягатися одне перед одним, але ж і не були тоді ще (разом) у тому віці, коли в людей з’являється такий сором.

Тепер уже були. Якраз у тому віці.

У віці.

У життєздатному смертному віці.

Смішно ж звучить це «у віці», подумала Рахель і мовила сама до себе: «У віці».

Вона стояла у дверях ванної. Мала вузькі стегна («Скажи їй, що без кесаревого тут не обійтися», — кинув якийсь п’яний гінеколог її чоловікові одного разу на заправці, доки вони чекали на свою решту). На її вилинялій майці була зображена ящірка на мапі. Буйне довге волосся, що відливало темно-рудою хною, тягнулося своїми неслухняними пальцями до самої талії. Діамант на носі зблискував. Іноді. А іноді ні. Вузенький золотий браслет зі зміїними голівками вигравав у неї на зап’ясті кільцем помаранчевого сяйва. Тонкі змії прихилилися одна до одної головами і про щось шепотілися. Переплавлена мамина обручка. Гострі лінії худих, кутастих рук трохи згладжував пушок.

З першого погляду Рахель можна було сприйняти за копію матері. Опуклі вилиці. Коли усміхалася — глибокі ямочки на щоках. Та все ж, порівняно з Амму, вона була вища, вугластіша і плоскіша й мала гостріші риси. Можливо, не така приваблива для тих, кому більше до вподоби округлі та м’які жіночі форми. Лиш очі у неї було незрівнянно гарніші. Великі. Осяйні. Очі, в яких можна втонути, сказав Ларрі Мак-Каслін і заплатив за це свою ціну.

Рахель розглядала оголеного брата, шукаючи ознаки себе самої. У формі колін. У підйомі стопи. У похилості плечей. У тому, як випиналися вгору кінчики нігтів на ногах. У різьблених западинах на обидвох міцних, гарних сідницях. Тугих, наче сливи. Чоловічі сідниці ніколи не дорослішають. Ніби шкільні ранці, вони миттєво викликають спогади про дитинство. Два сліди від щеплень на Естиному передпліччі виблискували, ніби монетки. У неї такі сліди були на стегні.

У дівчат вони завжди на стегнах, казала Амму.

Рахель дивилася на Есту з цікавістю: так мати дивиться на своє мокре дитя. Сестра — на брата. Жінка — на чоловіка. Близнючка — на близнюка.

Усі ці пробні камені вона застосовувала одночасно.

Перед нею стояв оголений незнайомець, з яким їй випало зустрітися суто випадково. А ще — той, кого вона знала ще перед початком Життя. Той, хто колись провів її (вплав) чудовою материнською піхвою.

Обидва ці твердження були нестерпні у своїй полярності. У своїй непримиримій віддаленості й розмежованості.

На кінчику мочки Естиного вуха висіла крапля дощової води. Густа, срібна на світлі, схожа на важку кульку ртуті. Рахель потягнулася до тієї краплі. Торкнулася. Забрала геть.

Еста на неї навіть не глянув. Він поринув у свій спокій іще глибше. Так, наче його тіло мало здатність втягувати свої чуття (такі вузлуваті, яйцеподібні) всередину, подалі від поверхні шкіри, у якесь глибше, а тому недосяжніше сховище.

Тиша підібрала спідниці і, немов жінка-павук, сковзнула слизькою стіною ванної догори.

Еста поклав свій мокрий одяг у відро і заходився прати його бруском крихкого яскраво-синього мила.

4

Кіно «Абгілаш»

Кіно «Абгілаш» рекламували як перший у Кералі широкоекранний кінотеатр (70-міліметрова плівка, система «сінемаскоп»). Щоб наголосити на цьому, фасад будівлі спорудили з цементу у вигляді вигнутого широкоформатного екрана. Вгорі (цементні знову ж таки літери, неонове освітлення) був напис «Кіно “Абгілаш”» англійською і малаяльською. Туалети в кінотеатрі називалися «Його» і «Її». «Її» — для Амму, Рахелі та Крихітки-кочамми. «Його» — для самотнього Ести, бо Чако пішов до готелю «Морська королева» перевірити попереднє замовлення номерів.

— Впораєшся? — стурбовано спитала Амму.

Еста кивнув.

Через червоні пластмасові двері, які повільно зачинялися самі по собі, Рахель услід за Амму і Крихіткою-кочаммою ввійшла до «Її». На порозі вона обернулася помахати Есті Самотньому: той стояв у своїх гостроносих бежевих штиблетах (і з гребінцем в руці) посеред олійно-лискучої мармурової підлоги. В тому засміченому мармуровому вестибюлі з одинокими, недремними дзеркалами Еста зачекав, аж сестра зникне за червоними дверима, а тоді повернувся і побрів у «Його».

Тим часом у «Її» Амму сказала Рахелі, що пісяти треба, не торкаючись до унітаза. В громадських туалетах унітази завжди брудні, додала вона. Як гроші. Ніколи не знати, хто на них сидів. Прокажені. М’ясники. Автомеханіки. (Гній. Кров. Мастило.)

Коли Кочу-Марія якось узяла Рахель з собою до м’ясної крамниці, тій упало в око, що до зеленої п’ятирупієвої банкноти, яку їм дали на решту, прилип крихітний шматочок червоного м’яса. Кочу-Марія сколупала його нігтем великого пальця. У тому місці залишилася червона плямка. Кухарка сховала гроші собі у ліфчик. Криваві гроші з м’ясним запахом.

Рахель була ще замала, щоб самостійно попісяти, не торкаючись до унітаза, тож Амму з Крихіткою-кочаммою просунули руки їй під коліна, обхопили за спину і підняли. Ступні у сандалях «Бата» клишаво кивнули одна одній. Високо у повітрі зі спущеними трусиками. Якусь мить не відбувалося нічого, й Рахель зиркнула вгору, на маму і двоюрідну бабусю, з пустотливими знаками запитання в очах: і що тепер?

— Ну, поїхали, — сказала Амму. — Пссс-с-с…

Пссс-с-с — звуки пісь-пісь. Ммм-м-м — «Звуки муу-узики».

Рахель захихотіла. Потім захихотіла Амму. Потім — Крихітка-кочамма. Коли цюркнув струмочок, вони трохи скоригували її положення у повітрі. Рахель і бровою не повела. Зробила свою справу, й Амму подала їй туалетний папір.

— Хто зараз, ти чи я? — спитала в Амму Крихітка-кочамма.

— Без різниці, — відповіла Амму. — Йди ти.

Рахель взяла у Крихітки-кочамми торбинку, а та піднесла догори зім’ятий поділ свого сарі. То була нагода порозглядати неосяжні ноги двоюрідної бабусі. (Через кілька років, коли на уроці історії у школі читали вголос: «Імператор Бабур мав шкіру кольору стиглої пшениці і стовпоподібні ноги», — у неї перед очима яскравим спалахом промайнула ця сцена. Крихітка-кочамма зависла над громадським унітазом, наче велика птаха. Обтягнуті напівпрозорою шкірою гомілки вкривало горбкувате плетиво синіх вен. Товсті коліна з ямками. Волосаті. Бідолашні крихітні ступні, і як тільки вони носили такий тягар!) Крихітка-кочамма чекала лише якусь частку секунди. Випнута вперед голова. Дурненька посмішка. Груди звисають ген донизу. Дині в пазусі. Зад угору й назад. Коли почулося дзюркотіння і булькотіння, вона прислухалася до цих звуків очима. Гірською ущелиною заклекотів жовтий потік.

Рахелі все це подобалося. Що вона тримає торбинку. Що вони пісяють отак одна перед одною. Як подруги. Тоді вона ані гадки не мала, яким цінним було насправді те відчуття. Як подруги. Вони більше ніколи не будуть разом так, як у ті хвилини. Амму, Крихітка-кочамма і вона.

Коли Крихітка-кочамма впоралася, Рахель глянула на свій годинник.

— Довго ж ти, Крихітко-кочаммо, — сказала вона. — Вже за десять друга.

Дреті-ґреті-зреті (подумала Рахель),

Три панни у клозеті,

Перша й друга жвава,

Третя трохи млява.

А далі уявила собі, що Млява — то чиєсь ім’я. Млява-кур’єн. Млява-кутті. Млява-моль. Млява-кочамма.

Млява-кутті. Прудкий Верґезе. І Кур’якозе. Три брати — волосся в лупі.

Амму зробила своє пошепки. На бік унітаза, тому зовсім не чутно. Батькова твердість у її очах зникла, і тепер то знову були очі Амму. Від усмішки в неї з’явилися глибокі ямки на щоках, і вона нібито вже й не сердилася. Через Велюту чи через ту бульбашку зі слини.

То був добрий знак.

Тим часом у «Його» Еста Самотній мав будь-що по-пісяти на нафталінові кульки і недопалки цигарок у пісуарі. Попісяти в унітаз було б поразкою. Він потребував підвищення, тож роззирнувся навколо і в одному з кутів «Його» таки побачив те, що шукав. Брудну мітлу і сплющену пластикову пляшку, до половини наповнену білою як молоко рідиною (фенілом), де плавали якісь чорні штучки. А ще кульгаву швабру і дві ржаві бляшанки ні з чим. То могла бути й продукція «Райських маринадів». Шматки ананаса в сиропі. Або скибочки. Скибочки ананаса. Еста Самотній одразу збагнув, що завдяки бабусиним бляшанкам його честь порятовано, і прилаштував їх перед пісуаром — по одній під кожну ногу. Тоді став на них і акуратно попісяв, намагаючись ворушитися якомога менше. Як чоловік. Вологі перед тим недопалки стали тепер геть мокрі і зануртували у вирі. Запалити їх було б непросто. Впоравшись, Еста переніс бляшанки до умивальника перед дзеркалом, де помив руки і змочив волосся. А тоді, нараз змалівши через габарити гребінця Амму, який був для нього завеликий, старанно реконструював свій зачіс. Пригладив волосся назад, потім посунув трохи наперед, а кінчики закрутив убік. Потому поклав гребінець до кишені, зійшов з бляшанок на підлогу і відніс їх на місце, до пляшки, мітли та швабри. Й уклонився їм усім. Цілому славному товариству. Пляшці, мітлі, бляшанкам і кульгавій швабрі.

— Уклін, — мовив він і усміхнувся, бо коли був менший, то чомусь вважав, що, вклоняючись, неодмінно треба сказати: «Уклін». Тобто для діла потрібне ще й слово. «Вклонись, Есто», — говорили йому. І він кланявся й казав: «Уклін»; усі переглядалися і сміялися, а сам він лиш бентежився.

Еста Самотній з нерівними зубами.

У вестибюлі він зачекав на маму, сестру і двоюрідну бабусю. Коли вони вийшли, Амму спитала:

— Естаппене, все в порядку?

— В порядку, — відгукнувся Еста і кивнув — легенько, щоб не зіпсувати зачосу.

В порядку? В порядку. Він поклав гребінець назад до маминої торбинки. Зненацька в Амму аж серце стиснулося від любові до сина, до цього стриманого, сповненого гідності малюка, який щойно виконав своє перше доросле завдання. Вона ніжно погладила його по голові. І таки зіпсувала зачіс.

Чоловік з металевим ліхтарем «Евереді» в руці сказав, що фільм уже почався, тож варто поквапитися. Довелося їм бігцем підніматися червоними сходами, застеленими старим червоним килимом. Червоними сходами з червоними плямами від плювків у червоних кутах. Ліхтарник підібрав своє мунду і лівою рукою притримував жмут складок між ногами. На сходах м’язи під напнутою шкірою в нього на литках почергово напружувалися і нагадували волохаті гарматні ядра. Тримаючи ліхтар у правій руці, він поспішав і подумки, бо кинув:

— Давненько вже йде.

Тож початок вони все ж пропустили. Не побачили, як піднімають збірчасту оксамитову завісу з електричними лампочками на зібраних у грона жовтих китицях. Повільно вгору, а музика, мабуть, була «Іде слоненя» з «Хатарі!». Або «Марш полковника Боґі».

Амму тримала за руку Есту. Рахелину руку взяла Крихітка-кочамма, яка, важко дихаючи, долала сходинку за сходинкою. Похитуючись під вагою своїх динь, вона ніколи не зізналася б навіть сама собі, що їй таки кортить подивитися фільм.

Воліла вважати, що йде туди тільки заради дітей. У пам’яті в неї вже давно зберігалися і постійно доповнювалися два детальні, ретельно укладені списки: «Те, що зробила для ближніх вона» і «Те, чого не зробили ближні для неї».

Найбільше до вподоби їй були епізоди з черницями ближче до початку, і вона сподівалася, що ще їх не проґавила. Амму якось пояснила Есті з Рахеллю, що людям завжди найбільше подобається те, з чим вони себе найбільше ототожнюють.

Рахель припускала, що найбільше ототожнює себе з Крістофером Пламмером, який виступав у ролі капітана фон Траппа. Чако ж, либонь, зовсім себе з ним не ототожнював і називав його Траппом-Храппом.

Рахель нагадувала схвильованого комарика на шворці. Летюча. Невагома. Дві сходинки вгору. Дві вниз. Одна вгору. Поки Крихітка-кочамма долала один сходовий марш, вона піднімалася вже на цілих п’ять.

Я — Папай, Папай-моряк (бум-бум)

живу в фургоні я, отак (бум-бум)

Тільки двері відчиняю —

зразу ґулю набиваю.

Я — Папай, Папай-моряк (бум-бум)

Дві вгору. Дві вниз. Одна вгору. Стриб-стриб.

— Рахеле, — мовила Амму, — ти ще не засвоїла урок, правда?

Засвоїла: Хвилювання завжди закінчується слізьми. Бум-бум.

Врешті вони таки опинилися у вестибюлі «Ярусу принцеси». Пройшли повз буфетну стійку, де чекали помаранчеві напої. І лимонні також. Помаранчеві надто помаранчеві. Лимонні надто лимонні. Шоколадки надто розм’яклі.

Ліхтарник прочинив важкі двері «Ярусу принцеси» у темряву, сповнену вентиляторним дзумінням і арахісовим хрумтінням. Там пахло людським віддихом і оливою для волосся. І старими килимами. Магічний запах «Звуків музики», який Рахель пам’ятала і берегла, наче скарб. Запахи, як і музика, мають властивість зберігати спогади. Вона глибоко вдихнула і закоркувала той запах для нащадків.

Квитки мав Еста. Малий хлопчак. Жив у фургоні він, отак. Бум-бум. Ліхтарник посвітив на рожеві квитки. Ряд Ж. Місця 17, 18, 19, 20. Еста, Амму, Рахель, Крихітка-кочамма. Довелося протискатися повз роздратованих людей, які, щоб дати їм пройти, прибирали ноги хто куди — то туди, то сюди. Сидіння були розкладні. Крихітка-кочамма притримала Рахелине, доки та на нього вилазила. Виявилося, що Рахель залегка, і сидіння просто склалося разом з нею, притиснувши її до спинки, ніби начинку між двома половинками сендвіча. Так вона й дивилася на екран — з-поміж колін. Два коліна і фонтанчик. Еста, який дбав про свою гідність більше, розважливо присів на самому краю.

Обабіч екрана, де не було зображення, миготіли тіні вентиляторів. Геть ліхтар. Час на світовий хіт.

Камера в супроводі чистого, сумовитого звуку церковних дзвонів злетіла високо у блакитне (кольору машини) австрійське небо. Далеко внизу, на землі, виблискувало бруківкою монастирське подвір’я. Через нього йшли черниці. Подібні на чорні сигари. Спокійні черниці спокійно скупчилися навколо своєї матері-настоятельки, яка ніколи не читала їхніх листів. Ніби мурахи навколо хлібної крихти. Сигари навколо королеви сигар. Жодного волосся на колінах. Жодних динь у пазусі. Подих пахне м’ятою. До матері-настоятельки вони прийшли зі скаргою. Скаргою на спів. На Джулі Ендрюс, яка була ще в горах, виспівувала там «Оживають гори звуками музики» і знову запізнилася на службу. Черниці мелодійно доносили:

Лізла на дерево — ногу забила.

На одяг погляньте — весь у дірках.

Йде на відправу — вальса танцює,

на сходах свище, так свище, що ах!

Глядачі почали озиратися.

— Тсс-с! — цитькали вони. — Тихо! Тсс-с!

А під наміткою у волоссі

вона ховає бігуді!

Якийсь голос лунав не з екрана. Він був чистий і добре тримав тон, прорізаючись крізь вентиляторне дзуміння й арахісове хрумтіння, якими повнилася темрява навколо. Серед публіки сиділа черниця. Голови оберталися на шиях, ніби корки у пляшках. Чорноволосі потилиці перетворювалися на вусаті і ротаті обличчя. Роти шипіли і по-акулячому шкірили зуби. Їх було багато. Як поштових марок на листівці.

— Тсс-с! — в один голос сичали вони. — Ану замовкни!

Співав Еста. Черниця з зачосом. Черниця на ім’я Елвіс-пелвіс. Нічого вдіяти з собою він не міг.

— Заберіть його звідси! — гаркнула, з’ясувавши, в чому річ, публіка.

Замовкнути або забратися. Забратися або замовкнути.

Публіка була велика, а Еста — малий, хоч і з квитками.

— Есто, ради Бога, замовкни! — люто прошепотіла Амму.

Тож Еста замовк. Роти і вуса відвернулися. Та якраз тоді пісня без попередження зазвучала знов, і Еста не витримав.

— Амму можна я вийду і доспіваю за дверима? — поспіхом запитав він, доки Амму не встигла його ляснути. — Повернуся після пісні.

— Але не сподівайся, що я буду ходити туди-сюди з тобою, — попередила Амму. — Тільки сором нам усім робиш.

Та Еста справді не міг нічого з собою вдіяти. Він підвівся і пішов. Повз сердиту Амму. Повз Рахель, яка уважно дивилася поміж колінами.

Повз Крихітку-кочамму. Повз публіку, яка знову мусила прибирати ноги. Хто-куди-то-туди-то-сюди. Над дверима світився червоними літерами напис: «ВИХІД». На вихід Еста й подався.

У вестибюлі чекали помаранчеві напої. Чекали й лимонні. Чекали й розм’яклі шоколадки. Й автомобільні дивани, оббиті штучною шкірою — яскраво-синьою, кольору електрик. І плакати «Невдовзі на екранах!».

Еста Самотній сів на оббитий штучною шкірою кольору електрик автомобільний диван у вестибюлі «Ярусу принцеси» в кіно «Абгілаш» і заспівав. Заспівав голосом черниці, чистим, наче кришталева вода.

Та як її тут затримати,

Щоб слухала все, що скажеш ти?

За буфетною стійкою прокинувся продавець, який, чекаючи на антракт, дрімав там на поставлених у ряд табуретах. Продерши заспані очі, він побачив Есту Самотнього у гостроносих бежевих штиблетах. І з розкуйовдженим зачосом. А тоді заходився витирати свою мармурову стійку ганчіркою невизначено брудного кольору. І чекати. Він чекав і витирав. Витирав і чекав. І спостерігав, як Еста співає.

На березі втримати хвилю?

Як учинила б Марія?

— Агов! Еда черукка![28] — гукнув продавець помаранчево-лимонної шипучки скрипучим, хрипким зі сну голосом. — Що це ти тут витворяєш?

— Як втримати промінчик у руках? — співав Еста.

— Агов! — знову гукнув продавець помаранчево-лимонної шипучки. — У мене зараз перерва. Ще трохи, і треба буде підніматися та працювати. І твої англійські пісеньки мені тут ні до чого. Припиняй!

Золотий годинник майже ховався у кучерявому волоссі, яке вкривало його руки. Золотий ланцюжок майже ховався у волоссі на грудях. Біла териленова сорочка була розстебнута аж до того місця, де починало випинатися черево.

Продавець шипучки скидався на не надто приязного обвішаного прикрасами ведмедя. Позаду нього були дзеркала, щоб люди, купуючи холодні напої і щось перекусити, могли кинути на себе оком. Поправити на голові зачіс чи пучок волосся. Дзеркала дивилися на Есту.

— Я міг би подати на тебе письмову скаргу, — сказав продавець шипучки Есті. — Як тобі таке, га? Хочеш письмову скаргу?

Еста покинув співати і підвівся, щоб повернутися до зали.

— Якщо вже я встав, — озвався знову продавець шипучки, — якщо вже ти не дав мені поспати у перерву, якщо вже ти мене потурбував, то хоча б ходи сюди і чогось випий. Бо якось це все неправильно.

У нього було неголене обличчя з обвислими щоками і подвійним підборіддям. Схожі на жовті фортеп’янові клавіші зуби не зводили погляду з малого Елвіса-пелвіса.

— Ні, дякую, — ввічливо відмовився Еста. — Мене чекають. І кишенькові гроші в мене закінчилися.

— Кишенько-ові? — протягнув продавець помаранчево-лимонної шипучки, а зуби його тим часом далі розглядали Есту. — Спочатку англійські пісеньки, тепер-от — кишенько-ові! Звідки ти такий узявся? З місяця звалився чи що?

Еста розвернувся, щоб іти.

— Хвилинку! — різко мовив продавець шипучки. — Хвилинку! — повторив він уже м’якшим тоном. — Я ж поставив тобі запитання, ні?

Його жовті зуби притягували, наче магніт. Вони дивилися, усміхалися, співали, пахли, рухалися. Просто заворожували.

— Я, здається, запитав, звідки ти, — сказав він, плетучи свою гидотну павутину.

— З Аєменема, — відповів Еста. — Я там живу. Моя бабуся має фабрику «Райські маринади і варення». Вона — пасивний партнер.

— Та ну? — хтозна-чому втішився продавець помаранчево-лимонної шипучки. — А хто ж тоді активний? — він огидно реготнув; Еста, правда, не зрозумів, чому. — Не бери до голови, колись зрозумієш. То йди сюди, дам тобі напитися, — запросив він. — Безкоштовний холодний напій. Іди і розповіси мені все про свою бабусю.

Й Еста, заворожений жовтими зубами, пішов.

— Заходь сюди. За стійку, — мовив продавець помаранчево-лимонної шипучки. А тоді понизив голос до шепоту: — Це буде наш секрет, бо видавати напої до антракту заборонено. Це порушення правил поведінки в кінотеатрі, — і, секунду помовчавши, додав: — Кримінальний злочин.

Еста зайшов за буфетну стійку по свій безкоштовний холодний напій.

Там стояли в ряд три високі табурети, щоб продавець шипучки мав де перепочити. Вичовгана дерев’яна поверхня блищала від постійного сидіння.

— Будь ласкавий, потримай ось це, — сказав продавець помаранчево-лимонної шипучки і вручив Есті свій пеніс, прикритий дготі[29] з м’якого білого мусліну, — а я тим часом приготую тобі напій. Помаранчевий? Лимонний?

Еста взяв, бо інакше не можна було.

— Помаранчевий? Лимонний? — повторив продавець шипучки. — Лимонно-помаранчевий?

— Лимонний, будь ласка, — ввічливо відповів Еста.

Й отримав холодну пляшку з соломинкою. Тож тепер одною рукою він тримав пляшку, а другою — пеніс. Твердий, гарячий, жилавий. Не якийсь там промінчик.

Продавець помаранчево-лимонної шипучки поклав свою руку поверх Естиної. Ніготь на великому пальці в нього був довгий, як у жінки. Він почав водити Естиною рукою вгору-вниз. Спочатку повільно. Потім швидко.

Лимонний напій був холодний і солодкий. Пеніс — гарячий і твердий.

Фортеп’янові клавіші пильно дивилися.

— То твоя бабуся має фабрику, так? — спитав продавець помаранчево-лимонної шипучки. — І що то за фабрика?

— Там виробляють багато продукції, — відказав, не підводячи погляду, Еста з соломинкою в роті. — «Сквош», маринади, джеми, порошок каррі. Скибки ананаса.

— Добре, — сказав продавець шипучки. — Чудово.

Його рука стиснула Естину сильніше. Була міцна і спітніла. Й рухалася ще швидше.

Хутко, хутко, хутчіш!

Ну ж бо, ну ж бо, жвавіш!

Без всякого спину,

Хутчіш, без упину,

Доки не добіжиш!

Розмоклою паперовою соломинкою (добряче сплюснутою в роті від слини і страху) піднімалася рідка лимонна солоднеча. Дуючи в ту соломинку — а друга рука тим часом знай рухалася й рухалася вгору-вниз, — Еста видував у пляшці бульбашки. Липкі й солодкі лимонні бульбашки з напою, який не ліз йому в горло. Подумки він укладав перелік продукції бабусиної фабрики.

МАРИНАДИ

Манго

Зелений перець

Китайський гіркий гарбуз

Часник

Солений лайм

СКВОШІ

Помаранчевий

Виноградний

Ананасовий

Манго

ДЖЕМИ

Банановий

Змішаний фруктовий

Грейпфрутовий

А тоді хрящувато-щетинисте лице скривилося, й Естина рука нараз зробилася мокра, гаряча і липка. На ній був яєчний білок. Такий білий яєчний білок. Зі звареного на рідко яйця. Лимонний напій був холодний і солодкий. Пеніс — м’який і якийсь плюсклий, ніби порожня шкіряна калитка. Своєю ганчіркою брудного кольору продавець шипучки витер Есті ту руку.

— Ну, допивай, — мовив він і лагідно плеснув Есту по задниці. По тугих сливах у штанах-«дудочках». Внизу були ще гостроносі бежеві штиблети. — Не можна марнувати добро. Подумай про всіх тих бідних, яким нічого їсти й пити. Тобі пощастило: ти багатий, маєш кишенькові, ще й бабусину фабрику успадкуєш. Дякуй Богові — жодних тобі турбот. Допивай.

І так-от, за буфетною стійкою у вестибюлі «Ярусу принцеси» в кіно «Абгілаш», першому у Кералі широкоекранному кінотеатрі (70-міліметрова плівка, система «сінемаскоп»), Естаппен Яко допив безкоштовну пляшку шипучого страху з лимонним смаком. Надто лимонного, надто холодного. Надто солодкого. Піна аж била в ніс. Скоро йому дістанеться ще одна пляшка безкоштовного пінистого страху. Але тоді він про це ще не знав. І тримав ту липку руку трохи осторонь.

Щоб ні до чого нею не торкатися.

Коли Еста нарешті допив, продавець помаранчево-лимонної шипучки сказав:

— Все? Хороший хлопчик.

Він забрав порожню пляшку зі сплюснутою соломинкою і відправив Есту назад у «Звуки музики».

Знов опинившись у насиченій ароматом оливи для волосся темряві, Еста так і ніс ту руку перед собою, ніби тримав у ній уявну помаранчу. Він протиснувся повз публіку (якій уже вкотре довелося прибирати ноги, хто-куди-то-туди-то-сюди), повз Крихітку-кочамму, повз Рахель (все ще складену втричі), повз Амму (все ще роздратовану), і сів, далі тримаючи в руці ту липку помаранчу.

А на екрані був уже капітан фон Трапп-Храпп. Крістофер Пламмер. Зарозумілий. Безсердечний. Зі схожим на щілину тонким ротом. І зі сталево пронизливим поліційним свистком. Капітан мав семеро дітей. Таких чистеньких, ніби м’ятні льодяники з пакетика. Він удавав, наче їх не любить, але насправді любив. Він любив їх і любив її (Джулі Ендрюс), вона любила його, вони обидвоє любили дітей, а діти любили їх. Словом, усі там любили одне одного. То були чистенькі, біленькі діти, і спали вони на м’якеньких постелях з гагачого пуху… га-га-чого, саме так.

Біля дому, де вони жили, було озеро і сад, а в домі — широкі сходи, білі двері, білі віконні рами і квітчасті штори.

Ті чистенькі, біленькі діти, навіть старші, боялися грому. Щоб їх утішити, Джулі Ендрюс узяла їх до свого чистенького ліжка і заспівала їм чистеньку пісеньку про те, що було їй до вподоби. А до вподоби їй було таке:

1. Дівчата в білих сукенках з синіми сатиновими поясами.

2. Дикі гуси, що летять з місячним світлом на крилах.

3. Блискучі мідні чайники.

4. Дзвінки на дверях, дзвоники на санях, шніцель з локшиною.

5. Тощо.

І тоді в головах у пари двояйцевих близнюків, які сиділи серед публіки в кіно «Абгілаш», виникло кілька запитань, на які потрібні були відповіді. Наприклад:

а) Чи тряс ногою капітан фон Трапп-Храпп? — Ні, не тряс.

б) Чи пускав капітан фон Трапп-Храпп бульбашки зі слини? — Ні, звісно ж, не пускав.

в) Може, він гоготав? — Аж ніяк.

Ех, капітане фон Трапп, капітане фон Трапп, ви могли б полюбити малюка з помаранчею, який сидить ось тут, у смердючій залі? Він щойно тримав у руці пісюн продавця помаранчево-лимонної шипучки, але ви ж усе одно могли б його полюбити, правда ж?

А його сестру-близнючку, яка стирчить он там з напів-складеного сидіння, зі своїм фонтанчиком у «токійській любові»? Ви могли б полюбити також і її?

У капітана фон Траппа тим часом теж з’явилося кілька запитань:

а) Вони чистенькі біленькі діти? — Ні. (А от Софі-моль — так.)

б) Вони пускають бульбашки зі слини? — Так. (А от Софі-моль — ні.)

в) Вони трясуть ногами? Як чинуші? — Так. (А от Софі-моль — ні.)

г) А тримали вони коли-небудь, хтось один чи вдвох, пісюн чужого чоловіка? — Ммм… т-так. (А от Софі-моль — ні.)

— Ні, даруйте, — сказав капітан фон Трапп-Храпп. — Про це нема й мови. Я не зможу їх полюбити. Не зможу стати їхнім Бабóю. О, ні.

Капітан фон Трапп-Храпп не зміг би.

Еста опустив голову собі до колін.

— У чому річ? — запитала Амму. — Якщо ти збираєшся далі дутися, то я забираю тебе прямісінько додому. Сядь рівно, будь ласка. І дивися. Для цього тебе сюди привезли.

Допивай.

Дивися фільм.

Подумай про всіх тих бідних.

Тобі пощастило: ти багатий, маєш кишенькові. Жодних тобі турбот.

Еста сів рівно і дивився фільм. До горла підступав клубок. У животі наростало зеленохвильне, каламутне, грудкувате, водоростеве, пливке, бездонно-донне відчуття.

— Амму? — озвався він.

— Що ще?

Якби те «що» не прозвучало пошепки, то просто ляснуло б його, ніби нагайкою.

— Мене нудить, — поскаржився Еста.

— Просто нудить чи тягне блювати? — стривожено перепитала Амму.

— Не знаю.

— Може, вийдемо і спробуємо? — запропонувала Амму. — Тобі полегшає.

— Добре, — мовив Еста.

Добре? Добре.

— Куди це ви? — спохопилася Крихітка-кочамма.

— Есті погано, до туалету, — відповіла Амму.

— Куди ви? — запитала Рахель.

— Мене нудить, — пояснив Еста.

— Можна мені з вами, подивитися?

— Ні, — сказала Амму.

Знову повз публіку (ноги хто-куди-то-туди-то-сюди). Минулого разу — співати. Цього разу — блювати. На вихід через «Вихід». За дверима, у мармуровому вестибюлі продавець помаранчево-лимонної шипучки жував цукерку, яка жовном ходила за його щокою. Він тихо посмоктував і прицмокував; ці звуки нагадували плюскіт води, яка витікає з умивальника. На стійці лежала зелена обгортка. Цукерки діставалися тому чоловікові задарма. За спиною в нього був цілий ряд тьмяних слоїків з безкоштовними цукерками. У волохатій руці з годинником він тримав свою ганчірку брудного кольору і якраз витирав стійку. Коли перед ним з’явилася осяйна жінка з полірованими плечима і той хлопчак, його обличчям промайнула ледь помітна тінь. Він одразу ж натягнув свою фортеп’янову посмішку:

— Не сидиться? Рано ще.

Еста почав уже відригувати. Амму обняла його за плечі і провела до вбиральні «Ярусу принцеси». До «Її».

Він повис, затиснутий між не надто чистою раковиною і тулубом Амму. Ноги бовталися у повітрі. Раковина мала металеві крани та іржаві плями. А ще — заплутану коричневу павутину тонких, не товщих за волосину тріщин, подібну на мапу якогось великого, хитромудро розгалуженого міста.

Есту судомило, але назовні не виходило нічого. Лише думки. Вони випливали і запливали назад. Амму їх не бачила. Ті думки клубочилися над Раковинним містом, ніби грозові хмари. Проте раковинці переймалися собі звичними раковинними клопотами. Навколо й далі без упину снували раковинні машини й автобуси. Тривало нормальне раковинне життя.

— Ні? — спитала Амму.

— Ні, — відповів Еста.

— Тоді вмий лице, — сказала Амму. — Вода завжди помагає. Вмийся, і підемо, купимо тобі лимонної шипучки.

Еста вмив лице й руки і знову лице й руки. Його вії намокли і злиплися.

Продавець помаранчево-лимонної шипучки склав зелену обгортку від цукерки і провів по згину нафарбованим нігтем великого пальця. Потім прихлопнув скрученим у трубку журналом муху і легким рухом змів її зі стійки на підлогу. Там вона й лежала на спині, кволо дриґаючи лапками.

— Милий хлопчик, — сказав він Амму. — Так гарно співає.

— Мій син, — відповіла Амму.

— Та ну! — здивувався продавець помаранчево-лимонної шипучки і зиркнув на Амму своїми зубами. — Справді? Вам таких років і не даси!

— Йому трохи недобре, — мовила Амму. — Я подумала, може, стане ліпше, коли вип’є чогось холодного.

— Звісно, — відказав продавець. — Звісно-звісно-звісно. Помаранчево-лимонний? Лимонно-помаранчевий?

Страшне, моторошне запитання.

— Дякую, щось не хочеться, — Еста підвів очі на Амму. Зеленохвильний, водоростевий, бездонно-донний.

— А вам? — поцікавився продавець помаранчево-лимонної шипучки в Амму. — Кока-кола? Фанта? Морозиво? Трояндове молоко?

— Ні, мені нічого. Дякую, — відповіла Амму. Осяйна жінка з ямочками на усміхнених щоках.

— Ось, візьміть, — продавець, ніби щедра стюардеса, простягнув жменю цукерків. — Це для вашого маленького мона.

— Дякую, не треба, — відмовився Еста, дивлячись на Амму.

— Есто, візьми, — сказала та. — Поводься чемно.

Тож Еста взяв.

— Подякуй, — нагадала Амму.

— Дякую, — мовив Еста (за цукерки, за той білий яєчний білок).

— Немає за що, — сказав продавець помаранчево-лимонної шипучки англійською. — Ваш мон каже, ви з Аєменема?

— Так, — відповіла Амму.

— Я частенько там буваю, — повідомив продавець помаранчево-лимонної шипучки. — Моя дружина має рідню в Аєменемі. І я знаю, де ваша фабрика. «Райські маринади», так? Мені розповів ваш мон.

Він знав, де шукати Есту. І саме про це й говорив. То була пересторога.

Амму побачила Естині очі, які блищали темними гарячковими ґудзиками, і сказала:

— Нам треба йти, а то він ще захворіє. Завтра приїжджає їхня двоюрідна сестра, — пояснила вона дядечкові. І мимохідь додала: — З Лондона.

— З Лондона? — дядечкові очі спалахнули повагою. Ще б пак, сім’я з лондонськими зв’язками.

— Есто, посидь тут з дядечком, поки я сходжу по Крихітку-кочамму і Рахель, — запропонувала Амму.

— Ходи сюди, — покликав дядечко. — Ходи, посидиш тут біля мене на високому табуреті.

— Ні, Амму! Ні! Я хочу з тобою!

Здивована такою пронизливою наполегливістю в голосі свого зазвичай спокійного сина, Амму вибачилася перед дядечком з помаранчево-лимонною шипучкою:

— Щось він нині сам не свій. То ходімо, Естаппене.

Знову назад до зали з її запахом. Тіні від вентиляторів. Потилиці. Шиї. Коміри. Волосся. Пучки. Коси. «Кінські хвости».

Фонтанчик у «токійській любові». Маленька дівчинка і колишня черниця.

Семеро м’ятних дітей капітана фон Траппа вже повилізали зі своєї м’ятної купелі, пригладили волосся і стояли тепер м’ятним шерегом, співаючи слухняними м’ятними голосами пісню для жінки, з якою мало не одружився капітан. Для білявої баронеси, яка сяяла, наче діамант.

Оживають гори звуками музики…

— Нам треба йти, — сказала Амму Крихітці-кочаммі і Рахелі.

— Але ж як, Амму! — схвилювалася Рахель. — Ще ж не було головного! Він ще її навіть не поцілував! І не порвав гітлерівського прапора! І листоноша Рольф їх ще не зрадив!

— Есті погано. Ходімо.

— І нацистські солдати ще не прийшли!

— Ходімо, — повторила Амму. — Піднімайся!

— І «Був високо в горах самотній козопас» ще не співали!

— Еста мусить бути здоровий, щоб як слід зустріти Софі-моль, — озвалася Крихітка-кочамма.

— Нічого він не мусить, — буркнула Рахель, головно сама до себе.

— Що ти сказала? — перепитала Крихітка-кочамма. Слів вона справді не розчула, але загальний сенс уловила.

— Нічого, — відповіла Рахель.

— Я чула, — сказала Крихітка-кочамма.

За дверима, у вестибюлі, дядечко наводив лад зі своїми тьмяними пляшками і витирав тією ж брудного кольору ганчіркою круглі мокрі плями, що зосталися після них на мармуровій барній стійці з напоями і закусками. Він готувався до антракту. То був дуже охайний дядечко з помаранчево-лимонною шипучкою. У його ведмежому тілі тріпотіло серце стюардеси.

— Йдете все-таки? — спитав він.

— Так, — кивнула Амму. — Де тут можна знайти таксі?

— За воротами вгору по вулиці і наліво, — відповів продавець, дивлячись на Рахель. — Ви не казали, що маєте ще й маленьку моль, — і простягнув ще одну цукерку: — Ось, моль, це тобі.

— Візьми мої! — притьмом озвався Еста. Йому не хотілося, щоб Рахель підходила до того чоловіка.

Та Рахель уже рушила вперед. Ступила кілька кроків, продавець їй посміхнувся, і щось у тій фортеп’яновій посмішці, у нерухомому погляді, яким він у неї вп’явся, змусило її відсахнутися. То було найогидніше з усього, що їй доводилося доти бачити в житті. Вона крутнулася і глянула на Есту.

І позадкувала від того волохатого чоловіка.

Еста втиснув у її руку свої цукерки, і вона відчула, яка гарячково пекуча в нього долоня і які холодні, мов сама смерть, кінчики пальців.

— Бувай, мон, — кинув Есті дядечко. — Побачимося колись в Аєменемі.

Тож знову червоні сходи. Цього разу гальмувала Рахель. Була якась млява і не хотіла йти. Тонна цеглин на шворці.

— Приємний чолов’яга той продавець шипучки, — озвалася Амму.

Крихітка-кочамма тільки форкнула.

— Ну, з вигляду, звісно, ні, але з Естою він повівся напрочуд люб’язно, — додала Амму.

— То, може, вийдеш за нього заміж? — зухвало бовкнула Рахель.

На червоних сходах зупинився час. Зупинився Еста. Зупинилася Крихітка-кочамма.

— Рахеле, — мовила Амму.

Та заклякла на місці. Вже гірко шкодувала про те, що сказала. Не знала, звідки взялися ці слова, і не знала, що носила їх у собі. Та вони вилетіли, і повернути їх назад було вже годі. Тинялися тими червоними сходами, немов чиновники — державною установою. Якісь стояли, якісь посідали і трясли ногами.

— Рахеле, — знову мовила Амму, — ти розумієш, що ти щойно зробила?

На неї зиркнули пара переляканих очей і фонтанчик.

— Спокійно, не бійся, — сказала Амму. — Просто скажи. Розумієш?

— Що? — озвалася Рахель найтихішим голосом, на який була спроможна.

— Розумієш, що ти щойно зробила? — повторила своє запитання Амму.

На неї зиркнули пара переляканих очей і фонтанчик.

— Знаєш, що буває, коли зробити комусь боляче? — спитала Амму. — Коли ти робиш людині боляче, раниш її, та людина починає любити тебе менше. От до цього й призводять нерозважні слова. До того, що тебе менше любитимуть.

Рахелі на серце нечутно спурхнув холодний нічний метелик з незвично густими дорсальними щетинками. Ті місця, яких торкнулися його крижані ніжки, взялися пухирцями-сиротами. Шість сиріт на нерозважному серці.

Її Амму тепер любила її трохи менше.

Отже, за ворота, вгору по вулиці і наліво. Стоянка таксі. Поранена мати, колишня черниця, одна гаряча дитина й одна холодна. Шість пухирців-сиріт і метелик.

У таксі пахло сном. Старим, скрученим у сувій одягом. Вологими рушниками. Пахвами. Зрештою, те таксі служило оселею для водія. Він у ньому жив. Тому й запахи свої міг зберігати тільки там. Сидіння були вбиті. Розпорені. На задньому з-під оббивки вибивалися і тремтіли шматки брудного жовтого поролону, схожого на непомірно розбухлу печінку хворого на жовтуху. По-тхорячому верткий водій нагадував якогось дрібного гризуна. Мав гачкуватого римського носа і вусики, як у Літл-Річарда. Був такий малий на зріст, що на дорогу дивився через кермо. Ті, хто їхав назустріч, могли подумати, що до них наближається таксі з пасажирами, але без водія. Машину він вів рвучко і задерикувато, ліз у кожну шпарину і виштовхував інших з їхніх смуг. Натискав на газ перед «зебрами». Проскакував світлофори.

— Вам би подушку собі підкласти чи щось таке подібне, — запропонувала Крихітка-кочамма тоном, який мала за приязний. — Ви тоді ліпше бачили б дорогу.

— А вам, сестро, не пхатися б, куди не просять, — відповів водій, і назвати його тон приязним навряд чи повернувся б язик.

Коли вони їхали повз чорнильно-чорне море, Еста висунув у вікно голову. Він відчував на губах гарячий солоний присмак морського бризу. Відчував, як куйовдить йому той бриз волосся. Знав: якби Амму дізналася, що він робив з продавцем помаранчево-лимонної шипучки, то і його любила б менше. Набагато менше. У животі хвилями здіймалася стидка, хитлива, клекітна нудота. Еста тужив за рікою. Бо вода завжди помагає.

Повз вікна таксі стрімко мчала липка неонова ніч. У машині було спекотно і тихо. Крихітка-кочамма розчервонілася і виглядала збудженою. Їй дуже подобалося, коли причиною зловорожих настроїв ставала не вона. Побачивши на дорозі бродячого собаку, водій щоразу щиро намагався вкоротити йому віку.

Метелик у Рахелі на серці розкрив свої оксамитові крила, і холод, який віяв від нього, пробрав її до самих костей.

На стоянці готелю «Морська королева» блакитний «плімут» теревенив з іншими, меншими машинами. Шу-шу-шу, шерх-шерх. Поважний джентльмен на вечірці у товаристві дрібнішого жіноцтва. Хромовані плавці аж тремтіли від задоволення.

— Номери 313 і 327, — повідомив чоловік на рецепції. — Без кондиціонерів. Два ліжка. Ліфт на ремонті.

Коридорний — в ідеалі такий собі «хлопчик на побігеньках», якого колись викликали дзвоником, — насправді аж ніяк не був хлопчиком, та й дзвоників ніде поблизу не було видно. Він мав тьмяні очі, а на його потертому піджаку коричнево-малинового кольору бракувало двох ґудзиків. З-під піджака визирала посіріла спідня сорочка. Дурнуватий готельний кашкет йому доводилося носити набакир, і тугий пластиковий ремінець глибоко врізався у драглисте воло. Була в усьому цьому якась зовсім не обов’язкова жорстокість: змушувати літнього вже чоловіка носити на такий манір кашкет і на чужий розсуд змінювати обриси віку, що звисав з його підборіддя.

Тут також треба було підніматися червоними сходинками. Червона килимова доріжка з кінотеатру, схоже, вирушила назирці за ними. Ніби чарівний летючий килим.

Чако сидів у своєму номері. Вони захопили його зненацька посеред бенкету. Запечені курчата, смажена картопля, солодка кукурудза і куряча юшка, два хрусткі коржі-парати і ванільне морозиво з шоколадною підливою. Підлива в окремій соусниці. Чако частенько казав, що не проти й померти від переїдання. Маммачі відповідала, що це — певна ознака притлумленого почуття невдоволення. Нічого подібного, заявляв Чако. І додавав, що то просто суща жадібність.

Він здивувався, що вони всі повернулися так рано, але не подав знаку. Їв собі далі.

Спочатку було заплановано, що в номері у Чако спатиме Еста, а Рахель залишиться з Амму і Крихіткою-кочаммою. Та позаяк Еста почувався недобре і до того ж відбувся перерозподіл любові (тепер Амму любила доньку трохи менше), у Чако мала спати Рахель, а Еста — з Амму і Крихіткою-кочаммою.

Амму вийняла з валізи Рахелину піжаму й зубну щітку і поклала їх на ліжку.

— Ось, — сказала вона.

Двічі клацнули замки, і валіза закрилася.

Клац. І клац.

— Амму, може, за кару я просто залишуся без вечері? — запропонувала Рахель.

Вона радо прийняла б таке покарання. Без вечері, зате з любов’ю Амму у повному обсязі, як колись.

— Як собі бажаєш, — сказала Амму. — Але я радила б тобі поїсти. Якщо ти хочеш вирости, звісно. Може, Чако поділиться з тобою своїм курчам.

— Може. А може, й ні, — озвався Чако.

— Добре, але як же покарання? — спитала Рахель. — Ти ж мене ще не покарала!

— Деякі вчинки містять кару самі у собі, — мовила Крихітка-кочамма таким тоном, наче пояснювала Рахелі приклад з арифметики, якого та ніяк не могла зрозуміти.

Деякі вчинки містять кару самі у собі. Ніби спальні з вбудованими шафами. Скоро всім їм доведеться дізнатися про покарання багато нового. Вони з’ясують, що ті бувають різні за величиною. Що бувають просто-таки величезні — як шафи з вбудованими спальнями. Що в них можна збавити й ціле життя, блукаючи поміж темними полицями.

Поцілунок на добраніч від Крихітки-кочамми залишив у Рахелі на щоці мокру пляму. Вона витерла її об плече.

— На добраніч, гарних снів, — сказала Амму, але промовила це спиною. Вона вже пішла.

— На добраніч, — попрощався Еста. Йому було зле і зовсім не до того, щоб виявляти свою любов до сестри.

Рахель Самотня дивилася, як вони йдуть готельним коридором — нечутні, мов примари, але цілком матеріальні. Двоє великих, один менший, у гостроносих бежевих штиблетах. Червоний килим заглушував кроки.

Рахель стояла у дверях готельного номера, сповнена печалі.

То була печаль через приїзд Софі-моль. Печаль через те, що Амму любила її трішечки менше. І через те, що зробив Есті продавець помаранчево-лимонної шипучки в кіно «Абгілаш», хоч що то могло бути.

Сухі очі пекли, бо у них віяв кусючий вітер.

Чако поклав на тарілку курячу лапку і трохи картоплі й подав Рахелі.

— Дякую, не хочу, — відмовилася вона, бо сподівалася, що, бодай якось покаравши сама себе, спонукає Амму скасувати свою кару.

— А морозива з шоколадною поливкою? — запитав Чако.

— Дякую, не хочу, — повторила Рахель.

— Діло хазяйське, — сказав Чако. — Але ти сама не знаєш, що втрачаєш.

Він доїв курча, а потім і морозиво.

Рахель переодягнулася в піжаму.

— Тільки, будь ласкава, не розказуй мені, за що тебе покарали, — попрохав Чако. — Я не можу цього слухати, — шматочком парати він вибирав із соусниці рештки підливи: ніколи наостанок не відмовляв собі у такій огидній насолоді після всіх насолод. — То що то було? Ти роздряпала до крові комарині укуси? Не подякувала водієві таксі?

— Набагато гірше, — відповіла Рахель, віддана Амму.

— Не розказуй, — повторив Чако. — Я нічого не хочу знати.

Він подзвонив обслузі, і по брудний посуд та кості прийшов стомлений посильний. Спробував був забрати з собою і запахи їжі, але вони втекли і поховалися у м’яких коричневих готельних шторах.

Племінниця, яка підтягнула живіт, і дядько, якому вечеря живіт добряче розтягнула, разом почистили зуби у ванній готелю «Морська королева». Вона — зневірена, дрібна арештантка у смугастій піжамі, з фонтанчиком у «токійській любові». Він — в трусах і бавовняній майці. Та майка, туго, ніби друга шкіра, натягнута на круглому животі, трохи провисала над заглибиною пупка.

Коли Рахель, тримаючи запінену зубну щітку нерухомо, почала водити по ній зубами, Чако не сказав їй нічого.

Він же не був фашистом.

Спльовували вони по черзі. Рахель пильно вивчала патьоки білої пасти «Бінака», які поволі повзли бічною стінкою раковини, намагаючись роздивитися в них усе, що можна.

Які фарби, яких химерних істот видобула вона сьогодні з прогалин між своїми зубами?

Сьогодні нічого. Нічого незвичайного. Лише бульбашки пасти «Бінака».

Чако вимкнув велике горішнє світло.

У ліжку Рахель зняла «токійську любов» і поклала біля окулярів від сонця. Фонтанчик трохи осів, але тримався далі. У своєму ліжку Чако лежав у плямі світла від нічного світильника. Товстун на темній сцені. Він сягнув до зібганої сорочки, яка валялася в ногах. Вийняв з кишені портмоне і задивився на світлину Софі-моль, яку Марґарет-кочамма прислала йому за два роки перед тим.

Рахель стежила за ним, і той самий холодний метелик знову ворухнув своїми крилами. Повільно розправив. І повільно склав. Легенько зморгнув, ніби лінькуватий тієї миті хижак.

Простирадла були шорсткі, але чисті.

Чако закрив портмоне і згасив світло, а тоді запалив перед сном цигарку «Чармінар» і замислився про те, як виглядає тепер його донька. Їй уже дев’ять. Востаннє він бачив її червоною і поморщеною, ледь подібною на людину. А через три тижні Марґарет, його дружина, його єдина любов, розплакалася і розповіла йому про Джо.

Марґарет сказала Чако, що не може більше з ним жити. Сказала, що потребує власного простору. Наче він клав свій одяг на її полички у шафі! Втім, знаючи його, повірити у щось таке було зовсім не важко.

Вона попросила про розлучення.

Упродовж кількох останніх гірких ночей перед від’їздом Чако обережно вибирався з ліжка і з ліхтариком в руці розглядав свою дитину, яка мирно спала. Щоб вивчити її. Закарбувати в уяві. І потім, згадуючи, бути певним, що образ, викликаний у пам’яті, відповідає дійсності. Тож він намагався запам’ятати каштановий пушок на її м’якому тім’ячку. Форму зморщеного рухливого ротика. Проміжки між пальчиками на ногах. Натяк на родимку. А потім, спершу наче нічого такого й на думці не маючи, піймав себе на тому, що вишукує в дитини якісь ознаки Джо. Доки він у непевному світлі ліхтарика провадив ці несамовиті, хворобливі, заздрісні пошуки, немовля схопилося за його вказівного пальця. На ситому оксамитовому животику, ніби увінчаний куполом монумент на пагорбі, випинався пупок. Чако притулився до нього вухом і зачудовано прислухався до бурчання, яке долинало зсередини. Звідти йшли якісь сигнали назовні. Там звикали один до одного щойно народжені органи. Налагоджував свою діяльність новий уряд, який організовував розподіл праці і визначав, хто що має робити.

Дитина пахла молоком і сечею. Чако дивувався і не міг збагнути, як такій-от маленькій і невизначеній, незрозуміло на кого подібній істоті вдалося так цілковито заволодіти увагою, любов’ю і, зрештою, здоровим глуздом дорослого чоловіка.

Від’їжджаючи, він почувався так, наче відриває й залишає там частину себе самого. Достоту велику частину.

Й ось тепер Джо не стало. Він загинув в автомобільній аварії. І був мертвий, як колода. Перетворився на діру в Усесвіті — з точнісінько такими ж обрисами, як і він сам.

На світлині, яку тримав у руках Чако, Софі-моль виповнилося сім років. Вона була вся біла і блакитна. Рожеві губки, й ані тобі натяку на сирійське християнство. Щоправда, Маммачі, вдивляючись у фото, твердила, що ніс у неї від Паппачі.

— Чако, — озвалася Рахель, — можна запитання?

— Хоч два, — мовив той.

— Скажи, ти любиш Софі-моль понад усе на світі?

— Вона — моя донька, — відповів Чако.

Рахель поміркувала над цим.

— Чако, а люди обов'язково повинні любити своїх дітей понад усе на світі?

— Чіткого правила тут немає, — сказав Чако. — Але переважно так і є.

— От, для прикладу, — вела далі Рахель, — тільки для прикладу, може таке статися, що Амму полюбить Софі-моль більше за нас із Естою? Чи ти, для прикладу, полюбиш нас більше за Софі-моль?

— В людській природі все можливо, — відказав Чако своїм голосом для читання вголос. Звертався тепер просто до темряви, геть раптом забувши про маленьку племінницю з фонтанчиком на голові. — Любов. Божевілля. Надія. Безустанна радість.

Із чотирьох речей, можливих в людській природі, найпечальнішою Рахелі видалася Безустанна радість. Мабуть, через тон, яким Чако ці слова промовив.

Безустанна радість. З таким лунким, церковним звучанням. Наче сумна рибина без уст.

Холодний метелик підняв холодну ніжку.

Цигарковий дим в’юнився догори, в ніч. А огрядний чоловік і маленька дівчинка лежали без сну у темряві.

В іншому номері, за кількома стінами, прокинувся Еста, бо двоюрідна бабуся саме захропла.

Амму спала й у ґратчасто-блакитному світлі вуличного ліхтаря, що лилося через ґратчасто-блакитне вікно, виглядала дуже вродливою. Вона всміхалася сонною усмішкою, яка снила дельфінами і глибокою ґратчастою блакиттю. Побачивши цю усмішку, ніхто зроду не здогадався б, що жінка, здатна так усміхатися, — це, по суті, бомба, і відлік до вибуху вже пішов. Похитуючись, Еста Самотній поплівся до ванної. Там він виблював чистою, гіркою, блискучою, пінистою рідиною, яка віддавала лимоном. Їдкий післясмак першої зустрічі малого хлопчака зі страхом. Бум-бум.

Йому стало трохи ліпше. Він взувся, з незав’язаними шнурівками вийшов у коридор і рушив до Рахелиного номера, а там тихо став під дверима.

Рахель вилізла на стілець і відчинила йому.

Чако не завдав собі клопоту бодай подумки здивуватися, звідки вона дізналася, що там, за дверима, стоїть Еста. Він звик до того, що близнюки іноді поводилися дивно.

Тож він і далі лежав собі на вузькому готельному ліжку, ніби кит, що викинувся на берег, і спроквола розмірковував, чи й справді Рахель бачила тоді Велюту. На його думку, це було не надто ймовірно. Та й узагалі він вважав, що Велюта надто вже поспішає. Цей параван мав майбутнє. Чако було цікаво, чи вступив уже Велюта до марксистської партії. І чи бачився останнім часом з товаришем К. Н. М. Піллаєм.

За кілька місяців до того політичні амбіції товариша Піллая несподівано отримали підтримку. Двох місцевих партійних активістів, товаришів Дж. Каттукарана і Ґугана Менона, було виключено з партії через підозру у симпатії до наксалітів. Подейкували, що один з них — товариш Ґуган Менон — мав бути кандидатом від партії на довиборах до Законодавчих зборів, призначених у Коттаямі на березень. Тож його виключення з партії створило вакуум, заповнити який усіма можливими способами намагалося чимало бажаючих. Був серед них і товариш К. Н. М. Піллай.

Вже віддавна товариш Піллай стежив за тим, що відбувалося на «Райських маринадах», з гострим інтересом запасного гравця, який рветься вийти на футбольне поле. Заснувати новий профспілковий осередок, хай навіть зовсім маленький, на території свого майбутнього виборчого округу — то був би чудовий початок шляху до Законодавчих зборів.

До того часу «забава у товаришів» (як охрестила її Амму) була на «Райських маринадах» лише невинною грою в позаурочні години. Проте всі (крім Чако) розуміли: якщо ставки зростуть, а диригентську паличку з рук власника вирвуть, то справи на фабриці, яка й так уже загрузла в боргах, підуть зовсім кепсько.

Оскільки фінансове становище було не найкраще, робітникам платили менше за встановлений профспілкою мінімум. Вказав їм на це, ясна річ, сам Чако, пообіцявши, що як тільки ситуація налагодиться, їхні оклади переглянуть. Він був переконаний: робітники йому довіряють і знають, що їхні інтереси йому зовсім не байдужі.

Та дехто був іншої думки. Вечорами, коли на фабриці закінчувалася зміна, товариш К. Н. М. Піллай підстерігав робітників з «Райських маринадів» і, мов довірливих овечок, заманював до себе в друкарню, а там різким, ніби дудка з тростини, голосом підбурював до революції. У своїх промовах він проникливо поєднував насущні місцеві питання з пишною маоїстською риторикою, яка малаяльською звучала ще пишніше.

— Трударі всього світу, — без упину лящав він, — будьте відважні, ставайте до боротьби, долайте труднощі і йдіть уперед, хвиля за хвилею. І тоді вам, простим людям, належатиме цілий світ. Кровопивці всіх ґатунків будуть знищені. Ви повинні вимагати те, що по праву належить вам. Щорічний бонус. Ощадний фонд. Страхування від нещасних випадків.

Почасти цим промовам відводилася роль репетицій майбутніх виступів, що їх товариш Піллай як член Законодавчих зборів штату збирався виголошувати вже перед мільйонними аудиторіями, а тому у звичних для нього інтонаціях і ритмі було щось дивне. Голос його повнився зеленими рисовими полями і червоними прапорами, що майоріли на тлі блакитного неба, тож у тісній, задушливій кімнатці, яка наскрізь просмерділася друкарською фарбою, звучав доволі химерно.

Проти Чако товариш К. Н. М. Піллай ніколи не виступав відкрито. Згадуючи у своїх промовах власника фабрики, він завжди дбав про те, щоб позбавити того будь-яких людських рис і змалювати абстрактним елементом певної загальної схеми. Теоретичною одиницею. Пішаком у страхітливій буржуазній змові проти революції. Ніколи не називав його на ім’я, а йменував «адміністрацією». Так, ніби Чако складався з кількох осіб одночасно. Це було цілком виправдано з тактичного боку, а крім того, подібне розрізнення між людиною та її функцією допомагало товаришу Піллаю уникати докорів сумління через особисті ділові зв’язки з Чако. Контракт на друк етикеток для «Райських маринадів» приносив йому такий потрібний прибуток. Він говорив собі, що Чако-клієнт і Чако-«адміністрація» — це просто різні люди. Цілком відмінні, звісно, від Чако-товариша.

Єдиною перепоною для здійснення задумів товариша К. Н. М. Піллая був Велюта. З-поміж усіх робітників «Райських маринадів» партійний квиток мав лише він, і завдяки цьому товариш Піллай отримував союзника, без якого радо обійшовся б. Піллай знав, що інші робітники фабрики, з доторканних, не люблять Велюту через власні причини, що коріняться у сивій давнині. Тож поки що він лиш обережно ходив навколо цієї складки, чекаючи на слушну нагоду просто її запрасувати.

З робітниками товариш Піллай перебував у постійному контакті. Він постановив собі бути в курсі всього, що відбувається на фабриці. І піднімав їх на кпини за те, що вони згідні на таку платню, і то в той час, коли при владі їхній, народний уряд.

Коли бухгалтер Пунначен, який щоранку читав Маммачі газети, приніс новину про те, що робітники, подейкують, мають намір вимагати підвищення, Маммачі розлютилася: «Скажи, нехай самі газети почитають. Насувається голод. Роботи ніде нема. Люди вмирають, бо їм нíчого їсти. Треба бути вдячними, що вони взагалі мають якусь роботу!».

Коли на фабриці траплялося щось серйозне, першою про це завжди повідомляли Маммачі, а не Чако. Тому, можливо, що Маммачі досконало вписувалася у звичну схему. Вона була модалалі і грала свою роль. Через те її реакція, хоч і жорстка, була принаймні зрозуміла та передбачувана. Чако ж хоч і був главою сім’ї та завжди говорив «мої маринади», «мій джем», «мій порошок каррі», знай приміряв на себе різні костюми і так цим заняттям захопився, що мимохіть розмивав лінію фронту.

Маммачі пробувала застерегти Чако, і він її буцімто й вислуховував, але по-справжньому не слухав та не чув. Тож попри глухе ремство, яке чулося вже на «Райських маринадах», Чако, ніби проводячи репетицію революції, й далі бавився собі у товариша.

От і тієї ночі, лежачи на вузькому готельному ліжку, він сонно роздумував про те, як би то випередити товариша Піллая і заснувати для своїх робітників таку собі приватну профспілку. Він влаштовував би їм вибори. Спонукав би голосувати. Вони по черзі посідали б виборні посади. Думка про переговори за круглим столом з товаришкою Суматі або, ще краще, товаришкою Люсікутті, у якої набагато гарніше волосся, викликала в нього усмішку.

Потім його думки повернулися до Марґарет-кочамми і Софі-моль. Жорсткі ремені любові стягнули йому груди так сильно, що ледь можна було дихнути. Тим-то й лежав він без сну, рахуючи години до того часу, коли треба буде вже їхати в аеропорт.

На сусідньому ліжку спали, обнявшись, його племінниця з племінником. Двійко близнюків: гарячий і холодний. Він і вона. Ми і нас. Хтозна-яким чином вони вже вловлювали, бодай і ледь-ледь, натяки на те, що готувала і несла їм на своїх крилах лиха доля.

Їм снилася їхня ріка.

Кокосові пальми, що схилилися над водою і дивилися своїми очима-кокосами на човни, які пропливали мимо. Вгору, проти течії, зранку. Вниз, за течією, ввечері. І глухий, зловісний стукіт бамбукових жердин, що вдаряються об темні просмолені борти.

Вона була тепла, вода в ріці. Така сіро-зелена. Схожа на шовк, що взявся брижами.

У ній була риба.

І небо, й дерева.

А вночі — щербатий жовтий місяць.

Стомившись чекати, запахи вечері виборсалися зі штор і випливли через вікна «Морської королеви», аби протанцювати цілу ніч над морем, яке так само пахло вечерею.

Була за десять друга.

5

«Божий край»

Коли Рахель через роки повернулася до ріки, та привітала її моторошною посмішкою вибіленого черепа з зяючими дірами замість зубів і помахала з лікарняного ліжка перебитою рукою. Трапилися дві речі.

Ріка зміліла. А вона виросла.

В обмін на голоси впливового лоббі фермерів-рисосіїв нижче за течією спорудили греблю, яка регулювала приплив солоної води з заводей, поєднаних з Аравійським морем. Відтоді замість одного врожаю можна було збирати два. Рису стало більше, але розплатилися за нього рікою.

Хоч був червень і постійно дощило, води в ріці тепер було не набагато більше, ніж у канаві обіч дороги. Тонка стрічка каламутної води стомлено плюскотіла між заболоченими берегами, оздоблена то тут, то там косими сріблястими рисками мертвої риби. Ріку душили буйні водорості: їхнє вкрите дрібними відростками галуззя метлялося під водою тонкими коричневими щупальцями. Бронзовокрилі якани ходили по ній туди й сюди, обережно ступаючи широкими лапами.

Колись ріка володіла здатністю викликати страх. Змінювати життя. Та зуби у неї вирвали, а дух занепав. І тепер то була лише мулисто-зелена стрічка, яка транспортувала до моря смердюче сміття. Яскраві пластикові торбини цвіли на її в’язкій бур’янистій поверхні, ніби субтропічні летючі квіти.

Кам’яні східці, якими купальники спускалися колись до самої води, а Рибальський Люд — до риби, повністю оголилися і вели нізвідки в нікуди, немов безглуздий монумент на консолях, зведений у пам’ять про ніщо. Зі щілин між каменями росла папороть.

По той бік ріки стрімкий глинистий берег подекуди наростав глинобитними стінами низеньких халуп. Діти перевішували через край задниці і випорожнювалися прямо на тванисте, грузьке баговиння оголеного русла. Менші залишали ріденькі, гірчичного кольору патьоки, і ті діставалися донизу майже прямовисним схилом самотужки. Згодом, увечері, вода в ріці піднімалася, забирала денні дарунки і несла їх до моря, залишаючи після себе хвилясті розводи густої білої піни. Вище за течією чисті матері прали одяг і мили посуд у неосквернених фабричних стоках. Дехто й купався. Відрубні намилені торси темними бюстами виокремлювалися на тлі тонкої й гойдливої зеленої стрічки.

У теплі дні сморід лайна піднімався над рікою і накривав крислатим капелюхом увесь Аєменем.

Серце пітьми, розташоване трохи далі від берега там-таки за рікою, викупила мережа п’ятизіркових готелів.

До Дому Історії — того самого, де колись шепотіли предки, які пахли старими мапами і мали міцні пазурі на ногах, — від ріки було вже не дістатися. Він повернувся до Аєменема спиною. Пожильців привозили до готелю через заводі прямо з Кочина. Вони припливали швидкісним катером, за яким розходився обабіч пінистий слід і залишалася райдужна бензинова плівка на поверхні.

Краєвид з готелю відкривався чудовий, але й там вода була каламутна й токсична. Вздовж берега поставили таблички зі стилізовано-каліграфічним написом: «Купатися заборонено!». Ще там побудували високу стіну, щоб відгородити бідняцькі нетрища і не дати їм уповзти на територію маєтку Карі-Саїпу. З запахом, щоправда, мало що можна було вдіяти.

Проте для охочих поплавати там був басейн. А в меню — свіжий морський лящ, запечений у тандирі, і млинці «сюзет».

Дерева й далі зеленіли, небо над головою голубіло, і це вже само по собі чогось та й було варте. Тож нові власники не спинялися і на всі заставки вихваляли свій не надто запашний рай — у рекламних буклетах його називали «Божим краєм», — адже вони, ті розумні готелярі, добре знали, що до запаху, як і до бідності інших, з часом просто звикають. І насправді основне питання тут — у дисципліні. В неухильному дотриманні правил та кондиціонуванні повітря. Не більше.

Будинок Карі-Саїпу відремонтували і пофарбували. Він став центром вигадливого комплексу, поділеного на частини штучними каналами, через які перекинули мостики. На воді погойдувалися невеликі човники. Навколо старого бунгало колоніальної епохи з його широкою верандою і доричними колонами з’явилися менші та старіші дерев’яні будинки — спадкові, родові оселі, — які готельна мережа викупила у давніх сімей і пересадила у Серце пітьми. Така собі іграшкова історія багатим туристам для розваги. Ніби снопи, що наснилися були біблійному Йосифу, ніби заповзятливі тубільці, які оточили англійського мирового суддю, щоб подати прохання, шанобливо юрмилися старі оселі навколо Дому Історії. Готель називався «Спадщина».

Готелярі полюбляли розповідати пожильцям, що найстаріша з цих дерев’яних будівель та її герметична, обшита панелями комора, де могло зберігатися стільки рису, що вистачило б невеликому війську на цілий рік, була колись родовим домом товариша Е. М. С. Намбудіріпада — «керальського Мао-Цзедуна», пояснювали невтаємниченим. Меблі й усілякі дрібнички, придбані разом з будинком, виставили напоказ. Очеретяну парасолю, плетену тахту. Дерев’яну скриню для посагу. На них почепили пояснювальні таблички з написами «Традиційна керальська парасоля» і «Традиційна скриня для посагу нареченої».

Так історія та література опинилися вдвох на службі у торгівлі. Курц із Карлом Марксом узялися за руки і стали вітати заможних гостей, які сходили з катера на берег.

Дім товариша Намбудіріпада обладнали під готельну їдальню, де ще не зовсім засмаглі туристи в купальних костюмах сьорбали прямо зі шкаралупи ніжне кокосове молоко, а старі комуністи у барвистому національному вбранні, які тепер працювали офіціантами, послужливо схилялися перед ними з тацями напоїв у руках.

Вечорами заради того ж таки місцевого колориту перед туристами виступали танцюристи катакалі зі скороченою виставою («Вони все одно не здатні зосередитися надовго», — пояснювали їм готелярі). Тож прадавні історії стискали й обрізали. Шестигодинну класичну виставу зіжмакали до двадцятихвилинної сценки вар’єте.

Відбувалася вистава біля басейну. Доки барабанщики барабанили, а танцюристи танцювали, пожильці готелю пустували з дітьми у воді. Доки Кунті на березі ріки розкривала Карні свою таємницю, закохані натирали одне одного кремом для засмаги. Доки Путана годувала немовля Крішну своїм отруйним молоком, татусі влаштовували сублімовано-сексуальні забави зі своїми звабливими доньками-підлітками. А тим часом Біма потрошив Душасану й омивав у його крові волосся Драупаді.

Задню веранду (де діяв загін доторканних поліціянтів і де пропалили надувне гусеня) загородили й перетворили на простору готельну кухню. Тепер там не готували нічого вагомішого за кебаб і карамельний заварний крем. Жах залишився в минулому. Його перекрили запахи харчів. Заглушив тихий гомін кухарів. Веселий перестук-стук-стук ножів, якими краяли імбир та часник. Патрання не надто великих ссавців — поросят, кіз. Нарізання м’яса. Чищення риби.

Одна річ лежала там, похована у землі. Під травою. Ось уже двадцять третій рік під червневим дощем.

Дрібна забута річ.

Про яку й не згадає ніколи світ.

Пластмасовий дитячий годинник з намальованими стрілками.

Він показував за десять другу.

Коли Рахель вийшла прогулятися, за нею ув’язалася ватага дітлахів.

— Гей, гіпувата! — запізнившись на чверть століття, гукали вони. — Як тебе звати?

А тоді хтось запустив у неї камінцем, і її дитинство, розмахуючи худенькими руками, дременуло геть.

На зворотному шляху, обігнувши Аєменемський Дім, Рахель вийшла на головну дорогу. Тут також повиростали, мов гриби після дощу, нові будинки, і тільки тому, що гніздилися вони під деревами, а вели до них від головної дороги вузькі непроїжджі доріжки, Аєменем зберігав ще рештки давнього сільського спокою. Як по правді, то за чисельністю населення він тягнув уже на невелике містечко. За хистким зеленим фасадом ховалася маса людей, готових за лічені хвилини заполонити все навколо. Щоб до смерті побити недбалого водія автобуса. Розтрощити вітрове скло автомобіля, який зважився виткнутися на вулицю під час оголошеного опозицією загального страйку. Вкрасти у Крихітки-кочамми її імпортний інсулін та булочки з кремом, привезені аж із коттаямської пекарні «Бестбейкері».

Товариш К. Н. М. Піллай стояв біля своєї друкарні «Лакі-прес» і перемовлявся через низеньку огорожу з чоловіком по той бік. Руки товариш Піллай схрестив на грудях і міцно, як справжній власник, учепився собі у пахви, наче хтось оце допіру просив їх позичити, а він відмовив. Його співрозмовник з удаваним інтересом перебирав купку світлин у поліетиленовому пакетику. Переважно то були знімки сина товариша К. Н. М. Піллая, Леніна, який жив і працював у Делі, де займався малярськими, сантехнічними й електротехнічними роботами у нідерландському і німецькому посольствах. Щоб у клієнтів не виникало жодних побоювань через його ймовірні політичні вподобання, він навіть змінив у своєму імені одну літеру і звався тепер Левін. П. Левін.

Рахель спробувала була пройти мимо непоміченою. Звісно, сподіватися, що пощастить, було безглуздо.

— Аййо, Рахель-моль! — вигукнув товариш К. Н. М. Піллай, миттю її впізнавши. — Оркунніллей[30]? Пам’ятаєш дядечка-товариша?

— Увер[31], — відповіла Рахель.

Чи вона його пам’ятала? Ще б пак.

І запитання, і відповідь були лише ввічливим вступом до розмови. Бо ж обидвоє знали, що є речі, які можна забути. І є речі, забути яких не можна; вони сидять на запилених полицях, немов опудала птахів зі зловісними, спрямованими врізнобіч очима.

— Отже, — мовив товариш Піллай, — ти зараз наче в Амейриці?

— Ні, — заперечила Рахель, — я тут.

— Ну, так, — у його голосі озвалася нетерпляча нотка. — Але ж узагалі в Амейриці, хіба ні?

Товариш Піллай розплів руки, і його соски глипнули на Рахель понад огорожею, ніби очі сумного сенбернара.

— Впізнаєш? — запитав товариш Піллай у чоловіка зі світлинами в руках, вказавши підборіддям на Рахель.

Той не впізнавав.

— Донька доньки старої кочамми з «Райських маринадів», — пояснив товариш Піллай.

У чоловіка був спантеличений вигляд. То явно був нетутешній. І не любитель маринадів. Товариш Піллай спробував зайти з іншого боку.

— Пун’ян-Кунджу? — запитав він. У небі на мить з’явився і помахав висхлою рукою Антіохійський патріарх.

В голові у чоловіка зі світлинами почало прояснюватися. Він енергійно закивав.

— Син Пун’яна-Кунджу? Бенаан Джон Іпе? Той, який жив у Делі? — вів далі товариш Піллай.

— Увер, увер, увер, — відповідав чоловік.

— А це ось — донька його доньки. Вона тепер в Амейриці.

Розібравшись нарешті в Рахелиному родоводі, киванець знай кивав і кивав.

— Увер, увер, увер. А тепер вона в Амейриці, так.

Запитання у його голосі не було. Лише суще захоплення.

Йому невиразно спадав на гадку запашок якогось скандалу. Подробиці, щоправда, з пам’яті вже вивітрилися, але він пригадував, що йшлося начебто про секс і про смерть. Про це писали в газетах. Після короткої паузи і ще однієї низки дрібних кивків він вручив товаришеві Піллаю пакет зі світлинами.

— Ну, гаразд, товаришу. Мені вже час.

Мав іще встигнути на автобус.

— Отже! — тепер, коли у товариша Піллая з’явилася можливість, не відволікаючись, осяяти Рахель, ніби прожектором, всією своєю увагою, його посмішка стала ще ширшою. У винагороду за ціложиттєве безкомпромісне вегетаріанство ясна у нього були незвично рожеві. Він був з тих чоловіків, яких важко уявити хлопчаками. Чи немовлятами. Виглядав так, наче й народився вже чоловіком середнього віку. Із залисинами.

— А твій чоловік, моль? — поцікавився товариш Піллай.

— Він не приїхав.

— Маєш якесь фото?

— Ні.

— Як його звати?

— Ларрі. Тобто Лоренс.

— Увер. Лоренс, — товариш Піллай схвально кивнув. Так, ніби, маючи вибір, сам обрав би це ім’я.

— Нащадки є?

— Ні, — відповіла Рахель.

— Все ще плануєте? Чи вже чекаєте?

— Ні.

— Одного треба обов’язково. Хлопчика, дівчинку — кого завгодно, — сказав товариш Піллай. — Двох — тут уже можна й подумати, звісно.

— Ми розлучені і разом не живемо, — повідомила Рахель, сподіваючись, що він, приголомшений цією новиною, замовкне.

— Розлучені і не живете?.. — його голос сягнув такого високого регістру, що на знаку питання тріснув і зламався. Прозвучало це так, наче розлучитися і не жити — то приблизно одне й те саме.

— Прикро, вельми прикро, — сказав він, коли трохи оговтався. Хтозна-чому його аж потягнуло ні з того ні з сього на нехарактерну, книжкову лексику. — Вельми, вельми прикро.

Можливо, спало на думку товаришу Піллаю, це покоління просто розплачується за буржуазне загнивання своїх предків.

Той збожеволів. Ця не живе. Може, й безплідна.

А раптом оце і є справжня революція? Християнська буржуазія почала руйнуватися зсередини.

Хоч навколо не було ні душі, товариш Піллай стишив голос, ніби їх могли підслухати, і довірливим тоном шепнув:

— А мон, як він там?

— Нормально, — відказала Рахель. — У нього все гаразд.

Нормально. Такий, знаєте, плоский, медового кольору. Пере крихким милом свій одяг.

— Аййо паавам[32], — прошепотів товариш Піллай, і його соски похилилися, вдаючи зажуру. — Бідолаха.

Рахель не могла збагнути, навіщо йому так докладно її розпитувати і потім цілковито нехтувати відповіді. Почути від неї правду він, зрозуміло, не сподівався, проте чому навіть не намагався бодай виду не показувати?

— А Ленін тепер у Делі, — нарешті діждався нагоди змінити тему товариш Піллай. Він не міг приховати гордості. — Працює з іноземними посольствами. Глянь!

Він подав Рахелі целофановий пакет. Знімки зображали переважно Леніна з сім’єю. Дружина, дитина, новий моторолер марки «Баджадж». На одному фото Леніну тиснув руку якийсь дуже добре одягнений і дуже рожевощокий чоловік.

— Німецький перший секретар, — сказав товариш Піллай.

Ленін з дружиною мали на знімках задоволений вигляд. Ніби поставили у вітальні новий холодильник і вже сплатили перший внесок за муніципальну квартиру.

Рахель пам’ятала випадок, завдяки якому Ленін перетворився для них з Естою на реальну особу, і вони перестали ставитися до нього лише як до ще однієї складки на сарі його матері. Їй та Есті було тоді п’ять років, а Леніну, мабуть, три чи чотири. Зустрілися вони в клініці доктора Верґезе Верґезе (провідного коттаямського педіатра й обмацувача матерів). Рахель приїхала з Амму й Естою, який не відстав, доки його не взяли з собою. Ленін — зі своєю матір’ю, Кальяні. І Рахель, і Ленін скаржилися на одне й те саме: сторонній предмет, що застряг у носі. Тепер це здавалося дивовижним збігом обставин, а тоді — ні, хтозна й чому. Достоту цікавим чином політика чаїлася навіть у тому, що саме діти надумали запхати собі до носа. Вона — внучка імперського ентомолога, він — син активіста місцевого осередку марксистської партії. Тим-то їй — скляна намистина, а йому — зелена горошина.

У почекальні було повно людей.

За лікарською запоною щось бубоніли зловісні голоси, час від часу їх переривали крики тортурованих дітей. Іноді звідти долинав ще дзенькіт скла по металу, якийсь шепіт і булькотіння води, що саме закипала. Якийсь хлопчик бавився дерев’яною табличкою з написом «Лікар приймає / Лікар не приймає» на стіні, соваючи туди-сюди латунну панель, яка закривала то одну, то другу половину. Біля маминих грудей гикало розпашіле від пропасниці немовля. Під стелею повільний вентилятор нарізав густе, просякле страхом повітря нескінченною спіраллю, яка, опускаючись долі, спроквола скручувалася, наче лушпина безконечної картоплини.

Журналів не читав ніхто.

З-під куцої завіси на дверях, які виходили прямо на вулицю, чулося невпинне човгання безтілесних ніг у сандалях. Там був гамірний, безтурботний світ тих, у кого нічого немає в носі.

Амму з Кальяні обмінялися дітьми. Тим сказали повернутися до світла, закинути голови і задерти носи: ану ж чужа мати побачить те, що проґавила своя. Коли нічого з цього не вийшло, Ленін, одягнутий у кольори таксі — жовта сорочка, чорні шорти в обтяжку, — знову заволодів маминим нейлоновим подолом (і своїм пакетом жуйок). Сидячи у квітах, які рясно вкривали сарі, він незворушно позирав із цієї невразливої позиції сили навколо. Лівого вказівного пальця Ленін запхав собі глибоко у вільну ніздрю і шумно дихав ротом. Змащене аюрведичною оливою волосся було зачесане на акуратний проділ. Перед оглядом у лікаря жуйки йому дозволили тільки потримати, спожити ж їх можна буде лише потім. Зі світом усе було гаразд. Либонь, він був ще трохи замалий, аби зметикувати, що атмосфера у почекальні і зойки з-за запони мали додавати здорового страху перед доктором В. В.

Між лікарським кабінетом та нижніми відділами шафи у почекальні кілька разів заклопотано пробіг пацюк зі щетинистими плечима.

У завішених потріпаною запоною дверях то з’являлася, то знову зникала медсестра. В руках у неї можна було побачити всілякі химерні знаряддя. Крихітну плящинку. Скляний прямокутник з розмазаною по поверхні кров’ю. Пробірку з блискотливою, освітленою ззаду сечею. Тацю з нержавійки, де лежали прокип’ячені голки. Волосся в неї на ногах було притиснене до шкіри прозорими білими панчохами і нагадувало покручені дротики. Підбори зношених білих сандалів з внутрішнього боку постиралися, тож ступні хилилися досередини, одна до одної. Блискучі чорні шпильки, схожі на випростаних змій, кріпили до масного волосся накрохмалену медсестринську шапочку.

Складалося враження, наче на окуляри їй почепили якісь протипацючі фільтри, бо пацюка зі щетинистими плечима вона мовби й не помічала, навіть коли той прошмигнув їй просто під ногами. Грудним, подібним на чоловічий голосом медсестра називала прізвища: «А. Нінан… С. Кусумалата… Б. В. Рошіні… Н. Амбаді…». Стривожена, закручена спіраллю атмосфера зовсім її не бентежила.

Естині очі були з перелякані блюдця завбільшки. Табличка «Лікар приймає / Лікар не приймає» явно його заворожила.

У Рахелиних грудях хвилею здійнялася паніка.

— Амму, спробуймо ще раз?

Одною рукою Амму притримувала її за потилицю, а великим пальцем затиснула через носову хустинку порожню ніздрю. Всі очі у почекальні були спрямовані на Рахель. То мала бути головна вистава її життя. Вираз Естиного обличчя свідчив про повну готовність дути носа й собі. Він наморщив чоло і глибоко вдихнув.

Рахель зібрала докупи всю свою силу. «Боже, будь ласка, зроби так, щоб вона вийшла!» А тоді від самих п’яток, з глибин серця подула у мамину хустинку.

І вона таки вийшла — в ореолі шмарклів і полегші. Маленька блідо-рожева намистина у блискучій слизовій оправі. Горда, ніби перлина у черепашці. Діти зібралися навколо помилуватися нею. Очі хлопчика, який бавився табличкою, сповнилися презирством.

— Я теж так можу, легко! — заявив він.

— Тільки попробуй, і так дістанеш, що довго будеш пам’ятати, — попередила його мати.

— Міс Рахель! — вигукнула медсестра і роззирнулася навколо.

— У неї вийшла! — сказала Амму. — Вийшла, — і показала зім’яту хустинку.

Медсестра уявлення не мала, про що мова.

— Все гаразд. Ми їдемо додому, — додала Амму. — Намистина вийшла.

— Наступний! — оголосила медсестра і затулила очі своїми протипацючими фільтрами («Всяке буває», — подумала вона). — С. В. С. Куруп!

Хлопчик з презирливим поглядом аж заскавулів, коли мати підштовхнула його до дверей лікарського кабінету.

Рахель з Естою тріумфально покинули клініку. Малий Ленін залишився. Мав іще дочекатися, поки доктор Верґезе Верґезе прозондує холодними металевими інструментами його ніздрю, а іншими, м’якшими і теплішими — його маму.

Таким був Ленін тоді.

Тепер він уже мав дім і моторолер «Баджадж». Дружину і нащадка.

Рахель віддала пакет зі світлинами товаришу Піллаю і зібралася була йти.

— Секундочку, — затримав її товариш Піллай. Скидався на ексгібіціоніста в кущах. Спочатку зваблював людей своїми сосками, а потім змушував їх розглядати знімки свого сина. Він швидко перебрав світлини в пакеті (таку собі стислу ленініану в картинках) і витягнув останню. — Оркуннундо[33]?

То була стара чорно-біла світлина. Її зробив Чако фотоапаратом «Ролліфлекс», який Марґарет-кочамма привезла йому в подарунок на Різдво. На ній вони всі четверо, Ленін, Еста, Софі-моль і сама Рахель, стояли на передній веранді Аєменемського Дому. Позаду півколами звисали з-під стелі різдвяні прикраси Крихітки-кочамми. До жарівки була прив’язана картонна зірка. Ленін і Рахель з Естою нагадували переляканих звірків, яких зненацька застукали посеред дороги фари автомобіля. Стиснуті докупи коліна, застиглі усмішки, пришпилені до боків руки, повернуті до фотографа тулуби. Наче стати боком — то вже гріх.

І лише Софі-моль з недбалим шиком представниці першого світу подбала про те, щоб постати перед фотоапаратом свого рідного батька в усій красі. Повіки вона вивернула навиворіт аж так, що очі стали подібні на помережані рожевими прожилками пелюстки плоті (сірі на чорно-білій світлині). З рота стирчали вирізані з жовтої шкірки солодкого лимона накладні зуби. Поміж ними випинався язик, оздоблений на самому кінчику срібним наперстком Маммачі (той наперсток вона поцупила першого ж по приїзді дня і заприсяглася, що цілі канікули питиме лише з нього). У витягнених руках було по запаленій свічці. Одна холоша бавовняних штанців-кльош була підкочена, щоб виставити напоказ кістляве біле коліно, на якому була намальована мордочка. Буквально за кілька хвилин перед тим вона терпляче втовкмачувала Есті з Рахеллю (відкидаючи всі свідчення на користь протилежного — фотографії, спогади і таке інше), що вони, дуже ймовірно, — байстрята, і що це, властиво, означає. Далі йшов доволі детальний, хоч і не зовсім точний опис статевого акту: «Розумієте, вони роблять так…».

То було лише за кілька днів до її смерті.

Софі-моль.

Та, що пила з наперстка.

І перекидалася через голову в труні.

Вона прилетіла рейсом Бомбей-Кочин. У капелюшку і штанцях-кльош, люблена від самого початку.

6

Кочинські кенгуру

У Кочинському аеропорту на Рахелі були новенькі, ще хрусткі панталончики в горошок. Репетиції закінчилися. Настав день вистави. Кульмінація тижня, що минув під знаком запитання: що подумає Софі-моль?

Зранку в готелі «Морська королева» Амму, якій снилися вночі дельфіни і блакитні глибини, допомогла Рахелі вдягнути пінисту сукенку для аеропорту. Та сукенка була наслідком одного з тимчасових потьмарень смаку, які іноді траплялися в Амму і добряче збивали всіх з пантелику: хмара цупкого жовтого мережива з крихітними сріблястими блискітками і бантами на плечах. Щоб спідниця з оборками не втрачала форми, її підшили цератою. Рахель трохи переймалася тим, що сукенка начебто не дуже пасує до її окулярів від сонця.

Амму, схилившись, тримала ті новенькі, ще аж хрусткі панталончики в тон до сукенки. Рахель поклала руки Амму на плечі і запхала ноги у панталончики (спочатку ліву, потім праву), а тоді поцілувала Амму в ямки на щоках (спочатку в ліву, потім у праву). Гумка м’яко ляснула її по животі.

— Дякую, Амму, — сказала вона.

— Дякую? — перепитала Амму.

— За нову сукенку і панталончики, — пояснила Рахель.

Амму усміхнулася.

— Носи на здоров’я, донечко, — відповіла вона, але прозвучало це трохи сумно.

Носи на здоров'я, донечко.

Метелик у Рахелі на серці підняв укриту легеньким пушком ніжку. А потім поставив назад. Та маленька ніжка була холодна. Мама любила її трішечки менше.

У номері «Морської королеви» пахло яєчнею і кавою з фільтрової кавоварки.

Дорогою до машини Еста ніс термос фірми «Іґл» з водою з-під крана. Рахель теж несла термос фірми «Іґл», але з кип’яченою водою. На термосах були зображені орли з розпростертими крилами і земною кулею в кігтях. Близнюки були переконані, що вдень ті термосні орли просто спостерігають собі за світом, а от ночами літають навколо своїх термосів. Тихо, наче сови, з місячним світлом на крилах.

На Есті була червона сорочка з довгими рукавами і гострим комірцем та чорні штани-«дудочки». Його зачіс мав свіжий, але якийсь здивований вигляд. Ніби добре збитий яєчний білок.

Еста сказав — треба зазначити, небезпідставно, — що Рахель у своїй новій сукенці виглядає по-дурному. Та у відповідь його ляснула, він дав здачі.

В аеропорту вони між собою не розмовляли.

Чако, який зазвичай ходив у мунду, вдягнув кумедний вузький костюм і осяйну усмішку. Амму поправила йому краватку, бо та якось дивно скособочилася і з’їхала набік. Ніби щойно поснідала і задоволено відкинулася на спинку.

— Що ж це трапилося з нашим борцем за щастя народних мас? — спитала вона.

Втім, на щоках у неї вигравали ямочки, бо Чако, схоже, готовий був просто луснути. Луснути від щастя.

Чако її не ляснув.

Тож і вона не дала йому здачі.

У квітникаря «Морської королеви» Чако купив дві червоні троянди і тепер обережно тримав їх в руках.

Трохи незграбно.

Але дуже ніжно.

Сувенірна крамниця від Керальської корпорації розвитку туризму в аеропорту була набита магараджами авіакомпанії «Ейр Індія» (малі, середні, великі), слонами з сандалового дерева (малі, середні, великі) і масками танцівників катакалі з пап’є-маше (малі, середні, великі). У повітрі солодкавий аромат сандалу змішувався з запахом бавовняних пахв (малих, середніх, великих).

У залі прильоту стояли четверо цементних кенгуру в натуральну величину, з цементними сумками, на яких було написано: «Для сміття». Тож замість цементних дитинчат у тих сумках були недопалки, обгорілі сірники, кришечки від пляшок, арахісове лушпиння, зім’яті паперові чашечки і таргани.

На кенгурових животах рясно червоніли, наче свіжі рани, плями від зафарбованих бетелем плювків.

Аеропортні кенгуру мали червоні, розтягнуті в усмішку роти.

І червоні по краях вуха.

Виглядали так, наче натиснеш на них — і вони порожнім батарейковим голосом скажуть: «Ма-ма».

Коли у блакитному бомбейсько-кочинському небі з’явився літак Софі-моль, натовп навалився на металеве загородження, щоб нічого не проґавити.

Зала прильоту перетворилася на стовпище, просякнуте любов’ю і напругою: рейсом Бомбей-Кочин прилітали додому всі поверненці з-за кордону.

Зустрічати їх приїжджали цілими сім’ями. З усієї Керали. Довго добиралися автобусами. З Ранні, з Кумілі, з Візінджама, з Ужавура. Дехто таборився в аеропорту вже з вечора, зі своїми харчами. На зворотну дорогу запасалися смаженими хрустиками з тапіоки і чакка-велайчату[34].

Тут були всі: глухі бабусі-аммуми, сварливі, покручені артритом дідусі-аппупани, змарнілі дружини, лукаві дядьки, діти, яких мучила бігунка. Наречені, до яких мали придивитися ще раз.

Чоловік учительки, який усе чекав на Саудівську візу. Сестра учительчиного чоловіка, яка все чекала на посаг. Вагітна дружина електрика.

— Самі тобі підмітальники, — похмуро буркнула Крихітка-кочамма і відвернулася, щоб не бачити, як одна мати, не бажаючи поступатися вигідним місцем біля самої загорожі, запихає пісюн свого малюка у порожню пляшку, а той навіть цього не помічає, бо тільки усміхається і махає людям навколо.

— С-с-сссь… — шипіла мати, спершу лише спонукально, потім уже люто. Та малюк, очевидно, думав, що він — римський папа. Бо знай усміхався і махав, усміхався і махав. З пісюном у пляшці.

— Не забувайте, що ви — індійські амбасадори, — сказала Крихітка-кочамма Рахелі з Естою. — Від вас залежить перше враження про нашу країну.

Двояйцеві близнюки-амбасадори. Його високоповажність пан амбасадор Е(лвіс) Пелвіс і її високоповажність панна амбасадорка П(ожерка) Плодожерка.

У своїй штивній мереживній сукенці, зі стягнутим «токійською любов’ю» фонтанчиком на голові Рахель виглядала страшненькою феєю аеропорту. На неї зусібіч тиснули спітнілі стегна (щось подібне повториться знову на похороні у жовтій церкві) і понуре завзяття. А на серці сидів дідусів метелик.

Вона відвернулася від верескливого сталевого птаха (з її двоюрідною сестрою всередині) у блакитному небі і раптом побачила, що залою прильоту прямують кудись цементною ходою червонороті кенгуру з рубіновими усмішками.

З п'ятки на носок.

З п'ятки на носок.

Довгі плоскі стопи.

З аеропортним сміттям у сумках для дитинчат.

Найменший кенгуру витягнув шию, як це роблять чоловіки в англійських фільмах, послаблюючи наприкінці робочого дня вузол краватки. Середній порпався у своїй сумці в пошуках довгого недопалка, щоб закурити. Натрапив на старий горіх акажу в каламутному пластиковому пакеті й заходився гризти його передніми зубами, наче якийсь гризун. Найбільший розгойдував вертикальний щит з написом «Вас вітає Керальська корпорація розвитку туризму» і зображенням танцівника катакалі, який робить намаскар[35]. Інший щит, якого кенгуру поки що не чіпали, промовляв: Оваксал омисорп ан йикьсйідні гереб віщонярп!

Амбасадорка Рахель притьмом проклала поміж людьми хід до свого брата (й амбасадора за сумісництвом).

Есто, ти тільки поглянь! Глянь, Есто!

Та амбасадор Еста не глянув. Не хотів. На ремінці через плече він тримав орлиний термос з водою з-під крана і стежив за труським приземленням літака, а всередині млоїло те саме бездонно-донне відчуття: продавець помаранчево-лимонної шипучки знав, де його шукати. На фабриці в Аєменемі. На берегах ріки Міначал.

Амму дивилася своєю торбинкою.

Чако — трояндами.

Крихітка-кочамма — родимкою на шиї.

А з літака тим часом вийшли пасажири рейсу Бомбей-Кочин. Із прохолоди — в задуху. На шляху до зали прибуття пом’яті люди якось розгладжувалися.

Ось і вони, поверненці з-за кордону, у своєму вбранні, яке не треба прасувати, і в райдужних окулярах. З валізами «Аристократ», де є все, щоб нарешті покласти край гіркій нужді. Цементні дахи для вкритих соломою чи пальмовим листям хатин і газові колонки для ванних у батьківських оселях. Каналізація і відстійники. Спідниці-максі та високі підбори. Пишні рукави і губна помада. Електричні міксери та млинки й автоматичні спалахи для фотоапаратів. Ключі, щоб мати що рахувати, і креденси, щоб мати що зачиняти. Вони стужилися за маніоком і мін-вевічату[36], адже так давно вже не куштували нічого подібного. Повнилися любов’ю, але крізь ту любов пробивався і присмак сорому: рідня, яка приїхала їх зустрічати, виглядала якоюсь такою… такою… простацькою! Гляньте, що вони на себе понап’ялювали! Таж точно мають дома щось більш придатне для аеропорту. І чому у малаялі такі жахливі зуби?

А сам аеропорт?! Більше нагадує якусь закутню автостанцію! Пташиний послід на стінах! Ті обпльовані кенгуру!

Гай-гай, Індія таки сходить на пси, що не кажіть.

Коли довгі поїздки автобусом і ночівлі в аеропорту стикалися з такою-от присмаченою соромом любов’ю, з’являлися дрібненькі тріщини, які потім знай ширшали і ширшали, й рано чи пізно поверненці з-за кордону опинялися у пастці поза Домом Історії, з перемріяними наново мріями.

І от серед того вбрання, яке не потребує праски, і блискучих валіз з’явилася Софі-моль.

Та, що пила з наперстка.

І перекидалася через голову в труні.

Вона йшла злітною смугою, і її волосся пахло Лондоном. Жовті холоші штанців-кльош ляскали її ззаду по кісточках.

З-під солом’яного капелюшка лилося довге волосся. Одну руку вона подала матері, а другою розмахувала, ніби солдат у строю (ліва… ліва… ліва-права-ліва).

Була собі дівчина

висока і струнка.

Каштанове волосся

лилося, мов ріка (ліва-права-ліва).

Була собі дівчина…

Марґарет-кочамма наказала їй негайно припинити.

І вона припинила.

— Рахеле, бачиш їх? — запитала Амму.

А тоді обернулася і з’ясувала, що її зодягнена у новенькі панталончики донька мило спілкується з цементними сумчастими. Довелося піти по неї і, відчитавши, привести назад. Чако сказав, що не може взяти Рахель на плечі, бо руки в нього зайняті. Він тримав дві червоні троянди.

Трохи незграбно.

Але дуже ніжно.

Коли Софі-моль увійшла до зали прильоту, Рахель пройняло таке хвилювання і така кривда, що вона взяла й ущипнула Есту. Сильно, защемивши шкіру між двома нігтями.

Еста у відповідь зробив їй «кропивку» (у їхніх краях це називали «китайським браслетом»): затиснув обіруч її зап’ястя і крутнув у різні боки. Руку запекло, а на шкірі відразу проступив слід. Лизнувши те місце, Рахель відчула смак солі. Від слини зап’ястку стало прохолодніше і легше.

Амму нічого й не помітила.

Через високе металеве загородження, що відокремлювало стрічальників від стрічаних і вітальників від вітаних, Чако, який від надміру почуттів мало не лускав і аж сяяв прямо через костюм та скособочену краватку, вклонився знову віднайденій доньці й колишній дружині.

«Уклін», — мовив подумки Еста.

— Вітаю, любі дами, — сказав Чако своїм голосом для читання вголос (тим самим, яким напередодні ввечері говорив про любов, божевілля, надію і безустанну радість). — Як долетіли?

Повітря навколо аж загусло від невисловлених думок і несказаних слів. Та говорять у таких випадках зазвичай лише всілякі несуттєві дрібниці. Все суттєве й велике чаїться невимовлене всередині.

— Скажи «привіт» і «рада познайомитися», — мовила Марґарет-кочамма до Софі-моль.

— Привіт і рада познайомитися, — сказала Софі-моль через металеве загородження до всіх зокрема.

— Одна — тобі, одна — тобі, — вручив свої троянди Чако.

— А «дякую»? — нагадала Марґарет-кочамма Софі-моль.

— А «дякую»? — сказала Софі-моль Чако, зімітувавши мамину питальну інтонацію.

Марґарет-кочамма легенько струсонула її за таку зухвалість.

— Нема за що, — відповів Чако. — А зараз я вас усіх познайомлю. — І, більше для тих, хто підглядав та підслуховував, бо ж Марґарет-кочамма насправді жодних рекомендацій не потребувала, додав: — Моя дружина, Марґарет.

Марґарет-кочамма усміхнулася і махнула на нього своєю трояндою. «Колишня дружина, Чако!» — мовили її вуста, проте вголос ці слова так і не прозвучали.

Усім видно було, що Чако — чоловік гордий і щасливий, адже мав колись таку дружину як Марґарет. Білу. В сукні з набивними квітами і з ногами під сподом. З брунатним ластовинням на спині. І на руках.

Проте повітря навколо неї пахло якось сумно, а крізь усмішку в очах свіжою, яскравою синявою проглядало горе. Через ту злощасну автомобільну катастрофу. Через діру в Усесвіті з обрисами Джо.

— Вітаю усіх, — озвалася вона. — Таке враження, ніби ми знайомі вже бозна-скільки років.

Бозна? Хтозна.

— Моя донька, Софі, — сказав Чако з коротким, нервовим смішком, бо боявся, що Марґарет-кочамма тут-таки додасть: «Колишня донька». Та вона промовчала. Зрозуміти цей сміх було неважко. Не те що сміх продавця помаранчево-лимонної шипучки, якого Еста так тоді й не збагнув.

— Привіт, — мовила Софі-моль.

Вона була вища за Есту. І міцніша. І мала блакитно-сіро-блакитні очі. І бліду шкіру барви піску на пляжі. А от волосся під капелюшком було чудове, насиченого каштанового кольору. І так (о, так!), у її носі чекав свого часу ніс Паппачі. Ніс-у-носі імперського ентомолога. Ніс любителя метеликів.

В руках Софі-моль тримала свою улюблену модну англійську торбинку.

— Моя сестра, Амму, — вів далі Чако.

Амму привіталася з Марґарет-кочаммою по-дорослому («Вітаю!»), а з Софі-моль — по-дитячому («Приві-іт!»). Рахель не спускала з неї яструбиного погляду, щоб одразу з’ясувати й виміряти ступінь її любові до Софі-моль, але так нічого й не розгледіла.

Залою прильоту раптовим вітерцем війнув сміх. Рейсом Бомбей-Кочин прилетів і Адур Басі — найпопулярніший і найулюбленіший комедіант малаяльського кіно. Обтяжений купою невеликих пакунків, які й справді нелегко було нести, і неприхованими лестощами публіки, він мав за обов’язок трохи пограти і тут. Тож знай губив дорогою свої пакунки і скрушно примовляв: «Енде Деівомай! Еее садананґал!»[37].

Еста голосно, захоплено розсміявся і загукав:

— Амму, глянь! Адурові Басі падають пакунки! Він навіть своїх речей донести не може!

— Він робить це навмисне, — сказала Крихітка-кочамма з новим чудним британським акцентом. — Просто не дивися на нього. У кіно грає, — пояснила вона Марґарет-кочаммі і Софі-моль. Прозвучало це так, наче кіно — то гра, у яку тієї миті грав Адур Басі. — Хоче привернути увагу.

І вона рішуче відмовила йому навіть у натяку на якусь увагу.

Та Крихітка-кочамма помилялася. Адур Басі зовсім не намагався привертати до себе увагу. Він лише пробував заслужити ту увагу, яку вже привернув.

— Моя тітка, Крихітка, — сказав Чако.

Софі-моль була явно спантеличена й розглядала Крихітку-кочамму з неприхованим інтересом. Крихітні кошенята чи цуценята — це зрозуміло. Навіть крихітні ведмежата. (Невдовзі вона покаже Рахелі крихітне кажаненя.) А от Крихітка-тітка збентежила її таки добряче.

— Вітаю, Марґарет. Привіт, Софі-моль, — сказала Крихітка-кочамма. І додала: Софі-моль така чудова, така невагома, що нагадує їй духа повітря. Аріеля.

— Ти ж знаєш, хто такий Аріель? — запитала вона в Софі-моль. — Аріель з «Бурі»?

Софі-моль сказала, що не знає.

— «Там, де бджоли п’ють, я п’ю…»?

Софі-моль сказала, що не знає.

— «На пелюстках квітів сплю…»?

Софі-моль сказала, що не знає.

— «Буря» Шекспіра? — не здавалася Крихітка-кочамма.

Усе це було, звісно, призначене насамперед Марґарет-кочаммі. Щоб показати свій рівень. І виокремитися з-поміж підмітальників, які юрмилися навколо.

— Ти глянь, як хвалиться, — шепнув амбасадор Е. Пелвіс на вухо амбасадорці П. Плодожерці. Амбасадорка Рахель пирснула і пустила у гаряче повітря аеропорту синьо-зелену (кольору мухи з хлібного дерева) бульбашку сміху.

— Пфф-ф! — сказала бульбашка.

Крихітка-кочамма побачила її і помітила, що призвідником був Еста.

— А зараз — особи високопоставлені, — мовив Чако (він і далі говорив своїм голосом для читання вголос). — Мій племінник, Естаппен.

— Елвіс Преслі, — помстилася Крихітка-кочамма. — Боюсь, ми тут трохи відстали від часу, — всі глянули на Есту і засміялися.

Звідкілясь від самих підошв гостроносих бежевих штиблетів амбасадора Ести вгору піднялася злість, огорнула його серце і там зупинилася.

— Привіт, Естаппене, — сказала Марґарет-кочамма.

Та Естаппен ніби води в рот набрав.

— Есто, — лагідно озвалася Амму, — коли з тобою вітаються, мовчати не годиться.

Амбасадор Еста глянув на неї.

— Ну, — підбадьорила його Амму, — привітайся.

Естині сонні очі налилися впертістю.

— Ти чув, що я сказала? — спитала Амму малаяльською.

Амбасадор Еста відчув на собі погляд блакитно-сіро-блакитних очей та імперсько-ентомологічного носа. Слова привітання все не знаходилися.

— Естаппене! — різко мовила Амму. Злість піднялася догори, огорнула її серце і там зупинилася. Злість набагато сильніша, ніж треба було. Цей привселюдний бунт у зоні її юрисдикції чомусь видавався їй принизливим. Вона ж так хотіла, щоб усе минуло гладко. Щоб і її діти здобули якийсь приз на цьому індійсько-британському конкурсі пристойної поведінки.

— Прошу тебе, згодом. Не тепер, — сказав Чако малаяльською.

Спрямований на Есту сердитий погляд Амму говорив: «Ну, гаразд. Згодом».

Так «згодом» стало страшним, грізним словом, від якого аж бралася сиротами шкіра.

Зго-дддоммм.

Наче розкотистий дзвін, що здіймається з глибини порослого мохом колодязя. Тремкий і волохатий. Ніби ніжка нічного метелика. Вистава не вдалася. У період мусонів таке буває з маринадами.

— І моя племінниця… — продовжував Чако. — А де Рахель?

Він роззирнувся навколо, але ніде її не побачив. Амбасадорка Рахель, неспроможна впоратися з перемінами, що так стрімко розгойдували її життя, загорнулася на манір сосиски в брудну аеропортну завісу і розгортатися не бажала. Сосиска в сандалях «Бата».

— Не дивіться на неї, — сказала Амму. — Вона просто намагається привернути до себе увагу.

Амму також помилялася. Рахель лише пробувала не привертати уваги, на яку заслуговувала.

— Привіт, Рахеле, — мовила до брудної аеропортної завіси Марґарет-кочамма.

— Добрий день, — глухо пробурмотіла брудна завіса.

— Може, вийдеш привітатися? — запитала Марґарет-кочамма голосом доброї вчительки (як панна Міттен — перш ніж побачила в очах у близнюків сатану).

Амбасадорка Рахель не виходила з завіси, бо не могла. Не могла, бо не могла. Бо все було не так. І скоро до них з Естою прийде зго-дддоммм.

Зі своїми волохатими нічними мотилями і крижаними метеликами. І з глухими, наче з-під землі, дзвонами. І з мохом.

І з Сичем-Совичем.

Тож та брудна завіса в аеропорту насправді дарувала велику полегшу, і темряву, і заслону.

— Просто не звертайте на неї уваги, — мовила Амму й силувано всміхнулася.

В голові у Рахелі було повно жорен з блакитно-сіро-блакитними очима.

Тепер Амму любила її ще менше. І з Чако було вже не до жартів.

— А онде й багаж! — втішився Чако, радий, що з’явилася нагода забратися геть. — Софі, рідна, ходімо по ваші торби.

Софі, рідна.

Еста дивився, як вони йдуть, проштовхуючись крізь натовп, який розступався, настраханий костюмом і скособоченою краваткою Чако й назагал його поривчастою манерою поведінки. Коли Чако йшов, то через розмір свого живота мав такий вигляд, ніби постійно піднімається догори. Оптимістично долає ковзкі крутосхили життя. Він крокував по один бік загородження, Марґарет-кочамма з Софі-моль — по інший.

Софі, рідна.

Наче приклеєний до свого місця чоловік у кашкеті та з еполетами теж налякався костюма та скособоченої краватки і впустив Чако до відділу видачі багажу.

Коли загородження між ними не залишилося, Чако поцілував Марґарет-кочамму, а тоді підхопив на руки Софі-моль.

— Коли я робив так востаннє, то у винагороду отримав обмочену сорочку, — сказав Чако і засміявся. Він обіймав її, обіймав і обіймав. Цілував блакитно-сіро-блакитні очі, успадкований від імперського ентомолога ніс і каштанове волосся під капелюшком.

Аж Софі-моль сказала:

— Мм-м… вибачте, але ви не могли б поставити мене назад? Я… мм-м… якось до такого не звикла.

І Чако опустив її на землю.

Своїми впертими очима амбасадор Еста побачив, що костюм на Чако раптом став вільніший і вже не надимався так сильно.

А коли Чако забирав біля запнутого брудною завісою віконця торби, настало зго-дддоммм.

Еста помітив, що родимка на шиї у Крихітки-кочамми облизнулася й у передчутті насолоди схвильовано запульсувала. Тіп-туп, тіп-туп, тіп-туп. Вона міняла кольори, наче хамелеон. Тіп — зелена, тіп — синьо-чорна, тіп — гірчично-жовта.

Близнючки тут метушаться,

на вечерю нам згодяться…

— Так, — сказала Амму. — Ви, двоє… все, досить. Рахеле, ану виходь сюди!

Рахель у своїй завісі заплющила очі. Їй на думку спала зелена ріка, і спокійна глибокоплавна риба, і прозірчасті крила бабок (тому вони й бачать усе позаду) під сонцем. Пригадалася найщасливіша вудка, яку зробив їй Велюта. Така жовта, бамбукова, з поплавцем, який пірнав під воду щоразу, коли якась дурна рибина пробувала скуштувати наживку. Вона подумала про Велюту і пошкодувала, що тепер не десь біля нього.

А тоді Еста її розгорнув. Цементні кенгуру не зводили з них очей.

Амму дивилася також. У повітрі навколо запала тиша; тільки пульсувала родимка на шиї у Крихітки-кочамми.

— Ну? — сказала Амму.

Це й справді було запитання, і то яке. Ну?

Запитання, яке не мало відповіді.

Амбасадор Еста опустив очі й побачив, що його штиблети (саме звідти піднімалася злість) — бежеві та гостроносі.

Амбасадорка Рахель опустила очі й побачила, що її пальці у сандалях «Бата» щосили намагаються відірватися від ступні. Їм так і кортіло опинитися на нозі у когось іншого, й зупинити їх було годі. Ще трохи, і залишиться вона без пальців, і ходитиме з перебинтованими ногами, як той прокажений біля залізничного переїзду.

— Якщо ви ще коли-небудь хоч раз, чуєте, один-єдиний раз не послухаєтеся мене на людях, — мовила Амму, — то я довго думати не буду, і ви в мене стрімголов полетите туди, де вас таки навчать поводитися як слід. Зрозуміли?

Коли Амму сердилася по-справжньому, близнюки в неї завжди кудись летіли.

Переважно стрімголов. У глибокий колодязь з вишкіреними мертвяками на дні.

— Зрозуміли? — повторила Амму.

На неї зиркнули дві пари очей — перелякані (з-під фонтанчика) і сонні (з-під здивованого зачосу).

Дві голови двічі кивнули.

Вони зрозуміли.

Втім, Крихітка-кочамма так легко змарнувати таку перспективну ситуацію не мала жодного наміру. Вона рвучко підняла голову і сказала:

— Аби ж то!

Аби ж то!

Амму повернула до неї голову, й у самому цьому русі вже було запитання.

— Ти марнуєш час, — сказала Крихітка-кочамма. — Вони хитрі. Хамовиті. Брехливі. Ростуть якісь дикі. І зовсім тебе не слухаються.

Амму знов обернулася до Ести з Рахеллю, й очі у неї зблиснули тьмяними алмазами.

— Всі кажуть, що дітям потрібен Бабá. Потрібен тато. А я кажу: ні. Не моїм дітям. Знаєте чому?

Дві голови кивнули.

— Добре, то скажіть, — мовила Амму.

І не в один голос, але майже, Естаппен з Рахеллю сказали:

— Бо ти наша Амму й наш Бабá і любиш нас подвійно.

— Не просто подвійно, а ще сильніше, — поправила їх Амму. — Тож пам’ятайте, що я вам сказала. Людські почуття дуже важливі, вони коштовні. І коли ви не слухаєтеся мене на людях, в усіх складається хибне враження.

— Теж мені амбасадори, — докинула Крихітка-кочамма.

Амбасадор Е. Пелвіс і амбасадорка П. Плодожерка понурили голови.

— Рахеле, і ще одне, — сказала Амму. — Як на мене, тобі вже давно час збагнути різницю між чистим і брудним. В нашій країні це справді важливо.

Амбасадорка Рахель опустила очі.

— Твоя сукенка — чиста… була чиста, — вела далі Амму. — Та завіса — брудна. Кенгуру — брудні. І руки в тебе теж уже брудні.

Рахель аж злякалася, так голосно вимовляла Амму слова «чистий» і «брудний». Ніби говорила до глухої.

— А тепер я хочу, щоб ви пішли і привіталися як належить, — додала Амму. — Ви зробите це, правда ж?

Дві голови двічі кивнули.

Амбасадор Еста й амбасадорка Рахель йшли до Софі-моль.

— Як думаєш, куди стрімголов летять ті, хто погано поводиться? — пошепки спитав Еста в Рахелі.

— В тюрму, — тихенько відповіла Рахель. Вона знала.

— Вітаю! — сказав Еста Софі-моль. Достатньо голосно, щоб почула Амму.

— Драпайте від Китаю! — прошепотіла Есті Софі-моль. Цього її навчив однокласник-пакистанець.

Еста зиркнув на Амму. «Не звертай уваги, головне, сам поводься як слід», — поглядом відповіла та.

Поки вони йшли аеропортною стоянкою до машини, спека пробралася їм під одяг і зволожила новенькі панталончики. Діти пленталися позаду, петляючи поміж припаркованими автомобілями і таксі.

— Ваша лящів вам дає? — спитала Софі-моль.

Рахель з Естою не дуже розуміли, куди вона хилить, тому промовчали.

— Моя дає, — змовницьки зізналася Софі-моль. — Часом навіть лупить.

— Наша — ні, — відповів незрадливий Еста.

— Пощастило, — сказала Софі-моль.

Пощастило: ти багатий, маєш кишенькові, ще й бабусину фабрику успадкуєш. Жодних тобі турбот.

Вони пройшли повз попереджувальне голодування, організоване профспілкою робітників аеропорту. І повз людей, які дивилися на попереджувальне голодування, організоване профспілкою робітників аеропорту.

І повз людей, які дивилися на людей, які дивилися на людей.

На великому баньяновому дереві висіла маленька бляшана табличка, на якій писало: «Доктор О. К. Джой. Венеричні хвороби і сексуальні розлади».

— Кого ти любиш найбільше у світі? — спитала у Софі-моль Рахель.

— Джо, — без вагань відповіла та. — Мого тата. Він загинув два місяці тому. Ми й приїхали сюди, щоб Оговтатися від Шоку.

— Але ж твій тато — Чако, — вставив Еста.

— Він тільки мій справжній тато, — пояснила Софі-моль. — А так мій тато — Джо. Він ніколи не б’ється. Ніколи-ніколи.

— Як же йому битися, коли він помер? — розсудливо поцікавився Еста.

— А ваш тато де? — спитала Софі-моль.

— Він… — почала була Рахель, але затнулася і зиркнула на Есту.

— …не тут, — докінчив той.

— Сказати тобі мій список? — запитала в Софі-моль Рахель.

— Якщо хочеш, — стенула та плечима.

Рахелин «список» був спробою впорядкувати хаос. Вона постійно його переглядала, розриваючись між любов’ю та обов’язком. Її справжніх почуттів він, звісно, не відображав.

— Спочатку — Амму і Чако, — сказала Рахель, — потім — Маммачі…

— Наша бабуся, — розтлумачив Еста.

— Ти любиш її більше за брата? — здивувалася Софі-моль.

— Ми двоє не рахуємося, — мовила Рахель. — Та й він ще може змінитися. Так каже Амму.

— Як це? Змінитися? — перепитала Софі-моль.

— Набереться чоловічого шовінізму і стане справжньою свинею, — пояснила Рахель.

— Навряд, — озвався Еста.

— Так чи так, після Маммачі йде Велюта, а далі…

— Хто такий Велюта? — зацікавилася Софі-моль.

— Один чоловік, якого ми любимо, — сказала Рахель. — А після Велюти — ти.

— Я? А мене вам за що любити?

— Ти наша двоюрідна сестра. Отже, так має бути, — добропорядно мовила Рахель.

— Але ж ви мене навіть не знаєте, — сказала Софі-моль. — Та й я тебе не люблю.

— Полюбиш, коли ми ближче познайомимося, — впевнено заявила Рахель.

— Сумніваюся, — втрутився Еста.

— А чому? — спитала Софі-моль.

— Тому, — відповів Еста. — Але вона і так скоріше за все буде карлицею.

Наче любити карлицю — річ абсолютно неможлива.

— Не буду, — сказала Рахель.

— Будеш, — сказав Еста.

— Не буду.

— Будеш.

— Не буду.

— Будеш. Ми — близнюки, — пояснив Еста Софі-моль, — і сама подивися, наскільки вона нижча за мене.

Рахель зробила глибокий вдих, випнула груди і просто на аеропортній стоянці послужливо стала спиною до спини з Естою, щоб Софі-моль побачила, наскільки вона нижча зростом за брата.

— Може, ти будеш пігмейкою, — припустила Софі-моль. — Вони вищі за карлиць і нижчі за… людей.

Відповіддю на цей компроміс стала сповнена сумнівів мовчанка.

Якийсь невиразний силует, червоноротий і здалека схожий на кенгуру, помахав з дверей зали прильоту цементною лапою — звісно, тільки Рахелі. У повітрі маленькими вертольотами задзуміли цементні цілунки.

— Ви вмієте ходити вихилясом? — запитала Софі-моль.

— Ні. В Індії вихилясом не ходять, — відповів амбасадор Еста.

— А в Англії ходять, ще й як, — заявила Софі-моль. — Так ходять всі моделі, у телевізорі. Дивіться, це легко.

І під її проводом вся трійця рушила аеропортною стоянкою вихилясом, ніби моделі на подіумі, а термоси «Іґл» і модна англійська торбинка знай вистрибували їм навколо стегон. Змокрілі карлики йшли, наче великі.

За ними рухалися тіні. Сріблясті літачки у жовтому церковному небі, схожі на нічних метеликів у промені світла.

Блакитний «плімут» з плавцями підготував для Софі-моль особливу усмішку. Таку хромово-бамперну, акулячу.

Усмішку авто «Райських маринадів».

Побачивши на даху щит з намальованими слоїками маринадів і переліком «райської» продукції, Марґарет-кочамма сказала:

— О Господи, я ніби в рекламу потрапила!

Вона тільки те й робила, що примовляла: «О Господи!».

О Господи! О Господигосподи!

— Я не знала, що ви й ананасові скибочки робите! — сказала вона. — Софі любить ананас, правда, Соф?

— Іноді, — відповіла Соф. — А іноді — ні.

Марґарет-кочамма залізла у рекламу. Зі своїм брунатним ластовинням на спині. І на руках. І у квітчастій сукні з ногами під сподом.

Софі-моль сіла спереду, між Чако й Марґарет-кочаммою, і тепер з-за спинки сидіння визирав тільки її капелюшок. Бо була їхньою донькою.

Рахель з Естою сіли ззаду.

Багаж був у багажнику.

Гарне слово — багаж. А от міцняк — жахливе.

Біля Еттуманура їм трапився мертвий храмовий слон, якого вбило струмом, бо на дорогу впали дроти високовольтної лінії. Усуненням туші керував якийсь інженер з еттуманурського муніципалітету. Діяти треба було дуже виважено, бо ж будь-які рішення стануть прецедентом і саме на них посилатимуться у майбутньому, коли державним структурам знову доведеться мати справу з усуненням туші товстошкірої тварини. Тож підхід потрібен був дуже серйозний. На узбіччі стояла пожежна машина, а біля неї — кілька збентежених пожежників. Муніципальний чиновник тримав у руках папку з документами і весь час щось кричав. Неподалік був візок з морозивом, а поряд хтось продавав арахіс у вузьких паперових конусах, хитро згорнутих так, щоб уміщати не більше восьми-дев’яти горішків.

— Дивіться, мертвий слон, — сказала Софі-моль.

Чако зупинився, щоб запитати, чи то, бува, не Кочу-Томбан («Маленький Бивень») — аєменемський храмовий слон, який раз на місяць приходив до Аєменемського Дому по кокосовий горіх. Ні, відповіли з дороги, то інший.

Заспокоєні звісткою про те, що то якийсь чужак, а не знайомий слон, вони поїхали далі.

— Слава Бога, — мовив Еста.

— Слава Богу, Есто, — поправила його Крихітка-кочамма.

Дорогою Софі-моль навчилася миттю розпізнавати перший повів смороду від вантажівки з необробленим каучуком, що їхала назустріч, і затискала ніздрі ще довго по тому, як та вантажівка зникала позаду.

Крихітка-кочамма затягнула пісню.

Еста з Рахеллю підхопили її слухняними голосами і співали англійською, на позір геть безтурботно, немовби то не їх, амбасадора Е. Пелвіса й амбасадорку П. Плодожерку, цілісінький тиждень мордували безконечними репетиціями.

Раді-ійте у Го-осподі за-авжди,

і зно-ову кажу-у я, раді-ійте.

Їхня вимова була просто-таки досконала.

«Плімут» мчав крізь зелену полуденну спеку, рекламуючи щитом на даху маринади, а хромованими плавцями — блакитне небо.

Уже на самому під’їзді до Аєменема вони врізалися у капустяно-зеленого метелика (а може, той метелик врізався в них).

7

Зошити «Премудрощів»

У кабінеті Паппачі метелики, пришпилені раніше до задньої стінки спеціальної заскленої вітрини, перетворилися на купки райдужного пилу на дні, оголивши жорстокі шпильки, якими їх колись простромили. В кімнаті стояв запах плісняви і занедбаності. З дерев’яного кілочка на стіні звисав старий неоново-зелений гімнастичний обруч, схожий на давно вже нікому не потрібний німб якогось святого-велетня. Через підвіконня колоною простували кудись блискучі чорні мурахи з випнутими догори задами, подібні на дівчат з кордебалету, що дріботять шерегом у якомусь мюзиклі Бесбі Берклі. Підсвічені ззаду сонцем. Лискучі й красиві.

Рахель (стоячи на поставленій на стіл табуретці) копирсалася у книжковій шафі з полицями за тьмяним, брудним склом. У пилюці на підлозі чітко виднілися відбитки її босих ніг. Від дверей вони вели до столу (притягнутого до шафи) і до табуретки (притягнутої до столу і виставленої нагору). Вона щось шукала. Тепер її життя мало обриси й форму. Під очима у неї були півмісяці, а на обрії — ватага тролів.

Шкіряні палітурки томів «Багатого світу комах Індії», які стояли на верхній полиці, відокремилися від самих книжок, повигиналися і нагадували тепер листи шиферу. В товщі сторінок попрокладали тунелі лусочниці, на власний розсуд поєднуючи ходами різні комашині види і перетворюючи впорядковану інформацію на жовте мереживо.

Рахель понишпорила за поставленими у ряд книжками і витягла те, що було там заховане.

Дві мушлі: одну гладку, другу зазубрену.

Пластмасовий футляр для контактних лінз. Оранжеву піпетку.

Срібне розп’яття на разку намиста. Чотки Крихітки-кочамми.

Вона підняла ті чотки проти світла. Кожна намистина жадібно вхопила свою часточку сонця.

На освітлений сонячним промінням прямокутник, що розтягнувся на підлозі кабінету, впала тінь. Не випускаючи з рук того разка світла, Рахель обернулася до дверей.

— Уявляєш, вони так тут і лежать. Я їх поцупила. Після того, як тебе Повернули.

Те слово злетіло з уст легко і невимушено. Повернули. Наче лише для цього близнюки й були призначені. Щоб їх спершу взяли, а потім повернули. Як книжки у бібліотеці.

Еста не підвів очей. У голові в нього було повно потягів. Він заступав світло, що лилося з дверей. Діра в Усесвіті — з обрисами Ести.

За книжками трохи спантеличені Рахелині пальці намацали ще щось. Та сама ідея сяйнула колись і якійсь іншій сороці. Вона витягнула знахідку і рукавом сорочки змела з неї пилюку. То був загорнутий у поліетилен і перемотаний скотчем плаский пакет. Під обгорткою виднівся обривок білого паперу, на якому писало: Естаппен і Рахель. Почерком Амму.

Всередині лежали чотири пошарпані зошити. На обкладинках був напис: «Премудрощі: зошит для вправ», а також графи, щоби вказати Ім'я і прізвище, школу/коледж, клас, предмет. На двох вона прочитала своє ім’я, на двох інших — братове.

В кінці одного зошита, на звороті обкладинки було щось написано дитячою рукою. Вимучена форма кожної літери і нерівномірні проміжки між словами свідчили про запеклу боротьбу за владу над блудним, свавільним олівцем. Натомість почуття, висловлені в тому написі, були ясні як день: «Я ненавижу панну Мітен і думаю, пантлони в неї РВАНІ».

Своє прізвище на обкладинці Еста стер обслиненим пальцем, ледь не продерши при цьому аркуш, а поверх тієї майже дірки написав: «He-відомо». Естаппен Не-відомий. (Тоді прізвища у нього тимчасово не було, бо Амму якраз вирішувала, залишити собі чоловікове прізвище чи повернутися до батькового.) У графі Клас було написано: «6 років», а у графі Предмет — «Твори».

Рахель всілася, схрестивши ноги, на табуретку на столі і сказала:

— Естаппен Не-відомий.

А тоді відкрила зошит і заходилася читати вголос:

Коли Уліс вернувся додому його син прийшов і сказав батьку я думав ти не вернеш ся. там зібрало ся багато князів і всі хотіли взяти за жінку Пене Лопу але Пене Лопа сказала шо вийде тілки за того хто стрельне через дванацять кілець і ніхто не зміг, тоді уліс прийшов до палацу вбраний як жебрак і запитав чи можна їму попробовати. всі з нього засміяли ся і сказали ти не зможеш бо ми не можем, а їго син спинив їх і сказав хай попробує і він взяв лук і стрельнув через дванацять кілець.

Нижче була робота над помилками з якогось попереднього уроку:

Ферус Вивчив Хто-небудь Вагони Мости Носильник Застібнув

Ферус Вивчив Хто небуть Вагони Мости Носильник Застібнув

Ферус Вивчив Хто-небуть

Ферус Вивчив Хто небудь

Краї Рахелиного голосу заокруглилися від сміху. «Безпека — насамперед», — оголосила вона. Уздовж цілої сторінки Амму провела червоною ручкою хвилясту лінію і написала: «А поля? І надалі поєднуй між собою літери у словах, будь ласка».

Коли ми йдемо вулицею в місті, — писав далі обережний Еста, — йти треба завжди тротуаром. Якщо йти тротуаром, там нема транспрту, тому не може бути нещсливих випадків, а от на прожджій частині транспорту так багато, що тебе легко можуть збити, і тоді ти зомлієш або станеш калікою. Якщо тобі дуже не пощастить, ти розібєш собі голову або зламаєш хрбет. Поліціанти керують рухом, щоб не треба було везти до лікарні дуже багато інвалідів. Коли виходимо з автобуса, треба перед тим запитати в кондуктора, чи можна, інакше можна потрапити під машину і лікарі будуть мати роботу. Працювати водієм дуже небезпчно. Його сімя мусить весь час переживати, бо він легко може згинути.

— Яка вразлива дитина, — мовила до Ести Рахель. Вона перегорнула сторінку, і до горла їй підступив клубок, а голос зламався, пірнув кудись усередину і виринув уже без заокруглених від сміху країв. Наступний Естин твір називався «Маленька Амму».

Літери у словах були з’єднані між собою. Кінчики «у» і «д» гарно закручувалися. Тінь у дверях далі стояла без руху.

В суботу ми пішли в Коттаямі до книгарні, щоб купити подарунок для Амму, бо 17-го листопда в неї день нароженя. Ми купили їй щоденик. Сховали його у крденсі, а тоді прийшов вечір. Тоді ми спитали хочеш побачити що ми для тебе маєм і вона сказала так хочу, і ми написали на папірчику Для Маленької Амму з Любовю від Ести і Рахелі і дали його Амму і вона сказала що то чудовий подарунок як раз то що я хотіла а тоді ми ше трохи поговорили і говорили про щоденик а потім поцілували її і пішли спати.

Ми двоє ше поговорили і заснули і нам приснився маленький сон.

Пізніше я пробудився і дуже захотів пити і пішов до Амму в кімнату і сказав що хочу пити. Амму дала мені води і я вже хотів іти назад до ліжка коли Амму покликала мене і сказала спи сьогдні зі мною, і я ліг ззаду за Амму і ми з Амму поговорили і я заснув. А потім пробудився і ми знов поговорили а потім зробили собі вночі свято і їли помранчі і бананани а ше пили каву, потім прийшла Рахель і ми з'їли ше два банани і поцілували Амму бо був її день нароженя і заспівали їй з днем нароженя тебе. Потім зранку Амму теж подарувала нам новий одяг і Рахель була магарані [38] а я Маленький Неру.

Амму повиправляла у творі помилки, а внизу написала таке: «Коли я з кимось розмовляю, то перебивати мене можна тільки, якщо це щось дуже важливе і нагальне. Перед тим треба сказати: “Вибачте”. Якщо ти цього не виконуватимеш, то будеш дуже суворо покараний. Будь ласкав, повиправляй помилки до кінця».

Маленька Амму.

Яка своїх помилок так до кінця і не повиправляла.

Яка мусила спакувати торби і поїхати геть. Бо так уже склався статусько. Бо Чако сказав, що вона досить уже наруйнувала.

Яка повернулася до Аєменема з астмою і хрипом у грудях, схожим на крик якогось далекого чоловіка.

Еста ніколи не бачив її такою.

Несамовитою. Хворою. Сумною.

Коли Амму приїхала до Аєменема востаннє, Рахель саме вигнали зі школи при Назаретському монастирі (за те, що вона прикрашала квіточками коров’яче лайно і навмисне наштовхувалася на старшокласниць). Амму ж тоді змінювала роботу за роботою, і її якраз звільнили з останньої — вона працювала на рецепції у дешевому готелі, — бо через хворобу в неї накопичилося надто багато пропущених робочих днів. Їхній готель не може собі такого дозволити, пояснило начальство. На рецепції їм потрібен був працівник з міцнішим здоров’ям.

Під час того останнього приїзду Амму цілий ранок просиділа в кімнаті у Рахелі. З останньої своєї мізерної зарплатні вона купила доньці дрібні подарунки, які запакувала в обгортковий папір з наклеєними зверху кольоровими сердечками. Пакет цукерок у вигляді цигарок, крихітний пенал «Фантом» і книжечку «Пол Бан’ян» із серії коміксів «Ілюстрована класика для наймолодших». То були дарунки для семирічної дитини; Рахелі було одинадцять. Амму ніби вірила: якщо вона відмовиться визнавати плин часу, якщо всім серцем прагнутиме, щоб у житті її близнюків час завмер на місці, то так воно й буде. Наче самої лише сили волі було достатньо, щоб поставити їхнє дитинство на паузу доти, доки вона зможе забрати їх до себе. І тоді вони знову розпочнуть з того місця, на якому все обірвалося. З семи років. Амму розповіла Рахелі, що купила комікси і для Ести, але потримає їх у себе, поки не знайде іншу роботу і не зароблятиме стільки, щоб винайняти кімнату, де вони змогли б жити всі троє. Тоді вона поїде до Калькутти і забере Есту, і він отримає свої комікси. Цей день уже не за горами, запевнила Амму. Це взагалі може трапитися буквально з дня на день. З житлом скоро не буде жодних проблем. Вона розказала, що подала заявку на роботу в ООН і вони всі житимуть у Гаазі, де їх доглядатиме голландська няня. Проте, вагалася Амму, можна було б залишитися в Індії і зайнятися тим, про що вона вже давно мріє, — відкрити школу. Вибір між кар’єрою в галузі освіти і роботою в ООН дуже непростий, сказала вона, але треба пам’ятати, що вже сама можливість такого вибору — великий привілей.

Так чи інак, тимчасово Естині подарунки побудуть у неї. Доки вона не ухвалить остаточного рішення.

Цілий той ранок Амму без упину говорила. Про щось у Рахелі запитувала, проте жодного разу не дала їй відповісти. Якщо Рахель пробувала вставити словечко, Амму тут-таки перебивала її якоюсь свіжою думкою чи запитанням. Схоже, вона жахалася самої можливості почути від доньки що-небудь доросле — й одразу побачити, як тане замерзлий час. Страх зробив її балакучою понад усіляку міру. Та балаканина допомагала тримати його на відстані.

Амму вся набрякла від кортизону, її обличчя нагадувало місяць уповні. То вже була зовсім не та струнка мати, яку пам’ятала Рахель. Шкіра на одутлих щоках натягнулася і нагадувала лискучу рубцеву тканину, що вкриває старі сліди від щеплень.

Коли Амму усміхалася, то ямочки у неї на щоках мали такий вигляд, наче їм боляче. Її кучеряве волосся втратило блиск і бляклою завісою звисало тепер обабіч розпухлого обличчя. Своє дихання вона носила у скляному інгаляторі, який тримала у пошарпаній торбинці. Бурі пари «Бровон». Кожен подих був тимчасовою перемогою у війні супроти сталевого кулака, який намагався вичавити повітря з її легень. Рахель стежила за тим, як мати дихає. Коли та вдихала, впадини у неї над ключицями щоразу глибшали і наповнювалися тінями.

Амму викашляла в хустинку згусток мокротиння і показала Рахелі.

— Завжди треба перевіряти, — хрипло прошепотіла вона, ніби те мокротиння було контрольною з математики, яку треба ретельно перевірити і лише тоді здати вчителю. — Коли воно біле, значить, ще не дозріло. Коли жовте і віддає гниллю, значить, вже дозріло, час відхаркувати. Мокротиння — воно як плід. Буває стигле, буває — не зовсім. Треба вміти відрізняти одне від одного.

За обідом вона відригнула, ніби якийсь неотесаний шофер, і сказала: «Вибачте», — низьким, неприродним голосом. Рахель помітила, що з її брів стирчать нові, товсті волосини, довгі, наче щупальця. Коли Амму взялася їсти смажену рибу-янгола просто з хребта, і за столом запала тиша, вона тільки всміхнулася. А тоді сказала, що почувається дорожнім знаком, який спаскудили птахи. В очах у неї був при цьому дивний гарячковий блиск.

Маммачі спитала, чи вона, бува, не пила, і порадила приїжджати до Рахелі якомога рідше.

Амму підвелася з-за столу і без слова вийшла. Навіть не попрощалася.

— Піди проведи її, — мовив Рахелі Чако.

Рахель вдала, ніби не почула, і далі їла свою рибу. Пригадала собі те мокротиння, і її ледь не знудило. У ті хвилини вона ненавиділа свою матір. Просто ненавиділа.

Більше вони не бачилися.

Амму померла в чорній від бруду кімнаті готелю «Бгарат-Лодж» в Аллеппі, куди приїхала на співбесіду, сподіваючись влаштуватися на посаду секретарки. Померла на самоті. Товариство їй складав тільки гулкий вентилятор під стелею, і не було поряд Ести, щоб лягти ззаду і з нею поговорити. Їй був тридцять один. Вона була не стара і не молода. Якраз життєздатного смертного віку.

Іноді Амму прокидалася серед ночі, втікаючи від сну, який переслідував її вже давно: ось до неї підходять поліціянти і клацають ножицями, наміряючись обрізати їй волосся.

Так робили у Коттаямі з упійманими на базарі повіями: таврували, щоб кожному було видно, хто вони такі. Веш’я. Щоб нові поліціянти на обході відразу бачили здобич. Коли Амму ходила на закупи, то завжди їх помічала, тих жінок з порожніми очима і силоміць побритими головами — у краю, де незмінною ознакою добропорядності є довге, намащене оливою волосся.

Прокинувшись тієї ночі в готелі, Амму сіла — в чужому ліжку, в чужій кімнаті, в чужому місті. Не знала, де вона, і не впізнавала нічого навколо. Знайомим був тільки страх. Цього разу сталева п’ятірня так і не відпустила. До заглибин над ключицями кажанами злетілися тіні.

Прибиральник знайшов її зранку. І вимкнув вентилятор.

Під одним оком у неї був темно-синій мішок, який розбух, ніби бульбашка. Так, наче око намагалося робити те, на що вже неспроможні були легені, — дихати. Десь біля опівночі далекий чоловік, який жив у Амму в грудях, перестав кричати й затих. Мурашиний загін статечно виніс через двері мертвого таргана, наче показуючи, що треба робити з трупами.

Хоронити Амму церква відмовилася. Мала на те кілька причин. Тож Чако винайняв фургон, щоб перевезти тіло до електричного крематорію. Він загорнув Амму в брудне простирадло і поклав на ноші. Та виглядає тепер як римський сенатор, подумала Рахель. «Et tu, Ammu!» — додала вона так само подумки і усміхнулася, згадавши Есту.

Дивно було їхати сонячними, залюдненими вулицями з мертвим римським сенатором на підлозі фургона. Блакитне небо робилося через це ще блакитнішим. Люди за вікнами, ніби вирізані з паперу маріонетки, йшли собі кудись у своїх маріонеткових справах. Справжнє життя було тут, всередині фургона. Тут була справжня смерть. На горбкуватій і вибоїстій дорозі фургон підстрибував і гойдався, тіло Амму підстрибувало й собі та врешті з'їхало з нош. Амму вдарилася головою до залізного болта в підлозі, але не прокинулася, ба навіть бровою не повела. В Рахелі ж у голові стояв суцільний гул, і решту того дня Чако мусив до неї кричати, бо інакше вона його просто не чула.

Крематорій виглядав затхлим і обшарпаним, ніби якась залізнична станція, от лише без людей. Ні тобі потягів, ні натовпу. Кремували там тільки жебраків, відщепенців і тих, хто помирав у поліції в камерах попереднього ув’язнення. Людей, у яких перед смертю не було нікого, хто б ліг у них за спиною і з ними поговорив. Коли настала черга Амму, Чако міцно стиснув Рахелину руку. Їй це не сподобалося, тож вона скористалася тим, що від жару крематорію вся спітніла, і ту руку висмикнула. З родини не було більше нікого.

Сталеві двері кремаційної печі поповзли догори, і приглушений шум вічного вогню перетворився на червоне розпечене ревище. Жар зметнувся до них, ніби виголоднілий звір. А тоді йому згодували Рахелину Амму. Її волосся, її шкіру, її усмішку. Її голос. Її манеру користати з Кіплінґа, щоб висловити свою любов до дітей, перш ніж відіслати їх спати: «Ми одної крові, ти і я». Її поцілунок на добраніч. Те, як вона одною рукою брала їх за обличчя (сплющені щоки, риб’ячий ротик), а другою розділяла і розчісувала їм волосся. Те, як тримала для Рахелі панталончики. Ліва ніжка, права ніжка. Все це згодували звіру, і він наситився.

Вона була їхньою Амму і їхнім Бабóю, любила їх подвійно.

Двері печі з брязкотом зачинилися. Сліз не було.

Працівник крематорію відлучився випити чаю, і його не було хвилин двадцять. Саме стільки довелося Чако й Рахелі чекати на рожеву квитанцію, за якою їм мали видати останки Амму. Її попіл. Пісок з її костей. Зуби з її усмішки. Її цілу, зсипану у невеличкий глиняний горщик. Квитанція № Q498673.

Рахель запитала Чако, звідки працівники крематорію знають, де чий попіл. Тут має бути якась система, сказав Чако.

Якби Еста був з ними, та квитанція зберігалася б у нього. Він був Архіваріусом. Природженим хранителем автобусних квитків, банківських квитанцій, магазинних чеків і корінців чекових книжок. Малий хлопчак. Жив у фургоні він, отак. Бум-бум.

Та Ести з ними не було. Всі вирішили, що так краще. Тож натомість йому просто написали. Маммачі сказала, що Рахелі треба написати також. Написати що? «Любий Есто, як у тебе справи? У мене все гаразд. Вчора померла Амму».

Рахель так йому і не написала. Є речі, яких просто не роблять. Як-от не пишуть листів частинам самого себе. Своїм ногам або волоссю. Чи серцю.

У кабінеті Паппачі Рахель (не стара і не молода), з укритими пилюкою з підлоги ногами, підвела погляд від зошита для вправ під назвою «Премудрощі» і побачила, що Еста Не-відомий пішов.

Вона злізла (з табуретки на стіл, зі столу на підлогу) і вийшла на веранду.

Звідти побачила вже тільки спину Ести, який виходив з воріт.

Був пізній ранок, ось-ось мав знову піти дощ. У ті останні перед зливою, осяяні химерним, насиченим світлом секунди навколишня зелень аж вбирала очі.

Десь віддалік закукурікав півень, і голос його розділився навпіл. Так відстає від старого черевика підошва.

Зі своїми потріпаними зошитами «Премудрощів» у руках Рахель так там і стояла. На передній веранді старого дому, під буйволячою головою з очима-ґудзиками, де багато років тому, у день приїзду Софі-моль, відбувалася вистава під назвою «Ласкаво просимо додому, наша Софі-моль».

Усе може змінитися за один день.

8

Ласкаво просимо додому, наша Софі-моль

Аєменемський Дім був домом старим і величним, але виглядав трохи відчужено. Наче небагато мав спільного з тими, хто в ньому жив. Скидався на старого діда, який стежить сльозливими очима за тим, як бавляться діти, і бачить у їхньому пронизливому піднесенні та щиросердному захопленні життям лише скороминущість.

Від віку і дощу стрімкий черепичний дах потемнів і вкрився мохом. Трикутні дерев’яні вставки у причілках мали вигадливу наскрізну різьбу, й у світлі, яке косо лилося крізь них на долівку і вимальовувало там різні візерунки, чаїлося чимало таємниць. Вовки. Квіти. Ігуани. У міру того, як мандрувало небосхилом сонце, вони змінювали обриси, а на смерканні пунктуально помирали.

Двері мали не дві, а чотири стулки з оббитого панелями тикового дерева, тож у давні часи господині могли відчинити лише верхні стулки, спертися ліктями на планку посередині і торгуватися собі з мандрівними продавцями всілякого краму, які бачили їх тільки вище пояса. Теоретично, можна було також купити, наприклад, килим або браслети на ноги, закривши груди і відкривши низ. Теоретично.

Від під'їзної доріжки до передньої веранди вели дев’ять крутих східців. Завдяки такому підвищенню веранда набувала гідності сцени, а все, що на ній відбувалося, — духу і значущості вистави. Виходила вона на декоративний сад Крихітки-кочамми і всипану гравієм доріжку, яка огинала сад і плавно збігала вниз до підніжжя невисокого пагірка, на якому стояв дім. То була глибока веранда, прохолодна навіть опівдні, коли сонце пражило найсильніше.

Коли робили червону цементну долівку, в неї пішли білки з майже дев’ятисот яєць. Завдяки цьому вона тепер аж виблискувала.

Під набитою тирсою буйволячою головою з очима-ґудзиками, з портретами свекра і свекрухи обабіч, біля плетеного столика сиділа у низькому плетеному кріслі Маммачі. На столику стояла зелена скляна ваза з одним-єдиним вигнутим стебельцем пурпурової орхідеї.

День був тихий і спекотний. Повітря повнилося очікуванням.

Під підборіддям у Маммачі поблискувала скрипка. Її матові чорні окуляри від сонця були розкосі, з оздобленою гірським кришталем по кутах оправою; такі робили у п’ятдесятих. Одягнулася вона у накрохмалене й напахчене сарі. Кремово-біле, з золотом. У вухах крихітними люстрами вигравали діамантові сережки. На схудлих пальцях вільно почувалися персні з рубінами. Бліда ніжна шкіра була вкрита сіткою тонких зморщок (нагадувала шкуринку на прохололому пареному молоці) і припорошена дрібними червоними родимками. Маммачі була прекрасна. Стара, незвичайна, по-королівськи величава.

Сліпа мати-вдова зі скрипкою.

У молоді роки, виявляючи неабияку далекоглядність і дбайливість, Маммачі підбирала кожну волосину, яка у неї випадала, і складала до невеличкої вишитої торбинки, яку тримала на столику біля ліжка. Коли волосся назбиралося достатньо, вона прикріпила його до сіточки і зробила так накладний пучок, який ховала у своїй шкатулці з коштовностями. Кілька років тому волосся у неї почало тоншати і сивіти, і вона, щоб додати йому об’єму, стала пришпилювати той смоляно-чорний пучок собі на голову, маленьку і сріблясту. За її уявленнями це було абсолютно прийнятно: то ж було все її, не чуже. Вечорами, скинувши вже той пучок, вона дозволяла внукам заплітати рештки свого волосся в тугу, тоненьку, лискучу від оливи кіску, скріплену гумкою на кінці. Хтось один заплітав, інший тим часом рахував незліченні родимки. Наступного разу близнюки мінялися.

На голові у Маммачі, ретельно сховані під рідким уже волоссям, були опуклі по краях борозенки у формі півмісяця. Шрами від давніх побоїв у давньому подружньому житті. Її шрами від латунної вази.

Вона грала повільну частину сюїти ре-мажор з «Музики на воді» Генделя. Очі за розкосими темними окулярами заплющила — користі з них було вже небагато, — проте все одно бачила, як музика в’ється над скрипкою, наче дим, і здіймається вгору, у спекотний пополудень.

Всередині її голова нагадувала кімнату, де сонячної днини всі вікна затягнули темними шторами.

Вона грала, а подумки мандрувала тим часом у минулі роки, до першої своєї промислової партії маринадів. Як же гарно вони виглядали! Запечатані слоїки стояли на столику біля узголів’я її ліжка, щоб можна було торкнутися до них, тільки-но розплющиш очі. Того вечора вона лягла спати рано, але невдовзі після півночі прокинулася. Простягнула руку — і стривожені пальці повернулися вимащені в олії. Слоїки маринадів стояли в олійній калюжі. Олія була всюди. Зібралася кільцем навколо термоса. Просочилася під Біблію. Розтеклася по цілому столику. Мариновані манґо ввібрали олію в себе і розбухли, тому слоїки й потекли.

Маммачі засіла за «Домашнє консервування» — книжку, яку подарував їй Чако, але відповіді на своє запитання там не знайшла. Тоді продиктувала листа до дівера Аннамми Чанді, який працював регіональним менеджером фірми «Падма-Піклз» у Бомбеї. Той порадив збільшити пропорцію консервантів. І солі. Це трохи допомогло, але повністю проблеми не вирішило. Навіть тепер, коли минуло вже стільки років, слоїки «Райських маринадів» усе одно трохи підтікали. Зовсім не помітно, проте після тривалого транспортування етикетки на них робилися масні і прозорі. Та й солі у маринадах було на дрібку забагато.

Цікаво, чи опанує вона коли-небудь мистецтво консервування досконало, подумала Маммачі. А ще цікаво, чи сподобається Софі-моль виноградний сік з льодом. Склянка холодного пурпурового соку.

Потому її думки перейшли до Марґарет-кочамми, і млосні, плинні звуки музики Генделя зробилися нараз різкі та сердиті.

Маммачі зроду не бачила Марґарет-кочамми. Проте все одно її зневажала. Донька крамаря — під таке означення потрапляла у неї в голові Марґарет-кочамма. Так уже був влаштований світ Маммачі. Коли її запрошували до Коттаяма на чиєсь весілля, вона без упину шепотіла на вухо тому, хто складав їй товариство: «Дід нареченої по матері був теслею у мого батька. Кунджукутті Еапен? Сестра його прадіда була простою повитухою у Трівандрамі. Сім’я мого чоловіка володіла колись усім цим пагорбом».

Звісно, Маммачі зневажала б Марґарет-кочамму, навіть якби та була спадкоємицею англійського престолу. Її обурювало не лише плебейське походження. Маммачі ненавиділа Марґарет-кочамму за те, що та була дружиною Чако. І за те, що його покинула. Проте якби вони з Чако не розлучилися, вона ненавиділа б її ще сильніше.

У той день, коли Чако не дозволив батькові її побити (і Паппачі мусив натомість уколошкати улюблене крісло), Маммачі спакувала свій подружній багаж і віддала його під опіку Чако. Відтоді й надалі саме він був умістищем усіх її жіночих почуттів. Її Чоловіком. Її єдиною Любов’ю.

Вона знала про його не зовсім пристойні стосунки з працівницями фабрики, але від певного моменту це перестало завдавати їй болю. Коли Крихітка-кочамма спробувала була підняти цю тему, Маммачі вся напружилася і міцно стулила губи.

— Мусить же він якось давати раду зі своїми чоловічими потребами, — сухо заявила вона.

На диво, Крихітку-кочамму таке пояснення влаштувало, і загадкове, приховано бентежне поняття Чоловічих Потреб здобуло в Аєменемському Домі негласне право на існування. Ні Маммачі, ні Крихітка-кочамма не бачили жодної суперечності між марксистською свідомістю Чако і його феодальним лібідо. Турбували їх лише наксаліти: ті, подейкували, силують чоловіків з порядних родин одружуватися зі служницями, які від них завагітніли. Звісно, тоді їм навіть на думку не могло спасти, що снаряд, який назавжди погубить добре ім’я їхньої родини, прилетить, коли його таки випустять зі справді цілковито неочікуваного напрямку.

За розпорядженням Маммачі до кімнати Чако, розташованої у східній частині дому, влаштували окремий вхід, щоб об’єкти його Потреб не швендяли через дім. Вона ж потай тицяла їм гроші. Вони брали, бо потребували. Мали-бо дрібних дітей і стареньких батьків. Або чоловіків, які всі свої заробітки протринькували у забігайлівках. Такий стан речей Маммачі підходив, бо, на її переконання, платня проясняла ситуацію. Відмежовувала секс від кохання. Потреби від почуттів.

Марґарет-кочамма, втім, була зовсім іншого поля ягода. Змоги з’ясувати напевне в Маммачі не було (хоч одного разу вона таки спробувала намовити Кочу-Марію перевірити, чи немає на простирадлах плям), тож їй залишалося лише сподіватися, що Марґарет-кочамма не збирається відновлювати інтимні стосунки з Чако. Поки Марґарет-кочамма гостювала в Аєменемі, Маммачі намагалася впливати на її почуття, запихаючи гроші у кишені суконь, які та залишала в кошику для брудної білизни (іншого способу вплинути на ті почуття вона не бачила). Марґарет-кочамма ніколи грошей не повертала просто тому, що ніколи їх не знаходила. Всі кишені перед пранням звично витрушував дгобі Аніян. Маммачі мала б, звісно, про це знати, але воліла тлумачити мовчання Марґарет-кочамми як безмовну згоду брати платню за послуги, що їх — принаймні в уяві у Маммачі — та надавала її синові.

Як наслідок, Маммачі тішилася можливістю вважати Марґарет-кочамму лише ще одною шльондрою, дгобі Аніян тішився щоденним прибутком, і тільки сама Марґарет-кочамма, звичайно, ні сном ні духом ні про що не підозрювала.

З жердини над колодязем подала голос, стріпнувши ржаво-червоними крилами, нечупарна з вигляду шпорцева зозуля.

Ворона вкрала шматок мила, який взявся бульбашками просто у неї в дзьобі.

У темній, закіптявілій кухні Кочу-Марія стояла навшпиньках і глазурувала високий, двоповерховий торт («Ласкаво просимо додому, наша Софі-моль»). Хоч жінки-християнки сирійського віросповідання в ті часи ходили вже здебільшого в сарі, Кочу-Марія далі вдягала білу, без жодної плямки блузку-чатту на піврукава і з гострим вирізом та біле мунду, зібране ззаду у щось схоже на фалдисте віяло. Велика частина цього віяла ховалася, щоправда, під безглуздо недоречним синьо-білим картатим фартухом, який їй доводилося за наполяганням Маммачі носити в домі на манір покоївки. Кочу-Марія мала короткі, товсті передпліччя, подібні на сосиски пальці і широкий м’ясистий ніс із розширеними внизу ніздрями. Від носа до підборіддя опускалися обабіч дві глибокі складки, які відділяли цю частину обличчя від решти і перетворювали на таку собі окремішню мордочку. Голова в неї була непропорційно велика. Вона нагадувала зародок, який накивав п’ятами з якоїсь біологічної лабораторії, де зберігався у слоїку з формаліном, а з роками тільки розтовстів і трохи позбувся зморщок.

Вологі банкноти Кочу-Марія тримала в ліфчику, яким туго стягувала свої не надто християнські груди, намагаючись зробити їх якомога пласкішими. У вухах мала масивні золоті сережки кунукку. Мочки порозтягувалися й обважнілими петлями бовталися навколо шиї, а сережки обсіли їх довкіл, ніби веселі діти — каруселю. Права мочка колись таки порвалася, і її зашив тоді доктор Верґезе Верґезе. Проте Кочу-Марія далі носила свої кунукку, бо якби зняла їх, то звідки було б людям знати, що, попри скромну роботу кухарки (сімдесят п’ять рупій на місяць), вона — справжня сирійська християнка, вірна церкви святого апостола Томи? Не з пелаянів, пулаянів чи параванів, а з доторканних, християнка з вищих каст (куди християнство просочилося, мов чай з пакетика у воду). Ні, краще вже зшити зайвий раз порвані мочки.

Тоді Кочу-Марія ще не спізналася з телевізійною наркоманкою, яка дрімала в ній усередині. З палкою шанувальницею Галка Гоґана. На той час вона ще й телевізора в очі не бачила, то й зроду не повірила б у існування чогось такого, як телебачення. А якби хтось став переконувати її, що воно, телебачення, справді існує, подумала б, що з неї просто знущаються. До всіляких побрехеньок про те, що діється у світі, Кочу-Марія взагалі ставилася з осторогою. Найчастіше вважала, що це так навмисне пробують зробити з неї посміховище — через її неосвіченість, а раніше й легковірність. Послідовно поборюючи свою недосконалу природу, Кочу-Марія тепер уже зовсім мало кому вірила на слово. Коли за кілька місяців перед тим, у липні, Рахель розповіла їй, що американський астронавт на ім’я Ніл Армстронґ ходив по місяці, вона лише саркастично розсміялася, а тоді сказала, що малаяльський акробат на ім’я О. Мутачен ходив перекидом по сонці. З олівцями в носі. Вона була готова визнати, що американці, хай уже, існують, хоч зроду-віку не бачила жодного на власні очі. Ба навіть припускала, що хтось і справді може відгукуватися на таке геть безглузде ім’я як Ніл Армстронґ. Але ходити по місяці? Ні, дзуськи. Не переконали її і розмиті сірі світлини, надруковані в газеті «Малаяла Манорама», яку вона не могла прочитати.

Вона була певна, що Естине «Et tu, Кочу-Маріє» — то груба англійська лайка. На її думку, це означало щось схоже на «Кочу-Марія — чорномаза мавпа». Тож вона затамувала образу і лише чекала слушної нагоди, щоб на нього поскаржитися.

Закінчивши глазурувати височенний торт, Кочу-Марія закинула голову і витиснула рештки поливи собі на язик. Безконечні колечка шоколадної зубної пасти — на рожевий язик Кочу-Марії. Коли Маммачі покликала її з веранди («Кочу-Маріє! Я чую машину!»), відповісти вона не могла, бо мала повний рот поливи. Проковтнувши, провела язиком по зубах, а тоді піднесла його до піднебіння і кілька разів прицмокнула, ніби з'їла щось кисле.

Далекий блакитний шум авто (повз автобусну зупинку, повз школу, повз жовту церкву й угору вибоїстою червонястою дорогою поміж каучуковими деревами) відгукнувся приглушеним гомоном і в тьмяних, закіптюжених приміщеннях «Райських маринадів».

Маринування (а разом з ним і вичавлювання, нарізання, кип’ятіння, помішування, розтирання, соління, сушіння, зважування та закупорювання) нараз припинилося.

— Чако-саар ванну[39], — розійшовся шепіт, а з ним і новина. Перестали стукати ножі. На велетенських сталевих деках залишилися недокраяними овочі. Самотні гіркі гарбузи, розполовинені ананаси. З пальців поскидали кольорові напальки з гуми (барвисті, схожі на веселі товстошкірі презервативи). Промариновані руки вимили і повитирали до яскраво-синіх фартухів. Неслухняні пасма волосся запроторили назад під білі хустки. Мунду, які попідтикали були під фартухи, розправили. Хряснули, самі по собі зачиняючись на пружинах, сітчасті фабричні двері.

Й обіч під’їзної доріжки, в затінку тамариндового дерева біля старого колодязя, вишикувалося у зеленавій спеці мовчазне військо у синіх фартухах.

Через ті сині фартухи і білі хустки скидалося воно на купку ошатних синьо-білих прапорів.

Ачу, Джозе, Яко, Аніян, Елаян, Куттан, Віджаян, Вава, Джой, Суматі, Аммал, Аннамма, Канакамма, Лата, Сушіла, Віджаямма, Джоллікутті, Моллікутті, Люсікутті, Біна-моль (дівчата з автобусними іменами). Перше, поки що ледь чутне ремство, приховане під товстим шаром лояльності.

Блакитний «плімут» завернув у ворота і прошурхотів гравійною доріжкою, чавлячи дрібні мушельки і розсуваючи червоно-жовті камінці. З машини висипали діти.

Підупалі фонтанчики. Розрівняні зачоси.

Зім’яті жовті штанці-кльош і улюблена модна торбинка. Самі не свої через зміну часових поясів, а тому ледь притомні.

За ними з’явилися й дорослі. Від довгого сидіння щиколотки у них понабрякали, та й рухалися вони повільно і трохи незграбно.

— Ви вже тут? — запитала Маммачі, повернувшись своїми розкосими темними окулярами до нових звуків: брязкали двері авто, пасажири виходили. Вона опустила скрипку.

— Маммачі! — гукнула до своєї вродливої сліпої бабусі Рахель. — Есту знудило! Просто посеред «Звуків музики»! А ще…

Амму м’яко торкнула доньку за плече. «Тс-с-с…» — означав той доторк. Рахель озирнулася і побачила, що опинилася у центрі П’єси. П’єси, де їй відведено роль зовсім маленьку.

Вона була лише тлом. Можливо, квіткою. Або деревом.

Обличчям з натовпу. Місцевим населенням.

Ніхто з Рахеллю не привітався. Навіть синє військо у зеленавій спеці.

— Де вона? — запитала Маммачі у звуків авто. — Де моя Софі-моль? Підійди, нехай я на тебе подивлюся.

Маммачі говорила, а мелодія чекання, що досі висіла над нею, ніби мерехтливий балдахін над храмовим слоном, почала осипатися і м’яко опадати навколо майже невагомим пилом.

Чако у своєму костюмі («Що ж це трапилося з нашим борцем за щастя народних мас?») і вгодованій краватці тріумфально провів Марґарет-кочамму і Софі-моль догори дев’ятьма червоними східцями, наче то були призи, які він щойно виграв у тенісному турнірі.

Говорили знову про несуттєві дрібниці. Все велике тим часом чаїлося невимовлене всередині.

— Вітаю, Маммачі, — сказала Марґарет-кочамма своїм голосом доброї вчительки (яка все ж іноді лупить). — Дякую, що запросили нас до себе. Нам дуже треба було змінити обстановку.

Маммачі вловила повів недорогих парфумів, підкислений по краях потом аеропортів і тривалих перельотів (сама вона зберігала у сейфі флакончик духів «Діор» у фірмовій зеленій торбинці з м’якої шкіри).

Марґарет-кочамма взяла Маммачі за руку. Пальці були м’які, персні з рубінами — тверді.

— Вітаю, Марґарет, — мовила Маммачі (не грубо і не ввічливо) з-поза своїх темних окулярів. — Ласкаво просимо до Аєменема. Шкода лише, що я вас не бачу. Я майже сліпа… ви ж, звісно, знаєте.

Говорила вона неквапливо й розмірено.

— Ой, та нічого страшного, — сказала Марґарет-кочамма. — Все одно вигляд у мене жахливий.

І вона невпевнено засміялася, бо не знала, чи добре відповіла.

— Неправда, — озвався Чако й обернувся до Маммачі з гордою усмішкою на устах, якої та не могла бачити. — Вона така ж мила, як завжди.

— Мені дуже прикро через… Джо, — вела далі Маммачі. По голосу, втім, важко було сказати, що їй аж так уже прикро. Хіба що трішки.

На кілька секунд запала тиша у пам’ять про Джо.

— То де моя Софі-моль? — знову запитала Маммачі. — Підійди, нехай бабуся подивиться на тебе.

Софі-моль підвели ближче. Маммачі підняла окуляри собі на волосся, і вони розкосими котячими очима втупилися у плісняву буйволячу голову. «Е ні, аж ніяк», — відповів пліснявий старий буйвол. Старобуйволячою мовою.

Навіть після пересадки рогівки Маммачі розрізняла лише світло і тінь. Якщо хтось стояв у дверях, вона бачила, що хтось стоїть у дверях, а от сказати, хто це, було вже годі. Прочитати, що написано на чеку, квитанції чи банкноті, вона могла тільки піднісши папірець до очей так, що торкалася до нього віями. Тоді тримала його нерухомо і пересувала по ньому око. Котила його від слова до слова.

Місцеве населення (у своїй фейській сукенці) спостерігало, як Маммачі притягнула Софі-моль собі до самих очей, щоб на неї подивитися. Прочитати, ніби чек. Перевірити, наче банкноту. Своїм кращим оком Маммачі побачила каштанове волосся (ммм… майже біляве), вигин пухкенько-веснянкових щічок (ммм… майже рум’яних), блакитно-сіро-блакитні очі.

— Ніс Паппачі, — мовила вона, а тоді запитала Софі-моль: — Скажи мені, ти гарненька?

— Так, — відповіла Софі-моль.

— І висока?

— Висока, як на свій вік, — сказала Софі-моль.

— Дуже висока, — втрутилася Крихітка-кочамма. — Вища за Есту.

— Вона старша, — озвалася Амму.

— Все одно… — буркнула Крихітка-кочамма.

Трохи віддалік, зрізаючи ріг стежкою попід каучуковими деревами, йшов Велюта. Голий вище пояса. З мотком ізольованого електричного дроту через плече. Його синьо-чорне мунду з набивної тканини було вільно підігнуте вище колін. На спині видно було щасливий листок з дерева родимок (той, завдяки якому вчасно приходили мусони). Осінній листок уночі.

Не встиг він ще з’явитися з-за дерев і ступити на доріжку, а Рахель уже його побачила, вислизнула з П’єси і побігла назустріч.

Це помітила Амму.

І підгледіла, як поза сценою вони виконують свій вигадливий ритуал Офіційного Привітання. Велюта зробив, як його навчили, реверанс, узявшись за край свого мунду, ніби за спідницю, на манір англійської молочниці з «Королівського сніданку». Рахель вклонилася (і сказала: «Уклін»). Потім вони зчепили докупи зігнуті мізинці і потрусили руками з вельми серйозним виглядом, наче банкіри, які допіру підписали взаємовигідну угоду.

Амму бачила, як у строкатому затінку, куди крізь темно-зелене верховіття пробивалося розрізнене сонячне проміння, Велюта підхопив її доньку на руки так легко, ніби якусь надувну ляльку, наповнену самим лише повітрям. Як підкинув її у повітря і зловив. Рахелине обличчя виражало тієї миті найвищу насолоду летючо-повітряного дитинства.

Вона бачила, що м’язи на животі у Велюти напружилися і грядою випиналися під шкірою, ніби дольки на плитці шоколаду. І здивувалася, як змінилося його тіло: тихо й непомітно воно перетворилося з хлоп’ячого на чоловіче. Чітко окреслене й міцне. Тіло плавця. Тіло плавця-столяра. Блискуче, ніби виглянсуване й натерте воском поліроване дерево.

Він мав опуклі вилиці і білозубу раптову усмішку.

Саме та усмішка нагадала Амму колишнього Велюту-хлопчака. Який допомагав Вельї Паапену рахувати кокосові горіхи. Робив спеціально для неї маленькі дарунки і простягав їй на розкритій долоні, щоб вона не мусила торкатися до його руки. Човники, шкатулки, вітряні млинки. І називав її Аммукутті. Маленькою Амму. Хоч вона й була старша. Дивлячись на нього, Амму піймала себе на думці про те, як мало Велюта нагадує тепер себе у дитинстві. Усмішка — то було чи не єдине, що він прихопив з собою з юності у доросле життя.

Раптом Амму захотілося, щоб у натовпі демонстрантів Рахель і справді побачила тоді Велюту. Щоб то був його прапор і його стиснутий у гніві кулак. Щоб під ретельно підігнаною машкарою безжурності жив і дихав гнів супроти того самовдоволеного, впорядкованого світу, який викликав таку лють у неї.

Вона сподівалася, що то був таки він.

Ще її дивувало, наскільки невимушено почувається поряд з ним Рахель. З неабияким подивом Амму побачила, що у доньки, виявляється, є свій, окремішній світ, до якого вона не має жоднісінького стосунку. Тактильний світ усмішок і сміху, де їй, матері, немає місця. Амму невиразно відчувала, що в її думках криється поки що ледь помітний багряний присмак заздрості. Вона не дозволила собі замислитися про те, кому саме заздрить. Чоловікові чи своїй дитині. Чи просто їхньому світові зчеплених пальців і несподіваних усмішок.

Помережаний мінливими цятками сонячного світла чоловік, який стояв у затінку каучукових дерев з дівчинкою на руках, підвів очі й зустрівся поглядом з Амму. Століття злилися в одну ефемерну мить. Історію захопили зненацька, геть несподівано. Скинули, ніби стару зміїну шкіру. Її знаки, шрами, рани з давніх воєн і днів, коли доводилося задкувати, — все це просто відпало. Натомість залишилася аура, добре помітне мерехтіння, і побачити його було так само просто, як воду в ріці чи сонце в небі, а відчути — не важче за спеку літньої днини чи посмик рибини на туго натягнутій волосіні. Те мерехтіння було таке очевидне, що ніхто його й не помітив.

Тієї короткої миті Велюта, підвівши погляд, побачив те, чого не бачив раніше. Те, що досі не потрапляло у його поле зору, обмежене шорами Історії.

Щось дуже просте.

Наприклад, він побачив, що Рахелина мати — жінка.

Що від усмішки у неї на щоках з’являються глибокі ямочки і не зникають ще довго після того, як усмішка йде з очей. Побачив, що її смуглі руки округлі й міцні і мають досконалу форму. Що її плечі лисніють, а от погляд завжди ніби деінде. Побачив, що тепер, підносячи їй свої дарунки, він уже не муситиме подавати їх на розкритій долоні, щоб їй не треба було до нього торкатися. Свої човники і шкатулки. Свої вітряні млинки. А ще побачив, що дарунки має не тільки він. Що й у неї є дарунки для нього.

Розуміння всього цього ввійшло у Велюту м’яко і глибоко, наче гостре лезо ножа. Холодне і гаряче водночас. Тривало це заледве якусь секунду.

Амму побачила, що він побачив. І відвела очі. Він зробив те саме. Демони Історії повернулися, щоб знову підбити їх під свою руку. Щоб знов одягнути їх у стару пошрамовану шкуру і потягнути назад, туди, де їм місце. Туди, де Закони Любові визначають, кого слід любити. І як. І як сильно.

Амму рушила до веранди, щоб повернутися у П’єсу. Всередині її проймав дрож.

Велюта перевів погляд на амбасадорку П. Плодожерку, яку тримав на руках. І поставив її на землю. Він теж тремтів.

— Ви тільки на неї погляньте! — вигукнув він, зиркнувши на її сміховинну пінисту сукенку. — Яка краса! Виходиш заміж?

Рахель запхала руки йому під пахви і почала безжально його лоскотати. Ікілі, ікілі, ікілі! Усі-пусі-лоскотусі!

— А я тебе вчора бачила! — заявила вона.

— Де? — запитав Велюта зумисне здивованим тоном.

— От брехун, — сказала Рахель. — Брехун і прикидько. Я ж тебе бачила! Ти був комуністом, мав сорочку і прапор. А ще ти подивився на мене і відвернувся!

— Аййо каштам![40] — обурився Велюта. — Хіба я б таке зробив? От сама скажи, хіба Велюта коли-небудь таке зробив би? То, напевно, був мій утрачений брат-близнюк.

— Який ще утрачений брат-близнюк?

— Та дурненький Урумбан… який у Кочині живе.

— Який такий Урумбан? — запитала Рахель, але тут побачила, що Велюта весело їй підморгує. — Брехун! Нема в тебе ніякого брата-близнюка! Ніякий то був не Урумбан! То був ти!

Велюта засміявся. Коли він сміявся, то таки сміявся.

— Не я, — знову заперечив він. — Я хворий був, у ліжку.

— А сам усміхаєшся! — підловила його Рахель. — Значить, то був таки ти. Це все твоя усмішка.

— Це тільки по-англійськи так, — пояснив Велюта. — Мій учитель завжди казав: малаяльською, якщо ти усміхаєшся, значить, то був не ти.

Щоб це перетравити, Рахелі треба було десь секунду. А тоді вона знову накинулася на нього: ікілі, ікілі, ікілі!

Все ще сміючись, Велюта подивився у бік П’єси, щоб побачити Софі.

— А де ж наша Софі-моль? Зажди, нехай хоч гляну на неї. Ви ж її не забули, привезли, чи десь лишили?

— Не дивися туди, — наполегливо попросила Рахель.

Вона стала на цементний парапет, який відгороджував каучукові дерева від доріжки, і долонями затулила Велюті очі.

— Чому? — запитав Велюта.

— Тому, — відказала Рахель. — Бо я не хочу.

— Де Еста-мон? — поцікавився Велюта в амбасадорки (замаскованої під Пожерку-Плодожерку, замасковану під аеропортну фею), яка вже сиділа у нього на спині, обхопивши ногами за стан, а спітнілими долоньками й далі затуляла йому очі. — Я його не бачив.

— А ми його в Кочині продали, — безтурботно повідомила Рахель. — Обміняли на мішок рису. І ліхтарик.

Жорсткі мереживні квіти з її штивної сукенки втиснулися Велюті у спину.

Тепер на тій чорній спині разом цвіли мереживні квіти і ріс щасливий листок.

Та коли Рахель сама почала шукати у П’єсі Есту, то побачила, що його там і справді немає.

У П’єсі тим часом на сцені з’явився високий торт, за яким зовсім сховалася низенька Кочу-Марія.

— Ось і торт, — оголосила вона трохи гучніше, ніж треба, звертаючись до Маммачі.

Кочу-Марія завжди говорила до Маммачі трохи гучніше, ніж треба, бо припускала, що поганий зір автоматично погіршує і всі інші чуття.

— Кандо, Кочу-Маріє? — спитала Маммачі. — Бачиш нашу Софі-моль?

— Канду, кочаммо! — гучно-прегучно вигукнула Кочу-Марія. — Бачу.

Вона усміхнулася до Софі, широко-прешироко. Була якраз її зросту. Попри всі зусилля, нижча, ніж годиться бути сирійській християнці.

— Білошкіра, в маму, — сказала Кочу-Марія.

— Ніс у неї від Паппачі, — нагадала Маммачі.

— Ну, тут уже не мені судити, але красунька вона ще та! — заявила Кочу-Марія. — Сундарікутті[41]. Мале янголятко.

Малі янголята — барви піску на пляжі і носять штанці-кльош.

Малі чортенята — брудно-коричневого кольору, вдягаються в сукенки аеропортних фей, а на чолі у них горбики, з яких можуть вирости роги. На голові вони мають фонтанчики, перетягнуті «токійською любов’ю». А в голові — уміння читати задом наперед.

Якщо завдати собі клопоту і подивитися їм у вічі, то можна побачити там сатану.

Кочу-Марія взяла обидві руки Софі у свої, долонями догори, піднесла їх собі до лиця і глибоко вдихнула.

— Що це вона робить? — запитала Софі, коли її ніжні лондонські рученята цілком зникли в мозолистих аєменемських руках. — Хто це така і навіщо вона нюхає мої руки?

— Це кухарка, — пояснив Чако. — Так, на свій манір, вона тебе цілує.

— Цілує? — перепитала Софі-моль — недовірливо, але водночас зацікавлено.

— Як дивовижно! — вигукнула Марґарет-кочамма. — Справді, ніби нюхає! А чоловіки й жінки теж так роблять?

Вона мала на думці не зовсім те, що сказала, і почервоніла. Збентежена діра в Усесвіті з обрисами вчительки.

— О, постійно! — мовила Амму, не впівголоса, саркастичною ремаркою, як їй хотілося, а трохи гучніше. — Ми дітей так робимо.

Чако її не ляснув.

Тож і вона не дала йому здачі.

Проте атмосфера очікування наповнилася злістю.

— Амму, гадаю, тобі треба вибачитися перед моєю дружиною, — озвався Чако тоном захисника, а чи й власника (сподіваючись, що Марґарет-кочамма не скаже: «Колишньою дружиною, Чако!» — і не махне на нього трояндою).

— Ні-ні! — сказала натомість Марґарет-кочамма. — Я сама винна! Я не хотіла, щоб це так прозвучало… маю на увазі, я тільки подумала, що для нас це ж справді така дивовижна річ…

— Те запитання було абсолютно виправдане, — не погодився Чако. — І я гадаю, Амму повинна вибачитися.

— Скажи, а обов’язково корчити тут з себе плем’я кретинів з якоїсь глушини? — запитала Амму.

— О Боже! — закусила губу Марґарет-кочамма.

У просякнутому злістю супокої П’єси (синє військо у зеленавій спеці далі мовчки спостерігало) Амму повернулася до «плімута», взяла валізу, хряснула дверцятами і, лисніючи плечима, пішла в дім, до своєї кімнати. Залишивши всіх лише дивуватися, де ж це вона набралася такого нахабства.

І, правду кажучи, дивуватися тут було чому.

Адже не те виховання Амму отримала, не ті книжки читала і не з тими людьми зналася, щоб снувати тепер такі-от думки.

Така вже була у неї вдача.

В дитинстві вона дуже скоро втратила інтерес до казок про тата-ведмедя і маму-ведмедицю, які їй давали читати. У її версії казки тато-ведмідь лупцював маму-ведмедицю латунною вазою. Мама-ведмедиця терпіла побої з мовчазною покорою. Роками Амму спостерігала, як плете свою гидотну павутину її батько. З гостями він був просто втіленням чемності й люб’язності, а якщо то були ще й білі, то вже мало перед ними не стелився. Він жертвував гроші сиротинцям і лепрозоріям. Докладав неабияких зусиль, щоб зажити слави вишуканого, щедрого, доброчесного чоловіка. Наодинці ж із дружиною та дітьми перетворювався на страхітливого й підозріливого дебошира, хитрого і підступного. Бив їх і принижував, а вони потім страждали ще й від заздрості друзів і знайомих, адже їм, що не кажіть, пощастило: мають такого чудового чоловіка і батька!

Холодними зимовими вечорами в Делі Амму не раз доводилося ховатися (щоб не побачив, бува, хтось з порядних родин) в кущах лавсонії, які живоплотом росли навколо їхнього будинку, бо Паппачі прийшов з роботи у кепському гуморі, побив їх з Маммачі і вигнав надвір.

Одного такого вечора Амму, якій тоді було дев’ять, сиділа з матір’ю в кущах, дивилася на освітлені вікна і стежила за охайною постаттю Паппачі, який никав туди-сюди кімнатами. Не вдовольнившись побиттям дружини і доньки (Чако був у школі), він зривав штори і копав меблі, а тоді розбив настільну лампу. Через годину після того, як світло в домі погасло, Амму, незважаючи на благання переляканої Маммачі, прокралася через вентиляційний отвір всередину, щоб порятувати новенькі гумові чобітки, які дуже любила. Вона поклала їх у паперову торбинку і вже пробралася назад у вітальню, коли нараз спалахнуло світло.

Виявляється, Паппачі весь той час сидів у своєму кріслі-гойдалці з червоного дерева і тихо гойдався собі у темряві. Піймавши її, він не обмовився й словом, а просто відшмагав своїм хлистом з держаком зі слонової кості (тим самим, який лежав у нього поперек колін на тій студійній світлині з Відня). Амму не плакала. Вирішивши, що досить, батько загадав їй принести з шухляди, де Маммачі тримала всіляке причандалля для шиття, фестонні ножиці. Амму стояла і дивилася, а імперський ентомолог тим часом чикрижив маминими ножицями її улюблені чобітки. Одна по одній падали на підлогу смужки чорної гуми. Ножиці знай клацали і клацали, як то у них заведено. На перекривлене від переляку материне обличчя, що бовваніло за вікном, Амму не звертала уваги. На те, щоб повністю покремсати милі її серцю чобітки, пішло десять хвилин. Коли на підлогу впала остання гумова стяжка, батько глянув на неї своїми байдужими бляклими очима і сів назад у крісло. Він гойдався, гойдався і гойдався, а навколо звивалося море покручених гумових змій.

Підрісши, Амму навчилася жити поряд із цією свідомою, здатною на холодний розрахунок жорстокістю. З часом у неї виробилася надзвичайна чутливість до несправедливості, а ще з’явилася схильність до впертості, іноді геть нерозсудливої; таке буває з Малими, яких увесь час, ціле життя мучать Великі. Тепер вона й пальцем не кивнула б, щоб уникнути сварки або зіткнення. Ба навіть, можна сказати, сама їх шукала, а чи й ними тішилася, хтозна.

— Вона пішла? — запитала Маммачі в тиші, що клубочилася навколо.

— Пішла, — голосно відказала Кочу-Марія.

— В Індії можна казати «кретин»? — поцікавилася Софі-моль.

— Хто сказав «кретин»? — спитав Чако.

— Вона сказала, — відповіла Софі-моль. — Тітка Амму. Ви що, не чули? «Плем’я кретинів з якоїсь глушини».

— Розріж торт і дай кожному по шматку, — попросила Маммачі.

— Бо в Англії не можна, — сказала Софі-моль до Чако.

— Що не можна? — перепитав той.

— Казати «ка-ер-е-те-и-ен», — пояснила вона.

Маммачі невидюще втупила очі в осяяний сонцем пополудень.

— Всі тут? — запитала вона.

— Увер, кочаммо, — відгукнулася з зеленавої спеки синя армія. — Ми всі тут.

Поза межами П’єси Рахель мовила Велюті:

— А ми не тут, правда? Ми ж навіть не граємо.

— Авжеж, — відповів Велюта. — Ми навіть не граємо. От що мені справді цікаво було б знати, то це де наш Естапаппічачен-Куттаппен-Пітер-мон?

Саме з цих слів і почався під каучуковими деревами запальний, аж дух перехоплювало, танок на манір Румпельштільцхена[42].

Естапаппічачен-Куттаппен-Пітер-мон, агов!

Куди ж це ти, куди ж це ти, куди ж це ти пішов?!

Потім на зміну Румпельштільцхену прийшов Багряний Первоцвіт[43]:

Французи за ним повсюди ганяють,

Як вітра у полі широкім шукають.

Ти, може, у пеклі? А може, в раю?

Гукають вже Есту в усьому краю.

Кочу-Марія відрізала шматок торта для Маммачі на пробу.

— По шматку кожному, — підтвердила та, легко торкнувшись того шматка рубіноперсневими пальцями, щоб перевірити, чи він, бува, не завеликий.

Кочу-Марія так-сяк розпиляла решту торта; робила це зі скрипом-рипом, роззявивши рота і важко дихаючи, наче не торт різала, а ціле смажене ягня. Нарізані шматки складала на велику срібну тацю. Маммачі ж тим часом заграла на скрипці вітальну мелодію («Ласкаво просимо додому, наша Софі-моль»). Таку нудотну, шоколадну. Тягуче-солодку і топлено-коричневу. Шоколадні хвилі, що набігають на шоколадний берег.

Посеред мелодії над тими шоколадними звуками піднісся голос Чако (той, що для читання вголос).

— Мамо! — сказав він. — Досить. Досить уже цієї скрипки!

Маммачі перестала грати і повернулася до нього; смичок завис у повітрі.

— Досить? Думаєш, уже досить, Чако?

— Цілком, — мовив той.

— Ну, як досить, то досить, — пробурмотіла сама до себе Маммачі. — То я, мабуть, на цьому й закінчу, — наче це щойно спало їй на думку.

Вона поклала скрипку до чорного футляра відповідної форми. Той футляр закрився, ніби валіза. У ньому закрилася й музика.

Клац. І клац.

Маммачі знову наділа свої темні окуляри. Сховалася за цупкими шторами від спекотного дня.

З дому визирнула Амму й гукнула Рахелі:

— Рахеле, тобі вже час на пообідній сон! Їж свій торт і приходь, я тебе чекаю.

Рахелине серце впало. Пообідній сон. Вона його просто ненавиділа.

Амму знову зникла в дверях.

Велюта поставив Рахель на землю, і вона пригнічено стояла тепер обіч доріжки, на краю П’єси, а на обрії темною хмарою бовванів огидний пообідній сон.

— І, будь ласкава, припини отак запанібрата поводитися з цим чоловіком! — сказала Крихітка-кочамма.

— Запанібрата? — перепитала Маммачі. — Чако, про кого це? Хто там запанібрата?

— Рахель, — пояснила Крихітка-кочамма.

— Запанібрата до кого?

— Не до кого, а з ким, — виправив матір Чако.

— Гаразд-гаразд, то з ким вона запанібрата? — допитувалася Маммачі.

— З Велютою, твоїм улюбленцем, з ким же ще, — буркнула Крихітка-кочамма і повернулася до Чако: — Запитай його, де він був учора. Бери бика за роги.

— Не тепер, — відмахнувся Чако.

— Що таке «запанібрата»? — запитала Софі-моль у Марґарет-кочамми, але та промовчала.

— З Велютою? Велюто, ти тут? — звернулася до пополудня Маммачі.

— Увер, кочаммо, — Велюта ступив з-під дерев у П’єсу.

— З’ясував, у чому там річ? — спитала Маммачі.

— Шайба нижнього клапана, — відповів Велюта. — Я її поміняв. Уже все працює.

— То вмикай, — сказала Маммачі. — Бак порожній.

— Цей чоловік стане ще для нас Немезидою, — мовила Крихітка-кочамма. Не тому, що була ясновидицею і раптом побачила пророче видіння. Лише для того, щоб стягнути клопіт на його голову. Ніхто не звернув на неї жодної уваги, і вона похмуро докинула: — Згадаєте ще мої слова.

— Ну, бачила її? — спитала Кочу-Марія, коли підійшла до Рахелі з тортом на таці. На думці мала Софі-моль. — От виросте і стане нашою кочаммою, а тоді підніме нам платню і подарує нейлонові сарі на Онам[44].

Кочу-Марія колекціонувала сарі, хоч зроду їх не носила і начебто й наміру такого не мала.

— То й що? — відповіла Рахель. — Я тоді переїду вже до Африки.

— До Африки? — пирхнула Кочу-Марія. — Таж там аж кишать бридкі чорномазі та москіти.

— Сама ти бридка, — сказала Рахель і додала (по-англійськи): — Тупа мавпа!

— Що ти там базікаєш? — погрозливо спитала Кочу-Марія. — Можеш не казати. Я знаю. Чула. Пожди у мене, все розповім Маммачі, от побачиш!

Рахель рушила навпростець до старого колодязя, де завжди можна було знайти мурах і з ними розправитися. Червоних мурах, які на людський манір псують повітря, коли їх чавити. Кочу-Марія з тацею попленталася за нею.

— Не хочу я того дурнуватого торта, — відмахнулася Рахель.

— Кушумбі[45], — процідила Кочу-Марія. — Хто заздрить, той іде прямісінько до пекла.

— А хто тут заздрить?

— Не знаю, сама подумай, — сказала Кочу-Марія. Фартух з оборками, серце з жовчю.

Рахель наділа свої темні окуляри й озирнулася на П’єсу. Там усе зафарбувалося у сердиті кольори. Софі-моль стояла між Марґарет-кочаммою й Чако і мала такий вигляд, наче їй зараз надають ляпанців. Рахелі трапилася ціла колона вгодованих мурах. Вони йшли до церкви, всі в червоному. Треба було повбивати їх, доки вони туди не дійшли. Подушити і почавити каменем. Смердючим мурахам у церкві робити нічого.

Прощаючись з життям, мурахи лише легенько хрускотіли. Немов ельф гриз грінку або хрумке печиво.

Мурашина церква буде порожня, і мурашиний єпископ марно чекатиме у своєму кумедному мурашино-єпископському облаченні, помахуючи срібним кадилом з ладаном. Ніхто до нього не прийде.

Прочекавши, за мурашиними мірками, достатньо довго, він кумедно, на мурашино-єпископський лад, нахмурить чоло і скрушно похитає головою. Окине поглядом яскраві мурашині вітражі, а коли відведе від них очі, то замкне церкву величезним ключем, і там стане темно. Потому піде собі додому, до своєї дружини (якщо тільки вона вціліла), і вони влаштують собі мурашиний пообідній сон.

Софі-моль, у своєму капелюшку і штанцях-кльош, люблена від самого початку, вийшла з П’єси подивитися, що робить за колодязем Рахель. Але П’єса рушила слідом. Йшла з нею і з нею зупинялася. Її супроводжували ласкаві усмішки. Кочу-Марія прибрала тацю з тортом, щоб не заважала зачарованій усмішці навскіс котитися до Софі, коли та присіла навпочіпки у приколодязній твані (широкі жовті холоші намокли і забруднилися).

Софі-моль обстежила смердюче бойовисько з гідною медика незворушністю. Кам’яне мурування було всіяне червоними трупами; кілька ніжок ще слабко ворушилися.

Кочу-Марія дивилася крихтами від свого торта.

Ласкаві усмішки дивилися ласкаво.

Дівчатка бавляться.

Такі милі.

Одна кольору піску на пляжі.

Одна коричнева.

Одну люблять.

Одну люблять трохи менше.

— Залишімо одну живою, щоб їй було самотньо, — запропонувала Софі-моль.

Рахель не послухала і повбивала всіх. А тоді у своїй пінистій сукенці для аеропорту, у панталончиках (не зовсім уже, правда, новеньких) в тон і в темних окулярах не в тон просто втекла. Зникла в зеленавій спеці.

Ласкаві усмішки й далі тримали під прицілом Софі-моль. Подумали, можливо, що милі двоюрідні сестрички бавляться собі у хованки, як то частенько у милих двоюрідних сестричок буває.

9

Пані Піллай, пані Еапен, пані Раджаґопалан

Зелень того дня сочилася з дерев. Темне пальмове листя на тлі мусонного неба виверталося навскіс із верхівок спадистими гребенями. Поміж загнутими, чіпкими зубцями пробивалося донизу помаранчеве сонце.

Крізь сутінь притьмом шурхнула зграйка фруктових кажанів.

У занедбаному декоративному саду Рахель під пильними поглядами лінькуватих гномів і покинутого напризволяще херувима присіла навпочіпки біля застояного ставка і спостерігала, як стрибають з одного позеленілого каменя на інший жаби. Прекрасно-потворні жаби.

Слизькі. Бородавчасті. Скрекотливі.

В них знемагають безталанні неціловані принци. Пожива для змій, які причаїлися у високій червневій траві. Шерех. Стрімкий кидок. І нíкому вже стрибати з одного позеленілого каменя на інший. Нíкому мріяти про поцілунок.

З часу її приїзду то був перший вечір, коли не дощило.

«Якби я була у Вашингтоні, — думала Рахель, — то якраз десь тепер їхала б на роботу. Автобус. Вуличні ліхтарі. Бензинові вихлопи. Плями від людського подиху на куленепробивному склі моєї кабінки. Дзенькіт монет, які штовхають по металевому лотку до мене. Запах грошей на моїх пальцях. Пунктуальний п'янюга з тверезими очима, який приходить рівно о десятій: „Гей, ти, чорна сучко! Ану, відсмокчи!“».

У неї було сімсот доларів. І золотий браслет зі зміїними голівками. Але Крихітка-кочамма вже поцікавилася, на скільки вона планує залишитися. І що планує робити з Естою.

Жодних планів у неї не було.

Жодних планів.

Так уже склався статусько.

Рахель озирнулася назад, туди, де бовваніла в Усесвіті гостроконечна діра з обрисами дому, й уявила, що живе у сріблястій тарілці, яку встановила на даху Крихітка-кочамма. На вигляд та тарілка була така велика, що там, напевне, й справді можна жити. Принаймні вона точно більша за багато людських осель. Більша, наприклад, за тісну комірчину Кочу-Марії.

Якби вони з Естою спали там, згорнувшись разом, ніби два ембріони у неглибокій сталевій утробі, то що тоді, цікаво, робили б Галк Гоґан і Бам Бам Біґелоу? Куди б вони подалися, якби тарілка була зайнята? Прослизнули б у життя і телевізор Крихітки-кочамми через комин? Приземлилися б із криком «Гей-я-а-а!» на стару пічку, в усій красі своїх м’язів і всипаного блискітками вбрання? А «кістлявий люд» — біженці та жертви голоду — проліз би крізь щілини у дверях? Геноцид — поміж черепицею на даху?

Небо аж загусло від телебачення. Надівши спеціальні окуляри, можна було б побачити, як поміж кажанами і птахами, що вертаються до гнізд, мчать вони всі: білявки, війни, голод, футбол, кулінарні шоу, державні перевороти, штивні від лаку для волосся зачіски. Нагрудні прикраси від провідних дизайнерів. Опускаються на Аєменем, наче парашутисти, утворюючи у небі всілякі складні рухомі фігури.

Колеса. Вітряні млини. Квіти, які то розпускають, то стуляють пелюстки.

Гей-я-а-а!

Рахель знову задивилася на жаб.

Вони були товсті. Жовті. З одного позеленілого каменя — на інший. Вона легко торкнулася до однієї рукою. Та підняла повіки. Кумедно самовпевнена.

Миготлива перетинка. Їй пригадалося, як одного разу вони з Естою цілий день повторювали ці слова. Вони з Естою і Софі-моль.

Миготлива

иготлива

готлива

отлива

тлива

лива

ива

ва

У той день вони, всі троє, повдягалися в сарі (старі, роздерті навпіл); головним костюмером був Еста. Він заплів Софі-моль кіски. Розправив як слід паллу[46] — спочатку Рахелі, потім собі. На чолі у них були червоні бінді[47]. Намагаючись змити поцуплену в Амму сурму, вони тільки порозмазували її навколо очей і скидалися тепер на трьох єнотів, які пробують вдавати з себе індуських пань. То було десь через тиждень після приїзду Софі-моль. І за тиждень до її смерті. До того часу вона під невсипущим оком близнюків твердо трималася своєї лінії і розбила всі їхні сподівання.

Отже, Софі-моль:

а) поставила Чако до відома, що хоч він їй і справжній батько, але любить вона його менше за Джо (завдяки цьому він залишався вільним для ролі підставного батька певної пари спраглих любові двояйцевих осіб, хоч самого його ця роль не надто вабила);

б) відмовилася від пропозиції Маммачі замінити Есту з Рахеллю на привілейованій посаді заплітальниці нічної кіски і рахувальниці родимок;

в) найважливіше: проникливо вловила панівний настрій і не просто відхилила, а цілковито й остаточно — і до того ж украй грубо — відкинула всі загравання і дрібні спокуси від Крихітки-кочамми.

Наче цього не досить, вона ще й виявилася звичайною людиною. Повернувшись якось додому після нелегальної вилазки до ріки (вдвох, без Софі-моль), близнюки застали її в саду, у найвищому місці «трав'яного завитка» Крихітки-кочамми, всю у сльозах: просто їй було самотньо, сказала вона. Наступного дня вони взяли її з собою до Велюти.

До нього вони подалися в сарі, незграбно шкандибаючи червонястою грязюкою і високою травою (миготлива готлива отлива тлива лива ива ва), і назвалися пані Піллай, пані Еапен і пані Раджаґолапан. Велюта відрекомендувався сам і відрекомендував свого паралізованого брата Куттаппена (хоч той саме міцно спав). Привітав він їх вельми люб’язно. Величав усіх трьох кочаммами і частував свіжим кокосовим молоком. Розмовляв з ними про погоду. Про ріку. Про те, що кокосові пальми, на його думку, з року в рік стають дедалі нижчими. Як і аєменемські пані. Познайомив їх зі своєю непривітною куркою. Показав свої столярські інструменти і вирізав кожному по маленькій дерев’яній ложці.

Тільки тепер, через багато років, Рахель зуміла вже з погляду дорослої жінки оцінити, як гарно повівся тоді з ними Велюта. Зрілий чоловік розважає трьох єнотів, приймаючи їх у себе як справжніх дам. Інстинктивно долучається до їхньої змови, до їхньої вигадки, дбаючи про те, щоб не розвіяти її дорослою недбалістю. Або дорослими почуттями.

Бо ж зовсім не важко зруйнувати історію. Розірвати ланцюжок думки. Знищити фрагмент мрії, яку носять з собою так обережно, ніби вона з порцеляни.

Дати всьому цьому шанс на буття, берегти повсюди, як робив Велюта, — набагато важче.

За три дні до Жаху Велюта дозволив їм нафарбувати йому нігті червоним лаком «Кутекс», який чомусь не припав до смаку Амму. У такому вигляді він і опинився віч-на-віч з Історією, коли та навідалася до них тоді на задній веранді. Доторканні поліціянти дивилися на його руки і сміялися.

— То ти з тих, голубих? — запитав один.

Інший підняв черевик з багатоніжкою, що забилася в борозну на підошві. Була насиченого ржаво-червоного кольору. З силою-силенною ніжок.

З херувимового плеча зісковзнула остання смужка світла. Сад поглинув морок. Цілком. Наче пітон. У домі запалили світло.

Рахелі видно було Есту, який сидів на акуратно застеленому ліжку у своїй кімнаті. Крізь заґратоване вікно він дивився в ніч. Її не бачив, адже вона сиділа надворі, у темряві, і дивилася на світло.

Пара акторів, які потрапили у пастку в незрозумілій п’єсі без жодного натяку на сюжет чи зміст. Сяк-так вони дибають своєю роллю, колихаючи на руках чужу печаль. Горюючи чужим горем.

І не можуть чомусь перейти в іншу п’єсу. Або за помірну плату записатися на прийом до якогось екзорциста, фахівця з заклинання духів, з вигадливим титулом, щоб він посадив їх перед собою і на один з багатьох своїх ладів сказав: «Ви не грішники. Згрішили проти вас. Ви були тільки дітьми і ні на що не могли впливати. Ви — жертви, а не злочинці».

Якби вони могли здійснити такий перехід, це допомогло б. Якби тільки їм пощастило бодай тимчасово переодягнутися у трагічне вбрання жертовності. Тоді вони, можливо, підібрали б собі маски і пройнялися б гнівом через усе, що трапилося. Або постаралися б знайти собі якусь іншу одежу. А згодом, гляди, й зуміли б позбутися спогадів, які невідступно їх переслідували.

Та гнів був їм недосяжний, і не існувало такої маски, яку можна було б надіти на ту річ, що її кожен з них тримав, немов уявну помаранчу, у тій другій, липкій руці. Покласти її було нікуди. Віддати комусь теж не випадало, бо ж вона їм не належала. Залишалося тільки її тримати. Обережно й вічно.

Естаппен з Рахеллю знали, що злочинців того дня було кілька (не рахуючи їх самих). А от жертва — лиш одна. З криваво-червоними нігтями і брунатним листком на спині, завдяки якому вчасно приходили мусони.

Ця жертва залишила після себе в Усесвіті діру, через яку розтопленою смолою полилася темрява. У тій дірі зникла невдовзі і їхня мати, навіть не обернувшись, щоб помахати їм на прощання. Вони ж залишилися позаду вертітися навколо власної осі, ніби кораблі, що зірвалися з якоря. У просторі, де зовсім немає на що опертися.

Через кілька годин зійшов місяць, змусивши безпросвітного пітона відригнути те, що він був проковтнув. Навколо знову виник сад. Вернувся цілим і неушкодженим. Разом з Рахеллю, яка в ньому сиділа.

Вітер повіяв з іншого боку і приніс барабанний бій. Наче дар. Наче обіцянку оповідки. Колись давно, говорив він, жив собі та був один…

Рахель підвела голову і прислухалася.

Ясної ночі звук ченди[48] розносився навколо аєменемського храму на добрий кілометр, звіщуючи виставу катакалі.

Рахель вирушила туди. Її вабили спогади про стрімкі дахи та білі стіни. Про запалені латунні лампи і темну, просякнуту оливою деревину. Вона сподівалася на зустріч зі старим слоном, якого не вбило струмом на шосе Коттаям-Кочин. І зайшла до кухні по кокосовий горіх.

Виходячи, Рахель помітила, що одну зі стулок сітчастих дверей фабрики зняли з завіс і просто сперли до одвірка. Вона відсунула її вбік і ступила всередину. Повітря було важке й аж загусло від вільготи; схоже, ще трохи — і тут зможуть плавати риби.

Підлога була слизька від мусонної плісняви. Між балками під дахом стривожено метушився маленький кажан.

Завдяки приземкуватим цементним чанам для маринування, що бовваніли у півтемряві, фабричний цех був подібний на склеп для циліндричних покійників.

Тлінні останки «Райських маринадів і варень».

Саме тут колись давно, у день приїзду Софі-моль, амбасадор Е. Пелвіс мішав у котлі багряний джем і думав дві думи. Саме тут було замариновано, запечатано і відкладено на зберігання червону, обрисами схожу на зелене манго таємницю.

Це правда. Все може змінитися за один день.

10

Ріка у човні

Поки на передній веранді ставили П’єсу під назвою «Ласкаво просимо додому, наша Софі-моль», а Кочу-Марія роздавала торт синьому війську, що отаборилося в зеленавій спеці, амбасадор Е. Пелвіс, чи то пак Багряний Первоцвіт (із зачосом, у гостроносих бежевих штиблетах) штовхнув сітчасті двері, що вели до сирого, промаринованого приміщення «Райських маринадів». Крокуючи поміж велетенськими цементними чанами для маринування, він шукав місце, де можна було б подумати. Сович Оуса, який жив на почорнілій балці біля слухового вікна (й іноді робив свій внесок у букет ароматів деяких продуктів фабрики), не зводив з нього очей.

Повз жовті лайми в розсолі, які треба час від часу проколювати (інакше на поверхні утворювалися острівці плісняви, схожі на нерівні шапинки грибів, які плавають у прозорій юшці).

Повз зелені манго, розрізані й начинені куркумою і меленим перцем чилі та зв’язані докупи мотузкою (їм можна на якийсь час дати спокій).

Повз закорковані скляні барильця з оцтом.

Повз полиці з пектином і консервантами.

Повз таці з гіркими гарбузами, з ножами і кольоровими напальками.

Повз джутові мішки з часником і дрібною цибулею.

Повз пагірки свіжого зеленого перцю горошком.

Повз купу бананових шкурок на підлозі (на обід свиням).

Повз заповнену етикетками шафку для етикеток.

Повз клей.

Повз пензлик для клею.

Повз залізну балію з мильною водою, де плавали в бульбашках порожні слоїки.

Повз лимонний сік.

І виноградний сік.

І назад.

Всередині було темно; світло потрапляло туди лише через м’яту сітку на дверях і запиленим сонячним променем (Оуса його недолюблював) через слухове вікно. Від гострого запаху оцту й асафетиди Есті аж запекло в носі, але він до цього звик, йому це навіть подобалося. Щоб подумати, він обрав собі місце між стіною і чорним залізним казаном, де поволі холонув недавно (незаконно) зварений банановий джем.

Той джем був ще гарячий, і на його в’язкій багряній поверхні тихо помирала густа рожева піна. Маленькі бананові бульбашки тонули, поринали щораз глибше, і нíкому було прийти їм на допомогу.

Продавець помаранчево-лимонної шипучки міг увійти будь-якої хвилини. Просто сісти на автобус Кочин-Коттаям і приїхати. Амму запропонує йому чаю. А може, ананасового соку. З льодом. Такого жовтого, у склянці.

Довгою залізною мішалкою Еста заходився мішати густий свіжий джем.

Піна перед смертю утворювала передсмертні пінисті фігури.

Вóрона з перебитим крилом.

Скарлючену курячу лапу.

Совича (не Оусу), якого засмоктує драговина джему. Невтішну круговерть.

І нíкому прийти на допомогу.

Мішаючи густий джем, Еста думав дві думки. Полягали ці дві думки ось у чому:

а) З ким завгодно може трапитися що завгодно.

і

б) Краще бути готовим.

Обміркувавши ці думки, Еста Самотній потішився своєю кмітливістю.

Гарячий фуксиново-червоний джем знай крутився колом, Еста ж тим часом обернувся на чаклуна-мішальника (з розкуйовдженим зачосом і нерівними зубами), а потім — на відьом з «Макбета».

Гори, вогонь. Булькочіть, банани.

Амму дозволила Есті переписати рецепт бананового джему Маммачі у свою нову книжку для рецептів, чорну з білим корінцем.

Гостро усвідомлюючи, якої честі сподобився, Еста скористався двома найкращими своїми почерками.

Банановий джем

(Естиним старим найкращим почерком)

Спілі банани почавити. Залити водою, щоб повністю їх покрила, і варити на дуже сильному вогні, аж зм'якнуть.

Витиснути сік через марлю з крупними вічками.

Зважити рівну кількість цукру і тримати на поготові.

Варити сік, доки почервоніє і випариться десь на половину.

Приготувати желатин (пектин) у пропорції 1:5.

На приклад: 4 ч. л. пектину на 20 ч. л. цукру.

Еста завжди уявляв собі, що Пектин — то наймолодший із трьох братів з молотами. Пектин, Гектин і Аведнего. В його уяві вони у дедалі густіших сутінках будували під дощем дерев’яний корабель. Ніби Ноєві сини. Поставали в нього перед очима, наче живі. Онде вони: поспішають, змагаються з часом. Стукіт молотків глухо відлунює під насупленим, передгрозовим небом. А неподалік, в джунглях, у зловісному передгрозовому світлі вишикувалися парами тварини:

Вона-він.

Вона-він.

Вона-він.

Вона-він.

Близнюкам вхід заборонено.

Решту рецепту було написано Естиним новим найкращим почерком. Кутастим, загостреним. З нахилом назад, так, ніби літери не хотіли поєднуватися у слова, а слова не хотіли ставати у речення.

До концентерованого соку додати пектин. Варити кілька (5) хвилин на сильному рівномирному вогні.

Додати цукор. Варити, аж загусне так, щоб можна було намастити на хліб.

Повільно охолодити.

Сподіваюся, цей рецепт вам сподобається.

Якщо не рахувати правописних помилок, то останній рядок (Сподіваюся, цей рецепт вам сподобається) був єдиним Естиним доповненням до первісного тексту.

Поступово, у міру того, як Еста мішав, банановий джем гуснув і холонув, а тим часом від гостроносих бежевих штиблетів піднялася до голови думка номер три.

Думка номер три містила всього одне слово:

в) Човен.

Човен, щоб переправитися через ріку. В Аккару. На інший бік. Човен, щоб перевезти харчі. Сірники. Одяг. Каструлі і сковорідки. Все потрібне, чого не візьмеш із собою вплав.

Волосся в Ести на руках стало сторч. Ось він уже не джем мішає, а веслує. Кола перетворилися на рухи вперед і назад, вперед і назад. Через клейку багряну ріку. Фабрику наповнила пісня, яку співають зазвичай на змаганнях з веслування на Онам. «Таій-таій-така, таій-таій-томе».

Енда да коранґача, чанді ітра тенджаду?

Панд'їлл тооран пояппол нераккамутірі неранґі нджан.

(— Агов, Мавпуне-чоловіче, чому такий червоний в тебе зад?

— Так тер його в мадраськім нужнику, що вже й не знаю, як назад…)

Крізь не надто гречні запитання і відповіді човнової пісні до фабрики пробився голос Рахелі.

— Есто! Есто! Есто!

Еста не відгукувався. Натомість пошепки вмішував у густий джем приспів човнової пісні:

Теейоме

Тітоме

Тарака

Тітоме

Теем

Скрипнули сітчасті двері, і разом із сонцем досередини зазирнула аеропортна фея з зачатками ріжків і в червоних пластмасових окулярах у жовтій оправі. Фабрика була зафарбована у сердитий колір. Усе там було червоне: і солені лайми, і недозрілі манго, і шафка для етикеток, і навіть запилений сонячний промінь (який недолюблював Оуса).

Сітчасті двері зачинилися.

Рахель зі своїм фонтанчиком у «токійській любові» стояла у порожньому фабричному приміщенні. Чула голос черниці, який виспівував човнову пісню. Чисте сопрано, що здіймалося над оцтовими випарами і чанами для маринування.

Вона обернулася до Ести, похиленого над чорним казаном з багряним варивом.

— Чого тобі? — не підводячи погляду, запитав той.

— Нічого, — відказала Рахель.

— То чого прийшла?

Рахель промовчала. Запала недовга, ворожа тиша.

— Навіщо ти веслуєш у джемі? — поцікавилася Рахель.

— Індія — вільна країна, — відповів Еста.

Тут не посперечаєшся.

Безумовно, Індія — вільна країна.

Можна робити сіль. Можна веслувати у джемі, якщо заманеться. Можна будь-якої миті побачити, як через сітчасті двері заходить продавець помаранчево-лимонної шипучки. Якщо тільки захоче.

Й Амму запропонує йому ананасового соку. З льодом.

Рахель сіла на краю цементного чана (легенько вмочивши пінисті кінчики цератової підкладки і мережива у маринад із зеленими манго). Три великі сині мухи люто атакували сітчасті двері, прагнучи будь-що потрапити досередини. Сович Оуса стежив згори за промаринованою тишею, яка чималим синцем набрякла між близнюками.

Пальці в Рахелі були один жовтий, один зелений, один синій, один червоний і ще один жовтий.

Еста далі мішав свій джем.

Рахель підвелася, бо треба було йти. На неї чекав пообідній сон.

— Ти куди?

— Туди.

Рахель постягувала свої нові пальці і повернула старі, звичайного пальцевого кольору. Не залишилося ні жовтого, ні зеленого, ні синього, ні червоного. Ні ще одного жовтого.

— Я збираюся в Аккару, — озвався Еста, й далі не підводячи очей. — У Дім Історії.

Рахель зупинилася й обернулася, і тьмяний метелик з незвично густими дорсальними щетинками змахнув своїми хижацькими крилами в неї на серці.

Повільно розгорнув.

І повільно згорнув.

— Навіщо? — запитала вона.

— Тому що з ким завгодно може трапитися що завгодно, — сказав Еста. — Краще бути готовим.

Тут не посперечаєшся.

До будинку Карі-Саїпу не ходив більше ніхто. Велья Паапен запевняв, що побував там останнім. Тепер у тому домі оселилася нечиста сила, казав він. І одного разу розповів близнюкам, як перестрів привида Карі-Саїпу. За його словами, трапилося це два роки тому. Він переправився через ріку, щоб пошукати на тому березі мускатник, нарвати горіхів і приготувати з них та свіжого часнику мазь для Челли, своєї дружини, яка помирала від туберкульозу. Раптом у ніс йому вдарив дим від сигари (жодних сумнівів тут не було, бо саме такий запах мали колись сигари Паппачі). Велья Паапен притьмом крутнувся, метнув на той запах свого серпа — і пришпилив привида до каучукового дерева, де той, переконував він, нидіє ще й досі. Пришпилений серпом запах, який стікає прозорою, бурштиновою кров’ю і випрохує сигари.

Мускатного дерева Велья Паапен так і не знайшов, та ще й мусив купити собі нового серпа. Але тішився тим, що саме його блискавична (попри «позичене» око) реакція і самовладання поклали край кровожерним блуканням привида-педофіла.

Аж доки хтось не піддасться-таки на його підступи і не визволить від серпа, почастувавши сигарою.

Чого Велья Паапен не знав (а знав він купу всякої всячини), то це того, що дім Карі-Саїпу — це Дім Історії, з замкненими дверима і прочиненими вікнами. Що в тому домі пропахлі старими мапами предки з гострими пазурами на ногах шепочуть щось ящіркам на стінах. Що тамтешньою задньою верандою Історія часом користується, щоб оголосити свої умови і стягнути пеню. Що несплата призводить до важких наслідків. І що в той день, коли Історія надумає виставити рахунок, отримати квитанцію за борг, який сплатив Велюта, випаде Есті.

Велья Паапен ані гадки не мав, що саме Карі-Саїпу брав мрії у полон і перемріював їх по-своєму. Що просто виколупував їх з думок перехожих, десь так, як діти виколупують з булочки родзинки. І що найбажанішими були для нього тендітні мрії пари двояйцевих близнюків: їх він перемріяв би з превеликим задоволенням.

Бідолашний старий Велья Паапен… якби він знав, що саме його обере своїм посланцем Історія, що саме його сльози зрушать колесо Жаху, то, може, й не походжав би гордовито, ніби молодий півень, аєменемським базаром, вихваляючись, як переплив ріку з серпом у зубах (відчуваючи на язику кислий металевий смак). Як на секунду поклав його на землю і став навколішки, щоб змити зі свого «позиченого» ока річковий пісок (іноді, особливо у дощові місяці, ріка несла немало мулу), коли раптом уловив легенький повів диму від сигари. Як тут-таки схопив серп, рвучко обернувся і метнув його на той запах, навіки пришпиливши привида до стовбура. Й усе це — одним-єдиним плавним, дужим рухом.

Доки він зрозумів, яку роль відведено йому у задумі Історії, було вже запізно повертатися назад своїми ж таки слідами. Він власноруч позмітав з землі відбитки своїх ніг. Задкуючи поповзом з віником у руках.

Тим часом на фабриці знову шулікою впала долі тиша й аж загусла навколо близнюків. Проте цього разу то вже була інакша тиша. Тиша старої ріки. Тиша Рибальського Люду і воскових русалок.

— Але комуністи не вірять у привидів, — мовив Еста, ніби допіру вони тільки те й робили, що обговорювали різні способи вирішити проблему привида. Їхні розмови нагадували гірські потічки: іноді жебоніли собі кам’яним руслом, а іноді пірнали під каміння. Часом люди їх чули. А часом — ні.

— То ми станемо комуністами? — запитала Рахель.

— Може, й так.

Еста Практичний.

Звіддалік долинули присмачені крихтами від торта голоси та кроки. Надходила синя армія, і товаришам довелося поспішно скріпити печаттю свою таємницю.

Тож її було замариновано, запечатано і відкладено на зберігання. Червону, обрисами схожу на зелене манго таємницю у чані. Згори за всім наглядав Сович.

Тоді ж було розроблено і погоджено Червону Програму Дій. Вона полягала у таких кроках:

товаришка Рахель іде на пообідній сон і тихенько лежить, аж засне Амму;

товариш Еста шукає прапор (яким змусили помахати Крихітку-кочамму) і чекає її біля ріки, а далі вони

готуватимуться готуватися бути готовими.

Покинута напризволяще дитяча фейська сукенка (наполовину промаринована) штивно стояла сама по собі на підлозі посеред затіненої спальні Амму.

Повітря надворі було ясне, спекотне і сторожке. Рахель у своїх аеропортних панталончиках в тон сукенці лежала з широко розплющеними очима біля Амму. Бачила квітковий візерунок, що відбився на щоці в Амму з вишитої блакитним хрестиком стебнованої ковдри. Чула вишитий блакитним хрестиком пополудень.

Неквапний вентилятор під стелею. Сонце за шторами.

Жовту осу, яка по-осиному люто, з загрозливим «дз-з-з» атакувала шибку.

Недовірливе підморгування ящірки.

Курчат, які, високо підносячи ноги, походжають подвір’ям.

Шерехтіння сонця, яке сушить випраний одяг і білизну. До хрускоту просмажує білі простирадла. Робить цупкими накрохмалені сарі. Кремові, з золотом.

Червоних мурах на жовтому камінні.

Розігріту корову, якій гаряче. Му-у. Десь віддалік.

І запах хитрого, пришпиленого серпом до каучукового дерева привида-англійця, який гречно випрошує сигару.

«Е-е… вибачте, у вас часом не знайдеться… е-е… сигари?»

Голосом доброї вчительки.

О Господи.

Й Есту, який чекає на неї. Біля ріки. Під мангустиновим деревом, яке привіз із Мандалая преподобний Е. Джон Іпе.

Стривайте… А на чому це Еста сидить?

На тому, на чому вони завжди сидять там, під мангустином. На чомусь сірому і посивілому. Порослому мохом і лишайником, наполовину задушеному папороттю. На чомусь, що вже приглянула собі земля. Це не колода. І не камінь…

Не встигла Рахель додумати цю думку, як підхопилася і побігла.

Через кухню, повз Кочу-Марію, яка міцно спала. Така товстозморшкувата, наче носоріг у фартуху з оборками, який випадково забрів туди та й заснув.

Повз фабрику.

Протупотіла босоніж зеленавою спекою, з жовтою осою за плечима.

Товариш Еста був на місці. Під мангустиновим деревом. З червоним прапором, устромленим в землю збоку. Пересувна республіка. Близнюча революція з зачосом.

То на чому ж він сидів?

На чомусь порослому мохом і схованому під папороттю.

Якщо постукати, то почуєш лункий, порожній усередині звук.

Тиша то зривалася в піке, то ширяла вгорі, то стрімко шугала вниз, то петляла вісімками.

Всипані самоцвітами бабки шмигали у повітрі, наче пронизливі дитячі голоси під сонцем.

Пальці звичайного пальцевого кольору заходилися боротися з папороттю, відсувати каміння, розчищати шлях. Потім спітніло намацували край, за який можна було б учепилися. «Раз-два!» — і…

Все може змінитися за один день.

То таки був човен. Невеликий дерев’яний валлом.

Човен, на якому сидів Еста і який знайшла Рахель.

Човен, яким переправлятиметься через ріку Амму. Щоб уночі любити того, кого її діти любили вдень.

Човен такий старий, що пустив коріння. Майже.

Стара сіра човнорослина з човноквітами і човноплодами. З плямою пожухлої трави з обрисами човна під сподом. З цілим човносвітом, який тепер квапливо розбігався хто куди.

Темний, сухий і холоднавий. Тепер уже без даху над головою. Та ще й сліпий.

Білі терміти — дорогою на роботу.

Білі сонечка — дорогою додому.

Білі жуки, що зариваються в ґрунт, подалі від світла.

Білі цвіркуни зі скрипочками білого дерева.

Сумна біла музика.

Біла оса. Мертва.

Біла крихка зміїна шкіра, яка збереглася у темряві, але розсипалася під сонцем.

Та чи стане він у пригоді, цей маленький валлом? Може, він надто старий? Надто мертвий? А може, Аккара — то для нього задалеко?

Двояйцеві близнюки кинули оком через свою ріку.

Міначал.

Сіро-зелена ріка. У ній риби. Небо і дерева. А ночами ще й щербатий жовтий місяць.

Коли Паппачі був ще хлопчиком, якось під час бурі у неї впало старе тамариндове дерево. Лежало там досі. Гладкий стовбур, уже давно без кори, почорнілий від невпинного потоку зеленої води. Неплавнúй плавник.

Десь до третини своєї ширини ріка була їм другом. Доки не починалася Справжня Глибина. Вони добре знали слизькі кам’яні східці (числом тринадцять), за якими починався в’язкий намул. Знали водорості, що їх приносила пополудні з комаракомських заводей зворотна течія. Знали дрібнішу рибу. Пласку дурненьку паллаті, сріблястого парала, хитрющу вусату коорі; іноді траплявся й карімін.

Тут Чако навчив їх плавати (плюскатися без підтримки навколо неосяжного дядькового черева). Тут вони відкрили для себе уривчасту розкіш підводного пердіння.

Тут вони навчилися рибалити. Нанизувати звивистих багряних черв’яків на гачки вудок, які зі струнких стебел жовтого бамбука зробив для них Велюта.

Тут вони опанували мовчання (наче діти Рибальського Люду) і вивчили барвисту мову бабок.

Тут вони навчилися чекати. Стежити. Снувати думки, проте їх не озвучувати. І блискавично реагувати, коли гнучкий жовтий бамбук дугою вигинався вниз, до води.

Тож першу третину ріки вони знали непогано. От інші дві третини — вже гірше.

Друга третина починалася разом зі Справжньою Глибиною. Течія там була бистра і виразна (донизу під час відпливу, догори під час припливу, коли її підганяла вода з заводей).

Третя третина знову була мілка, з брунатною, каламутною водою. Там було повно водоростей, вертлявих вугрів і грузького мулу, який чавився поміж пальцями ніг, наче зубна паста.

Близнюки самі плавали тепер, як тюлені, і кілька разів уже перепливали під наглядом Чако ріку туди й назад; поверталися, ледь дихаючи і косячи очима від напруги, з камінцем, прутиком або листком у руці: то був речовий доказ, який свідчив про перемогу. Проте середина поважної ріки і протилежний берег були явно не тим місцем, де варто тинятися, бавитися чи вивчати щось нове дітям. Еста з Рахеллю визнавали за другою і третьою третинами Міначала право на відмінність, на яке ті цілком заслуговували. Так чи так, переплисти на той берег було нескладно. От переправити туди човен з речами (щоб можна було (б) приготуватися готуватися бути готовими) — завдання значно складніше.

Близнюки глянули понад рікою очима старого човна. Дому Історії з місця, де вони стояли, не було видно. Там, у самому осерді закинутого каучукового маєтку, за прибережними мочарами, була лише темрява, що набрякала час до часу сюрчанням цвіркунів.

Еста й Рахель підняли невеликий човен і піднесли до води. Вигляд у нього був здивований, немов у сивої рибини, яка з глибочіні піднялася на поверхню, бо вкрай потребувала сонячного світла. Його, можливо, треба буде вискоблити і почистити, оце й усе.

Двійко щасливих сердець зметнулися кольоровими повітряними зміями у блакитне небо. Та тут усередину неспішним зеленим шепотом забулькотіла ріка (разом з рибою, небом і деревами).

Старий човен повільно опустився і ліг на шостий східець.

Серця пари двояйцевих близнюків опустилися разом з ним і лягли східцем вище.

Спостерігаючи це видовище, глибокоплавні риби прикривали плавцями роти і тихо посміювалися вбік.

Разом з рікою в човні спливла біла човнова павучиха, трохи поборсалася і втонула. Її біла яйцева камера розірвалася передчасно, і гладеньку поверхню зеленої води всіяла добра сотня крихітних павучків (залегких, щоб потонути, і замалих, щоб попливти); тепер течія мала віднести їх до моря. А далі — до Мадагаскару, щоб започаткувати там новий вид малаяльських плавучих павуків.

Невдовзі близнюки ніби за домовленістю (хоч насправді не перекинулися ані словом) заходилися мити свою знахідку в ріці. Павутина, грязюка, мох і лишайник поволі пливли геть. Чистий човен вони перевернули догори дном і вдягнули собі на голови. Ніби спільний, один на двох, капелюх — щоправда, мокрий, бо з нього знай скрапувала вода. Еста висмикнув з землі червоний прапор.

Невелика процесія (прапор, оса і човен-на-ніжках) рушила добре знайомою стежиною поміж кущами. Вона обходила зарості кропиви, рови і мурашники. Обігнула глибоке провалля кар’єру, де колись добували латерит, а тепер мріло тихе озеро зі стрімкими помаранчевими берегами і густою, в’язкою водою, яку вкривала блискуча плівка зеленого баговиння. Зрадлива смарагдова лука, де множилися москіти і водилася тлуста риба, до якої годі було доступитися.

Стежина, що бігла повздовж ріки, незабаром вивела їх на невелику порослу травою галявину, зусібіч оточену купками дерев; тут росли кокосові пальми, горіхи акажу, манго, білімбі. На краю галявини, спиною до ріки, стояла приземкувата хатина з обмазаними глиною стінами з уламків латериту й дахом під пальмовим листям, який опускався мало не до самої землі, ніби прислухаючись до шепоту, що доносив йому всілякі підземні таємниці. Низькі стіни хатини були того ж кольору, що й земля, на якій вона стояла; здавалося, та оселя постала там завдяки такому собі будівельному насінню: спочатку його просто кинули в ґрунт, а потім воно проросло прямовисними земляними ребрами, що зімкнулися над головою. На маленькому подвір’ї, обгородженому тином з пальмового листя, росли три розхристані бананові дерева.

Човен-на-ніжках наблизився до хатини. Біля дверей висіла незапалена оливна лампа; стіна за нею почорніла від сажі. Двері були прочинені. Всередині панували потемки. На порозі з’явилася чорна курка. Вона зиркнула надвір, а тоді повернулася назад: візит човна-на-ніжках залишив її цілковито байдужою.

Велюти не було вдома. Вельї Паапена — також. Але хтось таки був.

Зсередини долинав і розкочувався самотнім ехом по галявині чоловічий голос.

Той голос викрикував одні й ті самі слова, знов і знов; раз по раз він підносився на регістр вище, а тому звучав дедалі істеричніше. То було прохання до гуаяви, яка збиралася скинути перестиглий плід на землю і наробити там гною.

Па пера-пера-пера-перакка,

енде парамбіль тоораллей.

Четенде парамбіль тоорікко,

па пера-пера-пера-перакка.

(Люба гуа-гуа-гуаяво,

не паскудь у мене, будь ласкава.

Напаскудь о-он там, у мого брата,

люба гуа-гуа-гуаяво.)

Кричав Куттаппен, старший брат Велюти. Нижче пояса він був паралізований. День за днем, місяць за місяцем, поки брата не було дома, а батько працював, Куттаппен лежав на спині і дивився, як минає його молодість, не завдаючи собі клопоту бодай на хвилинку зупинитися і привітатися. Від світання до смеркання він знай лежав і прислухався до тиші, що панувала під купками дерев навколо, з самою лише бундючною чорною куркою до товариства. Куттаппен сумував за своєю матір’ю, Челлою, яка померла в тому ж кутку хатини, де сьогодні лежав він. Її смерть кашляла, харкала, пекла в грудях і спльовувала мокротиння. Мамині ступні, пригадував Куттаппен, померли ще раніше, задовго перед нею самою, і це тоді впало йому у вічі. Він бачив, що шкіра на них зробилася сіра і безживна. Дуже страшно було спостерігати, як смерть поволі повзе нею догори, дедалі вище й вище. Тепер Куттаппен пильно стежив уже за своїми занімілими ногами і проймався щораз сильнішим страхом. Час від часу він з надією тицяв у них палкою, яку тримав біля себе в кутку, щоб мати чим оборонятися, якби до хатини припадком заповзла змія. Ніг не відчував узагалі, і тільки завдяки очам міг переконатися, що вони — все ще частина його тіла і таки й справді йому належать.

Після смерті Челли Куттаппена перенесли до її кутка; у його уяві саме той куток пригледіла собі для своїх смертних справ смерть. Один куток — для готування їжі, один — для одягу, один — для скручених сувоями постелей, і один — для вмирання.

Цікаво, скільки йому ще залишилося… а ще цікаво, що люди, які мають у своїх домівках більше, ніж чотири кутки, роблять із рештою. Невже можуть вибирати, у якому кутку вмирати?

Куттаппен небезпідставно припускав, що після смерті матері на черзі тепер він сам. Скоро йому доведеться переконатися, що це не так. Скоро. Дуже скоро.

Іноді (за звичкою, з туги за матір’ю) Куттаппен кашляв так, як кашляла колись мати, і тоді верхня частина його тіла шарпалася, наче щойно впіймана рибина. Нижня частина лежала натомість каменем, ніби чужа. Ніби належала комусь уже померлому, чий дух потрапив у пастку і ніяк не може визволитися.

На відміну від Велюти, Куттаппен був добрим надійним параваном. Він не вмів ані читати, ані писати. Лежав отак на своїй твердій постелі, і його піт змішувався з тринням, що сипалося часом зі стелі. Деколи разом із тринням падали і мурахи чи якісь інші комахи. Бували кепські дні, коли в помаранчевих стін виростали руки й обмацували його, немов лиховісні лікарі, — вправно й без поспіху, вичавлюючи у нього з грудей віддих і змушуючи зойкати від страху. Іноді ж вони з власної примхи відступали, і тоді кімната, де він лежав, робилася раптом неймовірно велика. У такі хвилини його жахало усвідомлення своєї мізерності, і він знову кричав.

Божевілля бовваніло зовсім поряд, немов запобігливий офіціант у дорогому ресторані (підносить запальничку, підливає вина). Куттаппен із заздрістю думав про божевільних, які можуть ходити. На таку оборудку він погодився б без жодних вагань: здорові ноги в обмін на добрий розум.

Близнюки зі стуком поклали човен на землю, й у хатині вмить запала тиша.

Куттаппен ні на кого не чекав.

Еста з Рахеллю штовхнули двері й увійшли. Навіть вони, такі маленькі, мусили трохи пригнутися на порозі. Оса вирішила зачекати надворі і сіла на лампу.

— Це ми.

В хатині було темно і чисто. Пахло рибним каррі і деревним димом. До всього навколо слабкою лихоманкою липла спека. Проте Рахелині босі ноги приємно холодила глиняна долівка. Скручені сувоями постелі Велюти і Вельї Паапена були оперті до стіни в кутку. На шворці висів одяг. Низько підвішена дерев’яна кухонна полиця була заставлена терракотовими горщиками з накривками і ковшами з кокосової шкаралупи; ще там стояли три щербаті емальовані тарілки з темно-синіми обідками. Посередині дорослий чоловік міг випростатися на повен зріст, але ближче до стін доводилося вже пригинатися. Ще одні низькі двері вели на задній двір, де також росли банани, а за ними мерехтіла крізь листя ріка. Там, на задньому дворі, було обладнано столярну майстерню.

І ні тобі ключів, ні креденсів, щоб їх замикати.

Чорна курка вийшла через задні двері і заходилася спроквола порпатися у землі; вітерець ганяв навколо стружки, схожі на біляві кучері. Судячи з її характеру, вона виростала, мабуть, на дієті з залізяччя: гайки та швайки, гвіздочки й кілочки.

— Аййо, мон! Моль! Що це ви собі думаєте? Що Куттаппен уже не людина, а колода якась? — почувся раптом бентежний, безтілесний голос.

За хвилинку очі близнюків звикли до сутіні. Темрява розвіялася, і перед ними, наче лискучий джин з мороку, з’явився на своєму ліжку Куттаппен. Білки очей у нього потемніли і зжовкли. З-під рядна, яке вкривало його ноги, стирчали підошви, зм’яклі від тривалого лежання. Вони ще й досі були блідо-помаранчевого кольору від багаторічного ходіння босоніж по червоній глині. На кісточках у Куттаппена сіріли мозолі від мотузки, якою паравани обв’язують собі ноги, коли лізуть на кокосову пальму.

На стіні позаду нього виднівся благий календарний Ісус із волоссям мишачої барви, помадою на вустах і рум’янами на щоках, а ще — оздоблене коштовним камінням серце, що яскраво палало крізь одяг.

Нижня чверть календаря (та, де вказано дати) нагадувала спідничку з оборками. Ісус у міні. Спідничка з дванадцяти шарів тканини, по одному на кожен місяць року. Жоден не відірваний.

Були там ще й інші речі з Аєменемського Дому, які були або подаровані, або порятовані зі смітника. Багаті речі в убогій оселі. Поламаний годинник, бляшаний з квітчастим візерунком кошик для паперів. Старі чоботи Паппачі для верхової їзди (коричневі, з зеленою цвіллю), все ще з шевськими копилами всередині. Бляшанки з-під печива з розкішними зображеннями англійських замків і дам із турнюрами та пишними буклями.

Поряд з Ісусом висів невеличкий постер, який Крихітка-кочамма забракувала через масну пляму. На ньому було зображено біляву дівчинку, яка зі сльозами на щічках пише листа. Внизу був підпис: «Пишу, щоб сказати: сумую за тобою». Здавалося, це у неї щойно позрізали кучері, які тепер ганяв по Велютиному задньому дворі вітер.

З-під рваного бавовняного рядна на ногах у Куттаппена виходила прозора пластикова трубка і пірнала у пляшку з жовтою рідиною, на яку падав промінь світла з прочинених дверей. Рахель проковтнула запитання, що вже повисло було на кінчику язика, і натомість подала Куттаппенові води, зачерпнувши залізним горням з глиняного глека. Схоже, вона знала, як тут поводитися. Куттаппен підняв голову і напився. Підборіддям скотилося кілька крапель.

Наче професійні дорослі пліткарі на аєменемському базарі, близнюки присіли навпочіпки.

Кілька хвилин усі мовчали. Куттаппена знову поглинули думки про смерть, близнюків — про човен.

— То що, приїхала донька Чако-саара? — запитав урешті-решт Куттаппен.

— Певно, — лаконічно відповіла Рахель.

— І де ж вона?

— Та хто її знає. Десь там.

— Приведете її сюди, щоб я на неї подивився?

— Не можна, — сказала Рахель.

— Чому це?

— Їй не можна бути надворі. Вона дуже тендітна. Ще забрудниться і помре.

— Зрозуміло.

— Привести її сюди нам не дозволять… та й нема там на що дивитися, — запевнила Куттаппена Рахель. — Все таке, як у всіх, — волосся, ноги, зуби… трохи вища за нас, правда, — і то була єдина поступка, на яку вона пішла.

— І тільки? — мовив, умить збагнувши, в чому річ, Куттаппен. — То навіщо вести її сюди, правда?

— Правда, — підтвердила Рахель.

— Куттаппо, якщо валлом протікає, його дуже важко полагодити? — озвався Еста.

— Не думаю, — сказав Куттаппен. — Залежить. А що, у кого там протікає валлом?

— У нас. Ми його знайшли. Хочеш глянути?

Близнюки вийшли і принесли сивий човен на огляд паралізованому. Підняли його над ліжком, ніби дах. З того даху ще трохи капало.

— Спочатку треба знайти, де протікає, — мовив Куттаппен. — Потім законопатити.

— Потім — наждачний папір, — сказав Еста. — Потім виглянсувати.

— Потім весла, — докинула Рахель.

— Потім весла, — погодився Еста.

— А потім — уперед, — сказала Рахель.

— Куди? — поцікавився Куттаппен.

— Та так, покататися, — невимушено відповів Еста.

— Тільки дуже обережно, — сказав Куттаппен. — Наша ріка — вона, знаєте, не завжди така, яку з себе вдає.

— А яку вона вдає? — запитала Рахель.

— Гм… таку маленьку бабусю-аммуму, дуже побожну, тихеньку і чистеньку… іді-аппам[49] на сніданок, канджі[50] і риба на обід. Ніколи не пхає носа до чужого проса. Дивиться тільки перед собою, по боках не зиркає.

— А насправді…

— А насправді — дика і несамовита… Мені тут чути, як вночі вона мчить кудись під місяцем і ні на мить не стихає… Словом, з нею краще не жартувати.

— І що насправді вона їсть?

— Що насправді їсть? Ну… печене м’ясо… і… — він змовк, намагаючись виметикувати і згодувати підступній ріці якусь англійську страву.

— Скибочки ананаса… — підказала Рахель.

— Точно, скибочки ананаса! І печене м’ясо. А ще вона п’є. Віскі.

— І бренді.

— І бренді, то правда.

— І зиркає, направо і наліво.

— І таки пхає носа до чужого проса.

Еста поставив човник на нерівній долівці і підпер двома брусками, які приніс із Велютиної майстерні на задньому дворі, а тоді подав Рахелі кухонний ківш, зроблений з відполірованої половинки кокосової шкаралупи, у яку встромили дерев’яну ручку.

Близнюки залізли у валлом і повеслували безкраїми бурхливими водами.

Під спів «Таій-таій-така, таій-таій-томе». І під наглядом оздобленого коштовним камінням Ісуса.

Він ходив по воді. Можливо. А от плавати по суші Він умів? У панталончиках в тон сукенки і в темних окулярах? З фонтанчиком волосся на голові і в «токійській любові»? У гостроносих штиблетах і з зачосом? Вистачило б Йому уяви?

Велюта повернувся глянути, чи Куттаппенові, бува, чогось не треба, й уже звіддалік почув незлагоджений спів. Юні голоси захоплено виспівували, з притиском на не надто пристойних слівцях:

— Агов, Мавпуне-чоловіче, чому такий червоний в тебе зад?!

— Так тер його в мадраськім нужнику, що вже й не знаю, як назад!

Тимчасово, на кілька щасливих хвилин, продавець помаранчево-лимонної шипучки стулив свою жовту посмішку і забрався геть. Страх затонув на глибокій воді і ліг на дно. Заснув, але сторожким, собачим сном. Готовий будь-якої миті прокинутися і знову затьмарити своєю присутністю все навколо.

Побачивши марксистський прапор, що розцвів, ніби дерево, під дверима хатини, Велюта усміхнувся. Щоб увійти до свого дому, йому довелося низько зігнутися. Немов ескімосові тропіків.

Коли він побачив дітей, щось у ньому стиснулося, а чому — збагнути було годі. З дітьми він бачився щодня і любив їх, сам того не усвідомлюючи. Проте тієї миті раптом відчув, що щось змінилося. Власне того дня. Коли Історія дала такого маху. Ніколи раніше кулак у нього всередині не стискався так сильно.

Це ж її діти, нестямно шепнуло щось йому на вухо.

Її очі, її вуста. Її зуби.

Її м’яка, осяйна шкіра.

Він сердито відмахнувся від цієї думки. Проте вона повернулася і всілася трохи збоку, обіч черепа. Ніби собака.

— Ага! — мовив своїм юним гостям Велюта. — І що ж це за Рибальський Люд тут зібрався, можна поцікавитися?

— Естапаппічачен-Куттаппен-Пітер-мон. Пан і пані Радівасбачити, — Рахель, ніби руку для потиску, простягнула йому свій ківш.

Велюта потиснув його, потім так само привітався і з Естою.

— А можна поцікавитися ще, куди цей люд мандрує?

— До Африки! — вигукнула Рахель.

— Не кричи так, — скривився Еста.

Велюта обійшов човен довкола, а близнюки розповіли, де його знайшли.

— Отже, він нічий, — сказала Рахель, проте у її голосі прозвучав уже ледь відчутний сумнів, бо їй раптом спало на думку, що, може, човен усе ж таки комусь належить. — Чи треба заявити про нього в поліцію?

— Не мели дурниць, — заперечив Еста.

Велюта постукав по борту човна, а тоді колупнув його нігтем і сказав:

— Добре дерево.

— Він тоне, — зізнався Еста. — Протікає.

— Ти міг би його нам полагодити, Велютапаппічачен-Пітер-мон? — запитала Рахель.

— Побачимо, — сказав Велюта. — Я не хочу, щоб ви влаштовували на ріці якісь дурні ігри.

— Ми не будемо, чесне слово. Тільки з тобою.

— Спочатку треба знайти, де протікає… — мовив Велюта.

— А потім законопатити! — вигукнули близнюки, ніби то був другий рядок відомого віршика.

— Скільки на це піде часу? — спитав Еста.

— День, — відповів Велюта.

— День! Я думав, ти скажеш: місяць!

Еста, якому аж голова пішла обертом на радощах, вистрибнув на Велюту, обхопив його ногами за стан і розцілував.

Близнюки притьмом розділили наждачний папір на рівні половинки і зі зловісною зосередженістю, забувши про все на світі, взялися до роботи.

Човновий пил піднявся у хатині стовпом і поволі осідав на волоссі та бровах. Куттаппена він огорнув хмарою, Ісуса обкурив фіміамом. Велюта мусив ледь не силоміць видирати шкурку їм із рук.

— Не тут, — твердо сказав він. — Надворі.

Він підняв човен і виніс його за двері. Близнюки подалися слідом, не зводячи зі свого човна тих-таки зосереджених поглядів, наче голодні цуценята, яких мають погодувати.

Велюта поставив човен на підпорки. Човен, на якому сидів Еста і який знайшла Рахель. Він показав їм, як шкурити, рухаючись уздовж волокон дерева, а тоді віддав шкурку, і вони знову стали до праці. Велюта ж повернувся до хатини; за ним пішла і чорна курка, рішуче налаштована не залишатися там, де був човен.

Усередині Велюта намочив у глиняному горщику з водою тонкий бавовняний рушник. Викрутив його (так люто, ніби то була непрохана думка) і подав Куттаппену, щоб той стер з обличчя і шиї триння й пилюку.

— Вони щось казали? — запитав Куттаппен. — Про те, що бачили тебе на демонстрації?

— Ще ні, — відповів Велюта. — Але скажуть. Вони знають.

— Напевне?

Велюта стенув плечима, взяв у брата рушник і виправ його. Виполоскав. Витиснув. Викрутив. Мовби свої дурнуваті, неслухняні мізки.

Він спробував зненавидіти її.

Вона — одна з них, твердив він собі. Просто ще одна з них.

Та нічого з цього не вийшло.

Коли вона усміхається, на щоках у неї ямочки. А погляд завжди наче не тут… завжди деінде.

Божевілля просковзнуло крізь щілинку в Історії. Йому вистачило одної-єдиної миті.

Коли близнюки вже добру годину чистили човен, Рахель згадала про свій пообідній сон. Згадала, підхопилася і побігла. Потупотіла босоніж крізь зеленаву спеку. Товариство їй склали брат і жовта оса.

Вона лише сподівалася і молилася, щоб Амму не прокинулася та не побачила, що її нема.

11

Бог Дрібниць

Коли Амму того пополудня вже виринала зі сну, їй наснилося, що якийсь веселий однорукий чоловік тримає її біля себе у світлі оливної лампи. Другої руки, якою можна було б відганяти тіні, що колихалися і підносилися з підлоги навколо, у нього не було.

Бачити ті тіні міг тільки він.

Напружені м’язи на його животі грядою випиналися під шкірою, ніби дольки на плитці шоколаду.

Він тримав її біля себе у світлі оливної лампи, і тіло його виблискувало, наче виглянсуване й натерте воском поліроване дерево.

Робити він міг тільки щось одне.

Якщо тримав її, то не міг цілувати. Якщо цілував, то не міг бачити. Якщо бачив, то не міг торкатися.

Вона могла б легко торкнутися пальцями до його тіла і відчути, як гладенька шкіра береться у тому місці сиротами. Могла б дати пальцям сковзнути донизу його пласким животом. Отак геть недбало, вниз тією вишліфуваною шоколадною грядою. Залишаючи у нього на тілі пухирчасті смуги гусячої шкіри — ніби крейда плиском по шкільній дошці, ніби порив свіжого вітру по рисовому полі, ніби реактивні літачки у блакитному церковному небі. Це було б зовсім легко, але вона так цього й не зробила. Він також міг би до неї торкнутися. Проте не торкнувся, бо у темряві, куди світло від оливної лампи вже не сягало, у тих тінях, стояли колом металеві розкладні стільці, де сиділи люди, які стежили за ними через розкосі темні окуляри з оправою, оздобленою по кутах гірським кришталем. В усіх під підборіддям були поліровані скрипки, а смички завмерли під однаковим кутом. Усі закинули ліву ногу на праву і нею гойдали.

У декого з них були газети. У декого не було. Дехто пускав бульбашки зі слини. Дехто не пускав. Але у скельцях окулярів у кожного без винятку тьмяно миготіли відблиски оливної лампи.

Поза колом розкладних стільців простягався пляж, засмічений потовченими синіми пляшками. На пісок безгучно накочувалися хвилі; вони приносили з собою нові пляшки, а відкочуючись назад, забирали уламки старих. Чувся там лише дзенькіт битого скла. Віддалік у морі стояло на скелі у стовпі пурпурового світла плетене крісло-гойдалка з червоного дерева. Розтрощене вщент.

Море було чорне, піна — блювотно-зелена.

Товченим склом підживлялася риба.

Ніч оперлася ліктями на воду, й у її ламких лусочках іскрами спалахували падучі зірки.

Небо освітлювали нічні метелики. Місяця не було.

Він міг пливти, однією рукою. Вона — двома.

Його шкіра була солона. Її — також.

Він не залишав ні слідів на піску, ні брижів на воді, ні відображення у дзеркалі.

Вона могла торкнутися до нього пальцями, але так і не торкнулася. Вони просто стояли поруч.

Нерухомо.

Впритул.

Курний, кольоровий вітер розвіяв їй волосся, і воно фалдистою хусткою огорнуло його безруке плече, яке закінчувалося раптово, неначе бескид.

Зненацька нізвідки з’явилася худа руда корова з випнутою тазовою кісткою і попливла просто в море, не намочивши рогів і не озираючись.

Амму летіла своїм сном на важких, тремтячих крилах і зупинилася перепочити під самою його поверхнею.

На щоці у неї відбилися троянди з вишитої блакитним хрестиком стебнованої ковдри.

Вона відчула, як над сном схилилися обличчя її дітей, схожі на два темні, стурбовані місяці. Близнюки чекали, доки їх пустять усередину.

— Думаєш, вона помирає? — почула Амму шепіт Рахелі.

— Це просто денний кошмар, — відповів Еста Розважливий. — Їй часто сняться сни.

Якби він торкнувся її, то не міг би до неї говорити; якби полюбив її, то не міг би залишити; якби заговорив, то не міг би слухати; якби вступив у боротьбу, то не міг би перемогти.

Ким же він був, той однорукий чоловік? Ким він міг бути? Богом Утрати? Богом Дрібниць? Богом Сиріт на Шкірі і Несподіваних Усмішок? Чи Кислометалевих Запахів (так пахнуть руки кондуктора, який допіру тримався за сталеві автобусні поручні)?

— Розбудити її, як думаєш? — запитав Еста.

Надвечірнє світло прокрадалося до кімнати крізь вузькі щілини між шторами і падало на транзистор у формі мандарина, який Амму брала з собою на ріку. (Такої ж форми було те, що Еста приніс на «Звуки музики» в тій другій, липкій руці.) Сонце освітлювало скуйовджене волосся Амму яскравими смугами. Вона принишкла під поверхнею сну і чекала, бо не хотіла пускати дітей усередину.

— Вона казала, раптово будити людину, якій щось сниться, не можна, — мовила Рахель. — Казала, це може закінчитися Серцевим Нападом.

Тож вони вирішили, що найкраще не будити її раптово, а просто обережно потривожити. І заходилися висовувати шухляди, прочищати горло, голосно шепотітися, упівголоса мугикати якусь мелодійку. Човгати ногами. І навіть знайшли у креденсі скрипучі дверцята.

Зачаївшись під поверхнею сну, Амму стежила за дітьми, й від любові до них їй аж пекло у грудях.

Однорукий чоловік задув свою лампу і пішов зазубреним пляжем до тіней, видимих тільки йому.

Він не залишав на піску відбитків ніг.

Розкладні стільці прибрали. Чорне море розгладилося. Побрижені хвилі розпрасували. Піну розлили у пляшки. Пляшки закоркували.

Ніч відступила — до особливого розпорядження. Амму розплющила очі.

Щоб потрапити з обіймів однорукого чоловіка до своїх неоднакових двояйцевих близнюків, їй довелося здолати далеку дорогу.

— Тобі наснився денний кошмар, — повідомила донька.

— То не був кошмар, — озвалася Амму. — То був сон.

— Еста вже думав, ти помираєш.

— Ти мала такий сумний вигляд, — сказав Еста.

— Я була щаслива, — мовила Амму і з цими словами збагнула, що так воно й було.

— Амму, а коли ти щаслива уві сні, це рахується? — запитав Еста.

— Що рахується?

— Щастя — рахується?

Вона чудово знала, що він має на думці, її син з розкуйовдженим зачосом.

Бо це суща правда: рахується тільки те, що рахується.

Проста, несхибна дитяча мудрість.

Якщо ти уві сні їси рибу, це рахується? Це справді означає, що ти їси рибу?

Веселий чоловік, який не залишає слідів, — він рахувався? Амму сягнула по свій мандариновий транзистор і ввімкнула його. Там саме крутили пісню з фільму «Чеммін».

То була історія про бідну дівчину, яку змусили вийти заміж за рибалку з сусіднього пляжу, хоч вона любила іншого. Дізнавшись про те, що у його молодої дружини є коханий, рибалка, незважаючи на те, що насувається буря, вирушає у своєму вутлому човнику в море. Западає темрява, здіймається вітер. З самого дна океану підноситься догори стрімка водоверть. Звучить буремна музика, і рибалка тоне, клекітливий вир затягує його на дно.

Закохані тим часом вирішують разом укоротити собі віку, і наступного ранку хвилі викидають на берег їхні тіла; там їх і знаходять в обіймах одне одного. Тож помирають усі. Рибалка, його дружина, її коханий і акула, яка особливої ролі в цій історії не відіграє, але все одно гине. Море занапащає всіх.

У вишитій блакитним хрестиком і облямованій пасмами світла сутіні Амму (з вишитими хрестиком трояндами, що відбилися на ще сонній щоці) та її близнюки, які повсідалися обабіч, тихо підспівували мандариновому радіо. Ту пісню жінки рибалок співали сумній молодій нареченій, заплітаючи їй волосся і готуючи до весілля з нелюбим чоловіком.

Пандору муккван мутіну пої,

Падінджаран каттату мунґі пої.

(Якось у море рибалка поплив,

Західний вітер човна погубив.)

Завдяки штивному пінистому подолу сукенка аеропортної феї стояла на підлозі сама по собі. Надворі, у міттамі, чи то пак внутрішньому подвір'ї, рядами лежали хрусткі сарі і під сонцем робилися ще хрусткіші. Кремові, з золотом. У накрохмалені складки понабивалися дрібні камінці; перш ніж сарі складуть і понесуть у дім прасувати, їх треба буде витрусити.

Араяті пенну піжачу пої…

(Дружину на березі блуд ухопив…)

В Еттуманорі кремували загиблого від струму слона (не Кочу-Томбана). Величезне поховальне вогнище спорудили просто на шосе. Інженери з місцевого муніципалітету відпиляли бивні і розділили їх між собою — звісно, неофіційно. І не по справедливості. Щоб підживити вогонь, на слона вилили вісімдесят бляшанок чистого топленого масла. Дим здіймався догори густими пелехами й утворював на тлі неба химерні фігури. Люди юрмилися на безпечній віддалі навколо і пробували відчитати їхнє значення.

У повітрі було багато мух.

Аваней кадаламма конду пої.

(Батько ж океан і його потопив.)

На поближніх деревах повсідалися чорні шуліки — стежити за тими, хто стежив за останньою шаною, яку віддавали мертвому слонові. Вони аж ніяк не безпідставно сподівалися, що нутрощі велетня перепадуть саме їм. Наприклад, величезний жовчний міхур. Або гігантська обвуглена селезінка.

Розчаровані вони не були. Проте й цілком задоволені — теж.

Амму помітила, що діти, причому обидвоє, вкриті дрібним пилом. Ніби два неоднакові шматки торта, злегка притрушені цукровою пудрою. У Рахелі поміж чорними кучериками затесався один світлий. Кучерик з Велютиного заднього двору. Амму виплутала його з волосся.

— Я ж вам уже казала, — сказала вона. — Я не хочу, щоб ви ходили до нього додому. Не обберетеся потім клопоту.

Якого клопоту, вона не пояснила. Не знала й сама.

Амму не згадала імені того, кого мала на думці, а тоді збагнула, що власне через це й утягнула його у розкуйовджену близькість того вишитого блакитним хрестиком пополудня і пісні з мандаринового транзистора. Те неназване ім’я підказало їй, що між її сном і світом укладено угоду. І посередниками у цій угоді були — чи ще будуть — її вкриті тирсою і деревним пилом двояйцеві близнюки.

Амму добре знала, хто він такий — Бог Утрати, Бог Дрібниць. Звісно ж, знала.

Вона вимкнула мандаринове радіо. В облямованій пасмами світла пополудневій тиші діти тулилися до її тепла. До її запаху. Огортали собі голови її волоссям. Вони ніби відчували, що уві сні вона була від них дуже далеко. І тепер кликали її назад, притискаючи свої маленькі долоньки їй до голого живота, якраз між блузкою і нижньою спідницею. Їм страшенно подобалося, що шкіра на тильному боці їхніх долонь має той самий відтінок бронзового кольору, що й шкіра на маминому животі.

— Есто, глянь, — мовила Рахель, показуючи на м’який пушок, що прямою лінією збігав від пупка Амму у південному напрямку.

— Тут ми в тобі кóпалися, — Еста провів пальцем по нерівній сріблястій розтяжці на шкірі.

— То було в тому автобусі, Амму?

— На звивистій дорозі поміж плантаціями?

— Коли Бабá мусив підтримувати тобі животик?

— А квитки купувати вам треба було?

— Ми робили тобі боляче?

І тоді Рахель якомога буденнішим тоном запитала:

— Як ти думаєш, може, він загубив нашу адресу?

Навіть не зміна, а сам лише натяк на зміну в ритмі дихання Амму спонукав Есту торкнутися середнім пальцем середнього пальця Рахелі. Притиснуті до живота їхньої чудової матері пальці вмить порозумілися, і близнюки не розвивали цю тему далі.

— Тут кóпнув Еста, а тут — я… — сказала Рахель. — Тут — знов Еста, а тут — ще раз я…

Вони розділили між собою сім маминих сріблястих розтяжок. Потім Рахель приклала губи до живота Амму і присмокталася до нього, втягнувши в рот м’яку плоть, а тоді відкинула голову, щоб помилуватися блискучим, мокрим від слини овалом і рожевим відбитком зубів на маминій шкірі.

Амму вразила прозорість цього поцілунку. Він був чистий, наче кришталь. Не затьмарений ні пристрастю, ні бажанням, які, мов двійко собак, міцно сплять у дітях, аж ті виростуть. Цей поцілунок не вимагав поцілунку у відповідь.

Не те що млисті, переповнені запитаннями поцілунки, що відповіді таки потребували. Як-от цілунки веселих одноруких чоловіків у снах.

Врешті Амму втомилася від того, що діти просто її привласнили, і захотіла повернути своє тіло. Все ж таки воно належало їй. Тож вона просто скинула з себе дітей, як сука скидає набридлих цуценят. А тоді сіла і зібрала волосся вузлом на потилиці. Потім звісила ноги на підлогу, підійшла до вікна і розсунула штори.

Косе надвечірнє світло залило кімнату і зафарбувало дітей на ліжку у яскравіші кольори.

Вони почули, як повернулася ручка дверей до ванної Амму.

Клац.

Амму глянула у довге дзеркало, що висіло ззаду на дверях, і зненацька побачила там примару свого майбутнього, яка надумала з неї поглузувати. Промаринована шкіра. Сиве волосся. Сльозаві очі. Вишиті хрестиком троянди на плюсклій, запалій щоці. Висхлі груди, що висять, мовби шкарпетки з тягарцями. Між ногами сухо, як у пустелі, лиш біліє старе волосся. Зовсім ріденьке. Ламке, наче спресована папороть.

Шкіра, що відшаровується й опадає на землю дрібними лусочками, ніби сніг.

Амму пройняв дрож.

У те спекотне надвечір’я її пронизало холодне відчуття: ось життя і прожите. Відчуття того, що її чаша по самі вінця наповнена пилом. Що повітря, небо, дерева, сонце, дощ, світло й темрява поволі перетворюються на пісок. Що той пісок невдовзі наб’ється їй у ніс, у легені і в рот. І потягне її донизу, а на поверхні тільки й зануртує на мить піщана круговерть, як після наляканого краба, що стрімголов заривається у пісок на пляжі.

Амму роздягнулася і підклала під одну грудь червону зубну щітку, щоб подивитися, втримається вона там чи ні. Не втрималася. Шкіра була пружна і гладка на дотик. Під пальцями пиптики спочатку зморщилися, а потім затвердли, ніби темні горішки, натягуючи м’яку шкіру на грудях. Тонка лінія пушку плавним вигином вела від пупка вниз, до темного трикутника. Наче стрілка, що вказує шлях заблукалому мандрівнику. Недосвідченому коханцю.

Вона розпустила волосся й обернулася подивитися, наскільки воно відросло. Хвилі, кучері та неслухняні в’юнкі пасма, м’які зсередини і трохи жорсткіші ззовні, впали донизу й сягнули якраз того місця, де її тонка, міцна талія починала вигинатися, переходячи у стегна. У ванній стояла задуха. Шкіру рясно всіяли дрібні краплини поту і спершу виблискували там справдешніми діамантами, а потім зривалися з місця і скочувалися вниз. Піт стікав і улоговиною повздовж хребта. Амму окинула дещо критичним поглядом свої округлі, важкі сідниці. Не такі вже й великі самі по собі. Не такі вже й великі per se (як, безперечно, висловився б Чако Оксфордський). Великими вони виглядали тільки тому, що дуже тендітним було все решта. Так, ніби належали до якогось іншого, пишнішого тіла.

Кожна з них, варто було визнати, залюбки втримала б зубну щітку. А може, й дві. Вона розсміялася вголос, уявивши, як походжає Аєменемом гола, з пучками кольорових зубних щіток, які стирчать з-під кожної сідниці. Проте скоро вгамувалася. Побачила-бо цівку божевілля, що вирвалася з пляшки, де була закоркована і переможно застрибала по ванній.

Божевілля Амму непокоїло.

Маммачі казала, що в їхній родині воно вряди-годи таки давалося взнаки. Що нападало на людей несподівано і заскакувало їх зненацька. Розповідала про Патіл-аммай, сиріч матінку Патіл, яка у шістдесят п’ять років почала роздягатися і бігати голяка понад рікою, співаючи пісень рибам. І про Тампі-чачена, тобто братика Тампі: той щоранку штрикав у своє лайно в’язальною шпицею, бо все сподівався знайти золотий зуб, який проковтнув бозна-скільки років тому. І про доктора Мутачена, якого довелося забирати з його ж таки весілля у гамівній сорочці. То ще переповідатимуть колись: «Була така Амму, Амму Іпе. Вийшла заміж за бенгальця. Потім геть з глузду з’їхала. Померла зовсім молодою. У якійсь дешевій дірі».

Чимала кількість випадків божевілля серед сирійських християн — це розплата за інбридинг, стверджував Чако. Маммачі не погоджувалася.

Амму зібрала своє важке волосся, огорнула ним обличчя і задивилася через просвіти між пасмами на дорогу до старості й смерті. Ніби середньовічний кат, який крізь скошені прорізи у гостроверхому чорному каптурі розглядає того, кого має скарати на горло. Стрункий, оголений кат із темними пиптиками і глибокими ямочками на щоках (коли усміхається). З сімома сріблястими розтяжками від двояйцевих близнюків, які з’явилися на світ при світлі свічок упоміж новин про воєнну поразку.

Амму лякало не стільки те, що чекало наприкінці тієї дороги, скільки вона сама. На ній не стояли верстові стовпи, за якими можна було б відмірювати пройдений шлях. Уздовж узбіч не росли дерева. Її не мережив пістрявий затінок. Через неї не перекочувалася хвилями імла. Над нею не кружляли птахи. Жодні закрути, жодні повороти, жодні вигини ні на мить не затьмарювали того, що лежало у кінці. Цього Амму справді жахалася, адже була аж ніяк не з тих жінок, яким кортить знати своє майбутнє. Надто вже великий страх викликало воно у неї. Тож якби їй пообіцяли сповнення одного-єдиного маленького бажання, то цілком можливо, що вона побажала б просто не знати. Не знати, що готує для неї кожен новий день. Не знати, куди може закинути її доля наступного місяця, наступного року. Через десять років. Не знати, куди може повернути шлях і що лежить там, за поворотом. Та Амму якраз знала. Чи думала, що знає, а це насправді анітрохи не краще (бо якщо ти уві сні їси рибу, то це означає, що ти таки їси рибу). І те, що Амму знала (чи думала, що знає), пахло прісними оцтовими випарами, що здіймалися понад цементними чанами на «Райських маринадах». Випарами, які жмакали молодість і маринували майбутнє.

Загорнувшись у волосся, Амму притулилася до свого відображення у дзеркалі на дверях ванної і спробувала заплакати.

З жалю до себе.

І до Бога Дрібниць.

І до всипаних цукровою пудрою близнюків-посередників зі свого сну.

Того надвечір’я — доки у ванній богині долі змовлялися фатально змінити життєвий шлях тієї таємничої жінки, їхньої матері, доки на задньому дворі у Велюти на них чекав старий човен, а у жовтій церкві мало народитися маленьке кажаненя, — Еста в маминій спальні стояв на голові в Рахелі на задниці.

У спальні з синіми шторами і жовтими осами, які не дають спокою шибкам. У спальні, стінам якої невдовзі розкриються моторошні секрети.

У спальні, де Амму спершу замкнуть, а потім вона замкнеться сама. Двері до якої Чако, нестямний від горя, розтрощить на друзки через чотири дні після похорону Софі-моль.

«Геть з мого дому, доки я не переламав тобі всіх костей!»

Мій дім, мої ананаси, мої маринади.

Після цього Рахелі роками снитиметься такий сон: огрядний безлиций чоловік стоїть навколішки над трупом жінки. Він обтинає їй волосся. Ламає всі кості. Навіть найдрібніші. Пальці. Вушні кісточки тріскають, ніби сухі галузки. Хрусь-хрусь — м’яко хрустять переламані кістки. Піаніст, який убиває клавіші піаніно. Навіть чорні. І Рахель (попри те, що через кілька років, в електричному крематорії, скористається тим, що долоні будуть слизькі від поту, і висмикне свою руку з дядькової) любить їх обидвох. І піаніста, і піаніно.

І вбивцю, і труп.

Поки двері поволі розсипатимуться під ударами, Амму, намагаючись подолати тремтіння в руках, підшиватиме Рахелі стрічки, які зовсім не треба було підшивати.

— Пообіцяйте мені, що завжди любитимете одне одного, — скаже вона, притягнувши дітей до себе.

— Обіцяємо, — скажуть Еста з Рахеллю. І не знайдуть слів, аби пояснити, що жодного «одне одного» для них просто не існує.

Жорна-близнюки і їхня мати. Заціпенілі жорна. Скоєне ще повернеться, аби спустошити їх. Та це буде вже згодом.

Зго-дддоммм. Розкотистий дзвін, що здіймається з глибини порослого мохом колодязя. Тремкий і волохатий, наче ніжка нічного метелика.

Тоді ж — лише непослідовність і сумбур. Наче все нараз втратило сенс і розпалося на окремі фрагменти. Зовсім не пов’язані між собою. Блиск голки Амму. Колір стрічки. Переплетіння ниток у вишитому хрестиком покривалі. Двері, які повільно подаються під ударами. Окремішні речі, які самі по собі нічого не означають. Так, немовби ділянка мозку, яка відповідає за тлумачення прихованих візерунків життя і пов’язує образ із відображенням, блиск — зі світлом, переплетіння ниток — з тканиною, голку — з ниткою, стіни — з кімнатою, любов — зі страхом, гнівом, жалем, просто ні з того ні з сього перестала працювати.

— Пакуй свої речі і забирайся геть, — скаже Чако, переступивши через купу уламків. Він височітиме над ними. З хромованою дверною ручкою в руці. Раптом на диво спокійний. Вражений своєю силою. Своєю об’ємністю. Своєю страхітливою могутністю. Безмежністю свого жахливого горя.

На підлозі червонітимуть друзки розтрощених дверей.

Амму, незворушна зовні та пройнята дрожем усередині, навіть не підведе очей від свого нікому не потрібного шиття. Бляшана коробка з кольоровими стрічками лежатиме відкрита в неї на колінах, у кімнаті, де настане кінець її статуську.

У тій самій кімнаті, де (після того, як надійде відповідь від спеціалістки з виховання близнюків із Гайдарабада) Амму пакуватиме для Ести невеличку дорожню скриню і торбу захисної барви: 12 бавовняних майок без рукавів, 12 бавовняних майок з короткими рукавами. Есто, ось тут чорнилом написане твоє ім'я. Його шкарпетки. Його штани-«дудочки». Його сорочки з гострими комірцями. Його гостроносі бежеві штиблети (з яких піднімався гнів). Його платівки з записами Елвіса. Його пігулки кальцію і сироп «Відалін». Його Безкоштовного Жирафа (який ішов у комплекті з «Відаліном»). Його книги «Премудрощів», томи 1–4. Ні, любий, там нема ріки, тому нíде рибалити. Його Біблію у білій шкіряній палітурці з застібкою-блискавкою, оздобленою аметистовою запонкою імперського ентомолога. Його горнятко. Його мило. Авансом — його подарунок на день народження, який у жодному разі не можна розпаковувати наперед. Сорок зелених бланків листа для пересилання в межах країни. Дивися, Есто, я написала на ньому нашу адресу. Тепер тобі треба тільки його скласти. Тримай, спробуй скласти сам. І Еста акуратно складе зелений бланк уздовж пунктирної лінії, де написано: «лінія згину», і гляне на Амму з усмішкою, яка розіб’є їй серце.

Обіцяєш писати? Навіть якщо не буде про що?

Обіцяю, — скаже Еста. Не зовсім усвідомлюючи, у яку ситуацію потрапив. Гострота сприйняття у нього буде дещо притуплена силою-силенною мирського майна, яке раптом на нього звалилося. І все це належить йому. На цих речах проставлено чорнилом його ім’я. Їх зараз запакують у скриню (на ній теж стоїть його ім’я), яка лежить відкрита на підлозі у спальні.

У тій самій кімнаті, куди через багато років повернеться Рахель і побачить мовчазного незнайомця, який спочатку миється сам, а потім пере свій одяг крихким яскраво-синім милом.

Незнайомця з гладкими м’язами медової барви. З морськими таємницями в очах. І з сріблястою дощовою краплею на вусі.

Естапаппічачен-Куттаппен-Пітер-мон.

12

Кочу-Томбан

Звук ченди здіймався над храмом велетенським грибом, підкреслюючи тишу довколишньої ночі. Тишу самотньої, мокрої дороги. Тишу дерев, що наглядали звідусіль. Затамувавши подих, Рахель з кокосом у руках ступила через дерев’яні ворота у високій білій огорожі на подвір’я храму.

Всередині були білі стіни, поросла мохом черепична плитка і місячне світло. Все тут пахло недавнім дощем. На високій кам’яній веранді спав на підстилці худорлявий священнослужитель. Біля подушки у нього стояв великий латунний таріль з монетами, який нагадував ілюстрацію з комікса: ось що, мовляв, йому сниться. Подвір’я було всіяне місяцями — по одному в кожній калюжі. Кочу-Томбан уже відходив свої обрядові кола і тепер стояв прив’язаний до дерев’яного стовпа біля купи свого ж таки лайна, яка ще парувала. З почуттям виконаного обов’язку й порожніми кишками він і заснув; один бивень спочивав на землі, другий показував на зірки. Рахель тихенько підійшла ближче. Вона побачила, що шкіра на ньому висіла тепер вільніше, ніж колись. Та й Кочу-Томбаном його вже годі було називати. Бивні виросли. Він став Велья-Томбаном. Великим Бивнем. Вона поклала кокос на землю біля слона.

Шкіряста зморшка трохи розтулилася, і з-під неї на Рахель водянисто зблиснуло слонове око. А потім заплющилося, і довгі, сягнисті вії знову прикликали сон. Зі спрямованим до зірок бивнем.

У червні вистави катакалі можна побачити нечасто. Проте є храми, повз які мандрівна трупа не пройде без танцю. Раніше аєменемський храм до них не належав, однак тепер завдяки його розташуванню все змінилося.

В Аєменемі танцювали, щоб змити приниження після відвідин Серця пітьми. Приниження покраяних на кавалки вистав біля басейну. Приниження заробітку на туристах, щоб порятуватися від голоду.

Повертаючись із Серця пітьми, танцівники зупинялися у храмі, щоб попросити прощення у своїх богів. Щоб вибачитися за зневажливе спотворення прадавніх історій. За обмін своєї ідентичності на готівку. За марнування свого життя.

У таких випадках присутність глядачів-людей, звісно, віталася, але була зовсім не обов’язкова.

В кутамбаламі — широкому критому коридорі з колонами, який прилягав до самого осердя храму, де жив Синій Бог зі своєю сопілкою, — били у барабани барабанщики і танцювали танцівники, в міру поринання в ніч поступово змінюючи кольори. Рахель сіла долі, схрестивши ноги й опершись спиною до округлої колони. У тремтливому світлі латунної лампи тьмяно поблискувала висока бляшана посудина з кокосовою оливою. Олива давала поживу вогню. Вогонь освітлював бляшанку.

Історія вже почалася, та це не мало значення, адже глядачам катакалі з давніх давен відомо: таємниця Великих Історій власне у тому й полягає, що жодних таємниць там немає. Великі Історії ви вже чули і хочете почути знову. В них можна вступити на будь-якому відтинку й одразу ж зручно розташуватися. Вони не лоскочуть нервів і не готують вигадливих закінчень. Не дивують непередбаченими поворотами. Їх ви знаєте так само, як дім, де живете. Або запах шкіри коханого. Вам давно відомо, як вони закінчуються, але ви все одно слухаєте їх, ніби вперше. Схожим чином ви живете так, ніби не помрете ніколи, хоч і добре знаєте, що колись помрете. У Великих Історіях наперед відомо, хто житиме, а хто помре, хто здобуде любов, а хто не здобуде. І все ж слухати їх хочеться знов і знов.

Саме тут і криються їхні чари, їхня таємниця.

Для Чоловіка-Катакалі ці історії — наче рідні діти, наче його дитинство. У них він виростав. Вони — це батьківська оселя і лука, де він пустував маленьким. Вони — його вікна і його бачення всього навколо. Тож коли він заходиться розповідати якусь історію, то ставиться до неї ніби до рідної дитини. Дражнить її. Карає. Запускає, наче бульбашку, у повітря. Жартома перекидає на землю, а тоді відпускає. Сміється з неї, бо її любить. Він може за лічені хвилини перенести вас цілими світами, а може годинами споглядати прив’ялий листок. Або бавитися хвостом заснулої мавпи. Він здатен без натяку на якесь зусилля перейти від кривавого шалу війни до блаженства, у яке поринає жінка, миючи волосся у гірському потоці. Від зловісного піднесення злого духа-ракшаси, якому спав на думку новий підступ, — до радісного збудження малаяльської пліткарки, яка почула скандальну новину. Від ніжної чуттєвості матері, яка годує грудьми своє немовля, — до манливої пустотливості, якою дихає усмішка Крішни. Зі щастя він легко видобуде зернину печалі. І піймає непримітну рибину сорому, що плаває у морі слави.

Він оповідає історії про богів, та прядиво його слів снується з безбожного людського серця.

Чоловік-Катакалі — найвродливіший з чоловіків. Адже його тіло — то його душа. Його єдине знаряддя. З трирічного віку його обтісують і вистругують, глянсують і підганяють виключно під оповідання історій. Є в ньому, у цьому чоловікові, який ховається за розмальованою маскою і розмаяними спідницями, справжні чари.

Втім, у наш час він став нежиттєздатним. Непрактичним. Непридатним, призначеним для знищення товаром. З нього кепкують рідні діти.

Вони прагнуть бути всім тим, чим він не є. Вони виростали у нього на очах — і поставали чиновниками й автобусними кондукторами. Службовцями нижчого рангу. Щоправда, зі своєю профспілкою.

А сам він завис десь між небом та землею і йти їхніми слідами неспроможний. Бо не може ковзати вздовж поручнів автобусом, відраховуючи решту і продаючи квитки. Не може бути хлопчиком на побігеньках, якого викликають до себе дзвіночком. Не може послужливо гнути спину, тримаючи в руках тацю з чаєм і печивом.

У розпачі він звертається до туризму. Виходить на ринок. І береться торгувати вроздріб своїм єдиним майном. Історіями, які може розповісти його тіло.

Так він стає Місцевим Колоритом.

Туристи у Серці пітьми збиткуються з нього своєю лінивою голизною і нездатністю зосередитися. Та він тамує гнів і таки для них танцює. Потім отримує свій гонорар. Напивається. Або викурює косячок. Добру керальську травичку. Сміється. А тоді зупиняється біля аєменемського храму, він і ті, хто складає йому товариство, і всі танцюють, щоб випросити прощення у богів.

Опершись спиною до колони, Рахель (без планів і з непевним статуськом) дивилася, як молиться на березі Гангу Карна. Карна у своєму осяйному обладунку. Карна, журливий син Сур’ї, бога дня. Карна Щедрий. Карна, якого покинули у дитинстві. Карна, найуславленіший серед воїнів.

Того вечора Карна був геть обкурений. Одежу мав подекуди рвану, подекуди латану. Там, де в його короні колись сяяли діаманти, тепер зяяли діри. Оксамитова блуза зовсім витерлася від старості. П’яти у нього були порепані і шорсткі. Об них він гасив свої косяки.

Та якби за лаштунками на нього чекала армія гримерів, агент, контракт, відсоток від прибутку — ким був би він тоді? Самозванцем. Заможним ошуканцем. Актором, який грає свою роль. Хіба ж міг би він тоді бути Карною? Чи почувався б надто безпечно у шкаралупі свого багатства? Чи перетворювалися б гроші на оболонку, що відокремлювала б його від історії, яку він розповідає? Чи збереглася б у нього здатність торкатися її осереддя, її прихованих від стороннього ока таємниць так, як він це робить тепер?

Навряд.

Сьогодні вночі цей чоловік небезпечний. Відчай поглинув його з головою. Ця історія — то страхувальна сітка, над якою він вистрибує і перевертається у повітрі, наче віртуозний акробат у збанкрутілому цирку. Це — єдине, що може його вберегти, не дати йому каменем звалитися просто у світ і розбитися. Це — його колір і світло. Посудина, у яку він сам себе наливає. Вона надає йому форми. Творить його будову. Його приборкує. Властиво, у ній він перебуває. Там — його любов. Його божевілля. Його надія. Його безустанна радість. За іронією, його зусилля — це повна протилежність зусиллям будь-якого актора, адже він щосили намагається не ввійти в роль, а її уникнути. Проте якраз це йому й не до снаги. Бо ж у його нищівній поразці криється його найбільша перемога. Адже він і є Карна, якого покинув на поталу долі світ. Карна Самотній. Товар, призначений для знищення. Принц, який виріс у злиднях. Народжений, щоб померти несправедливо, беззбройним, від руки свого ж брата. Величний у своєму безмежному відчаї. У молитві на березі Гангу. Зовсім не тямлячи себе.

І тут з’являється Кунті. Вона також була чоловіком, але чоловіком м’яким і жіночним, чоловіком, у якого виросли груди, бо ж він роками грав лише жіночі ролі. Рухи у неї плавні. Цілковито жіночі. Кунті також обкурена. Вона палила ті ж самі косяки. А тепер прийшла розповісти Карні одну історію.

Карна похилив свою прегарну голову і взявся слухати.

Очі в Кунті були червоні, але вона для нього станцювала. Розповіла про молоду жінку, яка отримала незвичайний дар. Таємну мантру, завдяки якій можна було обрати собі коханого серед богів. Розповіла, як властива юності нерозважливість спонукала ту жінку перевірити, чи справді та мантра діє. Як вона стала сама посеред безлюдного поля і вимовила ті слова. Не встигли вони злетіти з її нерозумних уст, вела далі Кунті, як перед нею постав Сур’я, бог дня. Жінка, зачарована вродою осяйного юного бога, віддалася йому. Через дев’ять місяців у неї народився син. Немовля з’явилося на світ зодягненим у світло, з золотими сережками у вухах і з золотою нагрудною табличкою, де було вигравіювано знак сонця.

Молода мати дуже любила свого первістка, розповідала Кунті, але ж була незаміжня і не могла залишити його у себе. Тож і поклала до сплетеного з тростини кошика та й пустила у ріку. Нижче за течією його знайшов Адірата, візничий колісниці. І назвав Карною.

Карна підвів очі на Кунті. «Ким же вона була? Хто моя мати? Скажи мені, де вона. Відведи мене до неї».

Кунті похилила голову. «Вона тут, — сказала вона. — Перед тобою».

У Карни це відкриття викликало і радість, і гнів. Тож його танець виражає замішання та розпач. «Де ж ти була, — запитує він у Кунті, — коли я потребував тебе найбільше? Чи ти бодай потримала мене на руках? Погодувала? А потім — шукала? Цікавилася, де я можу бути?»

У відповідь Кунті взяла його величне (зелене, з червоними очима) обличчя в руки і поцілувала в чоло. Карна стрепенувся від захвату. Воїн повернувся у дитинство. Той поцілунок викликав у нього справжній екстаз, який розійшовся всім тілом і дістався аж до кінчиків пальців на ногах. Чудовий поцілунок його матері. «Ти знала, як я сумував за тобою?» Рахель бачила, як рухається цей цілунок жилами Карни; побачити його було не важче, ніж яйце, що переміщається стравоходом страуса.

Та вже невдовзі цю мандрівку перервало сум’яття, адже Карна збагнув: мати розкрилася перед ним лише тому, що тривожилася за життя п’яти інших, любіших їй синів — Пандавів, — які ось-ось мали стати на герць із сотнею своїх кревних. Саме їх намагалася оборонити Кунті, коли зізналася Карні, що вона — його мати. Їй треба було витягнути в нього одну обіцянку.

Тому вона й звернулася до Законів Любові.

«Вони — твої брати. Твоя плоть і кров. Пообіцяй, що не підеш битися з ними. Пообіцяй мені».

Та Карна-воїн не міг дати такої обіцянки, бо тоді довелося б порушити іншу. Тож завтра він вийде на герць, де йому протистоятимуть Пандави. Адже саме вони, зокрема Арджуна, привселюдно кпили з нього за те, що він — син простого візничого. І Дурйодама, найстарший зі ста братів Кауравів, прийшов йому на порятунок і подарував царство зі своїх володінь. Карна ж у відповідь заприсягнувся до скону зберігати вірність своєму рятівникові.

Проте Карна Щедрий не міг відповісти на прохання матері відмовою. Тому він просто уник прямої відповіді. Пообіцяв, але трохи не те. Зробив невелике уточнення.

«Гаразд, — мовив він до Кунті, — ось що я тобі пообіцяю. Ти завжди матимеш п’ятеро синів. Юдіштіру я не скривджу. Біма від моєї руки не помре. Близнюків, Накули і Сагадеви, я також не торкнуся. А от щодо Арджуни не обіцятиму тобі нічого. Або я вб’ю його, або він уб’є мене. Один із нас накладе головою».

Щось у повітрі змінилося. Рахель не мала сумніву: то прийшов Еста.

Вона не повернула голови, та всередині у неї розлилося тепло. «Він прийшов, — подумала вона. — Він тут. Зі мною».

Еста теж влаштувався під колоною віддалік, і так вони й просиділи всю виставу: розділені широким кутамбаламом, але об’єднані історією, яку розповідали танцівники. І спогадами про іншу матір.

У повітрі потепліло. І стало менше вологи.

Либонь, той вечір у Серці пітьми був геть невдалим. В Аєменемі трупа танцювала так, наче не могла спинитися. Танцівники нагадували дітей, які ховаються від бурі в затишному, теплому домі. І не мають жоднісінького бажання виходити надвір, щоб опинитися віч-на-віч з негодою. З вітром і блискавками. Зі знаками долара в очах у щурів, які снують руїнами навколо. Зі світом, що валиться просто на очах.

Вони випірнули з одної історії тільки для того, щоб тут-таки з головою поринути в іншу. З «Карна шабадам», тобто «Клятви Карни», — у «Дурйодана вадам», де йдеться про загибель Дурйодани і його брата Душасани.

Була вже майже четверта ранку, коли Біма вистежив підлого Душасану. Того, хто намагався привселюдно роздягнути дружину Пандавів, Драупаді, після того, як Каурави виграли її у кості. Драупаді (сердита, на диво, лише на тих, кому дісталася, а не на тих, хто виставив її на кін) заприсягнулася, що ходитиме з розпущеним волоссям доти, доки не омиє його у крові Душасани. Біма ж поклявся помститися за її зневажену честь.

Біма зітнувся з Душасаною на бойовищі, всипаному мертвими тілами. Годину вони билися на мечах. Обмінювалися образливими словами. Перелічували всі кривди, яких завдали один одному. Коли латунна лампа почала блимати і пригасати, було укладено перемир’я. Біма підлив оливи, Душасана зняв з ґнота нагар. А потому супротивники знову стали до герцю. Запеклий бій вихопився за межі кутамбаламу і закипів довкола храму. Розмахуючи над головами булавами з пап’є-маше, вороги ганялися один за одним по подвір'ї. Двоє чоловіків у напнутих від швидкого руху спідницях і витертих оксамитових блузах стрибають через розкидані по землі місяці та купи лайна і кружляють навколо махини заснулого слона. Душасана то вихваляється, то, буквально за якусь хвилину, благає про милосердя. Біма ж просто з ним грається. Обидва обкурені.

Небо перетворилося на рожеву чашу. Сіра діра в Усесвіті з обрисами слона поворушилася вві сні, та потім знову завмерла без руху. Якраз зайнялося на світ, коли у Бімі прокинувся звір. Барабани забили гучніше, проте у повітрі навколо храму розлилася грізна, зловісна тиша.

У непевному ще передранковому світлі Естаппен з Рахеллю дивилися, як Біма виконує те, що пообіцяв Драупаді. Важким ударом він звалив Душасану на землю. І потім, відстежуючи кожен щонайслабкіший порух умираючого тіла, лупцював його, аж воно врешті затихло остаточно. Ніби коваль, який вирівнює лист непіддатливого металу. Систематично розгладжує кожну ямку й опуклість. Біма вбивав Душасану ще довго по тому, як той помер. А тоді голими руками роздер його тіло. Викинувши нутрощі, він схилився і став хлебтати кров прямо з чаші розтерзаного мертвого тіла, зиркаючи понад її вінцями божевільними очима, що палали гнівом, ненавистю і нестямною втіхою. Поміж зубами у нього виступали блідо-рожеві бульбашки кривавої піни, яка стікала потім розфарбованим обличчям, шиєю і підборіддям. Напившись, він піднявся, обмотав шию, ніби шарфом, скривавленими кишками і подався шукати Драупаді, щоб та вимила у свіжій крові своє волосся. Його й далі огортав ореол гніву, який не погамувало навіть убивство.

Того ранку під рожевою чашею панувало божевілля. І річ тут була не у виставі. Просто Естаппен з Рахеллю впізнали його. Вони вже бачили колись, як воно діє. Іншого ранку. На іншій сцені. Інше безумство (з багатоніжками на підошвах черевиків). Звіряча надмірність цього відповідала несамовитій ощадливості того.

Так вони там і сиділи, Спокій з Порожнечею, заморожені двояйцеві викопні істоти, з ледь помітними горбиками на чолі, які на ріжки так і не перетворилися. Розділені обширом кутамбаламу. Загрузлі у трясовині історії, їхньої — і водночас чужої. Яка спочатку зберігала бодай подобизну будови й порядку, але потім просто понесла, ніби перестрашений кінь.

Кочу-Томбан прокинувся і делікатно розгриз свій ранковий кокос.

Танцівники катакалі позмивали грим і розійшлися по домівках лупцювати своїх дружин. Навіть Кунті — той м’який, з жіночими грудьми.

Навколо заворушилося й помалу оживало містечко, що все ще чаїлося під машкарою села. Прокинувся й один підстаркуватий чоловік. І потупцяв непевною ходою до плити розігріти свою кокосову оливу з перцем.

Товариш Піллай. Аєменемський професійний розлущувач горішків.

Дивно, але з катакалі близнюків познайомив саме він. Незважаючи на заперечення Крихітки-кочамми, саме товариш Піллай брав їх разом із Леніном на цілонічні вистави у храмі і сидів там з ними до світанку, пояснюючи мову і жести катакалі. Коли їм було шість, вони дивилися з ним якраз цю історію. Від нього й почули про Раундру-Біму — збожеволілого, спраглого крові Біму, який шукає смерть і помсту. «Він намагається знайти звіра, який у ньому живе», — сказав товариш Піллай, коли вони злякано витріщилися на зазвичай доброго й лагідного Біму, який раптом завив і загарчав.

Якого саме звіра, він не розтлумачив. «Знайти людину, яка в ньому живе», — ось що, мабуть, було в нього на думці, бо жоден звір ніколи не зрівняється з людиною у незглибимому і безмежно винахідливому, суто людському мистецтві ненависті. Жодному звірові ніколи в житті не сягнути тут такої сили і такого розмаїття проявів.

Рожева чаша потьмяніла і закрапотіла теплим сірим дощиком. Еста з Рахеллю якраз виходили з воріт храму, коли туди підійшов товариш К. Н. М. Піллай, лискучий від свого оливного розтирання. На чолі мав цятку сандалової пасти. Дощові краплі виблискували на його наоливленій шкірі скляними кульками. У складених ківшиком долонях він купкою ніс кілька свіжих квіток жасмину.

— Ого! — озвався він своїм пронизливим голосом. — Ви тут! Не забуваєте про індійську культуру? Добре, добре. Дуже добре.

Близнюки промовчали — не грубо і не ввічливо. Так удвох вони й вирушили додому. Він і вона. Ми і нас.

13

Песиміст і оптиміст

Чако перебрався спати до кабінету Паппачі, щоб Софі-моль і Марґарет-кочамма могли розташуватися в його кімнаті. Та кімната була невелика, з одним вікном, що дивилося на вже дещо занедбану, а тому дедалі меншу каучукову плантацію, яку преподобний Е. Джон Іпе викупив колись у сусідів.

Одні двері вели у глибину дому, натомість інші (саме ті, які розпорядилася влаштувати Маммачі, щоб Чако міг без зайвих проблем задовольняти свої Чоловічі Потреби) виходили прямо надвір, у бічний міттам.

Софі-моль спала на маленькому розкладному ліжку, яке поставили спеціально для неї біля великого ліжка. У її голові безроздільно гудів вентилятор, що повільно крутився під стелею. Блакитно-сіро-блакитні очі раптом широко розплющилися.

Уважні.

Жваві.

Сторожкі.

Сон було остаточно відкинуто.

Вперше після загибелі Джо Софі-моль, прокинувшись, подумала насамперед не про нього.

Вона роззирнулася по кімнаті. Без руху, лише повела очима. Полонена на ворожій території розвідниця, яка задумує ефектну втечу.

На столі у Чако стояла ваза з незграбно розставленими квітами гібіскусу, вже трохи прив’ялими. Стін узагалі не було видно за книжковими полицями. Креденс зі скляними дверцятами був напханий поламаними літачками з бальсового дерева. Покалічені метелики з очима, у яких застигло благання. Дерев’яні дружини злого короля, які знемагають під закляттям, що перетворило їх на понівечені цурпалки.

У пастці.

Вирватися і повернутися до Англії пощастило тільки одній — її матері, Марґарет.

Кімната пішла обертом у нерухомому хромованому осередді сріблястого вентилятора під стелею. Світло-брунатна, кольору недопеченого коржика ящірка-гекон зацікавлено розглядала Софі-моль. Та подумала про Джо. Щось в ній усередині стрепенулося, і вона заплющила очі.

Нерухоме хромоване осереддя сріблястого вентилятора під стелею пішло обертом у неї в голові.

Джо вмів ходити на руках. А коли їхав велосипедом з гори, вмів ловити в сорочку вітер.

На ліжку поруч іще спала Марґарет-кочамма. Вона лежала горілиць, руки сплела на животі. Пальці набрякли, й обручка здавалася тепер надто тісною. Плоть на обидвох щоках трохи осіла, тож вилиці виглядали високими й опуклими, а губи розтягнулися у сумовиту усмішку, що виявлялася лиш у тьмяному відблиску разка білих зубів. Свої колись густі брови вона вищипала, перетворивши в модні на той час, немов олівцем виведені дуги; через них її обличчя навіть уві сні мало дещо здивований вираз. Решта виразів відростала разом зі новими волосками у бровах. Обличчя розчервонілося, чоло блищало. Проте під рум’янцем причаїлася блідість. Відтермінована печаль.

Тонка тканина темно-синьої з білим бавовняно-поліестерової квітчастої сукенки поникла і безвільно горнулася тепер до тіла Марґарет-кочамми, здіймаючись на грудях і спадаючи між її довгими, міцними ногами, — так, наче теж була незвична до спеки і потребувала перепочинку.

На столику біля ліжка стояла у срібній рамці чорно-біла весільна світлина Чако і Марґарет, зроблена біля церкви в Оксфорді. Того дня трохи сніжило. На вулиці — і на проїжджій частині, і на тротуарі — біліли перші сніжинки. Чако вдягнувся на манір Неру, у білий чурідар[51] і чорний шервані[52]. Плечі йому легенько припорошив сніг. У петельці в нього була троянда, а з нагрудної кишені визирав кінчик складеної трикутником хустинки. На ногах Чако мав начищені до блиску чорні оксфордські туфлі. Було таке враження, наче він сміється — і сам із себе, і з того, що так вирядився. Ніби гість на костюмованій вечірці.

Марґарет-кочамма була одягнена в довгу мереживну сукню, а її кучеряве, підстрижене волосся прикрашала дешева діадема. Вуаль з обличчя вона відкинула. Вони були одного зросту. Виглядали щасливими. Молоді, стрункі, трохи насуплені від сонця, що світило простовіч. Наречена зсунула густі темні брови докупи, і вони мило контрастували з білизною її пишної сукні. Насуплена хмаринка з бровами. Позаду стояла поважна дебела жінка з масивними щиколотками, вдягнена в застібнуте під саму шию довге пальто. Мати Марґарет-кочамми. Обабіч неї хихотіли, прикриваючи долоньками роти, дві її маленькі внучки в картатих плісированих спідничках та панчішках і з однаковими гривками. Мати Марґарет-кочамми дивилася кудись убік, поза межі кадру; здавалося, вона хотіла б тієї миті бути деінде.

Батько Марґарет-кочамми прийти на весілля відмовився. Індійців він недолюблював, уважав їх ледачими та шахраюватими і просто не йняв віри, що його донька виходить заміж за одного з них.

У правому кутку світлини можна було побачити чоловіка, який їхав велосипедом уздовж бордюру й обернувся подивитися на молодят.

Коли Марґарет-кочамма познайомилася з Чако, то працювала офіціанткою в одному оксфордському кафе. Її сім’я жила в Лондоні. Батько був власником пекарні, а мати — помічницею у модистки. Марґарет-кочамма пішла з батьківського дому за рік до зустрічі з Чако суто під впливом юнацького прагнення до незалежності. Мала намір працювати і, заощадивши достатньо грошей, закінчити вчительські курси, а тоді вже шукати роботу у якійсь школі. В Оксфорді вона винаймала маленьке помешкання разом із подругою. Іншою офіціанткою з іншого кафе.

Зважившись на цей крок, Марґарет-кочамма почала перетворюватися власне на таку дівчину, якою хотіли бачити її батьки. Залишившись віч-на-віч з Реальним Світом, вона судомно вхопилася за старі, відомі з дитинства правила, а бунтувати могла тепер лише сама проти себе. Тож і після переїзду до Оксфорда вона далі жила тим самим скромним, стриманим життям, від якого намагалася втекти, хіба що грамофон вмикала трохи гучніше, ніж дозволяли вдома.

І так тривало, доки одного ранку у її кафе не зайшов Чако.

Минало літо останнього року його навчання в Оксфорді. Він був сам. М’яту сорочку застібнув не на ті ґудзики. Шнурівки волочилися по підлозі. Ретельно зачесане і прилизане спереду волосся ззаду стовбурчилося шорстким щетинистим німбом. Він скидався на якогось неохайного, блаженного дикобраза. Був високий, а під безладним одягом (недоречна краватка, потріпаний плащ) Марґарет-кочамма розгледіла добре збудоване тіло. Вдача в нього була легка, це відчувалося відразу; ще він мав звичку примружувати очі, немов намагався прочитати якийсь напис на відстані, а окуляри забув дома. Його вуха відстовбурчувалися обабіч голови, ніби ручки цукернички. Недбалий зовнішній вигляд якось не в’язався з атлетичною будовою. Єдиною ознакою, яка вказувала на те, що всередині в ньому причаївся товстун, були лискучі, щасливі щоки.

У ньому не було й натяку на ту невизначеність чи вибачливу незграбність, яку зазвичай приписують неохайним, роззявкуватим людям. Виглядав він так весело, ніби прийшов з уявним приятелем, товариством якого страшенно тішився. Вибрав собі місце біля вікна, сів, опершись ліктем на стіл, а підборіддям — на складену ківшиком долоню, і заусміхався до порожнього кафе, немов збирався побалакати з меблями. З тією ж приязною усмішкою замовив собі каву, хоч високу, густоброву офіціантку, яка прийняла замовлення, буцімто й не помітив.

Вона аж здригнулася, коли до своєї кави майже на самому молоці він поклав дві з чубком ложки цукру.

А потім попросив принести окату яєчню з грінками. Ще кави і полуничне варення.

Коли вона повернулася з замовленням, він запитав, ніби продовжуючи давно вже розпочату розмову:

— А ви чули історію про чоловіка, у якого було двоє синів-близнюків?

— Ні, — сказала вона, ставлячи на стіл перед ним сніданок. Чомусь (можливо, через природну скромність та інстинктивну стриманість у спілкуванні з іноземцями) гострого зацікавлення історією про чоловіка з двома синами, на яке він, схоже, розраховував, у неї не виявилося. Втім, Чако не звернув на це уваги.

— Було в одного чоловіка двоє синів-близнюків, — заходився розповідати він, — Піт і Стюарт на ім’я. Піт був оптимістом, а Стюарт — песимістом.

Тим часом витягнув з полуничного варення ягоди і виклав їх на одній половині тарілки. Густий сироп товстим шаром намастив на грінку з маслом.

— На їхній тринадцятий день народження батько подарував Стюартові-песимісту дорогий годинник, набір столярних інструментів і велосипед.

Чако зиркнув на Марґарет-кочамму: хотів пересвідчитися, що вона слухає.

— А кімнату Піта-оптиміста мало не під стелю завалив кінським гноєм.

Він поклав яєчню на грінку, роздушив яскраві, тремтливі жовтки і тильним боком чайної ложечки розмазав їх поверх полуничного варення.

— Розпакувавши свої подарунки, Стюарт цілий ранок бурчав. Набір столярних інструментів був йому не потрібний, годинник не подобався, а велосипед мав не такі шини.

Марґарет-кочамма вже й не слухала, бо її увагу відволік чудний ритуал, що розгортався на тарілці. Грінку з варенням і яєчнею було покраяно на акуратні квадратики. Витягнуті з варення полуниці було одну по одній порізано на маленькі шматочки.

— Коли ж батько заглянув до Піта-оптиміста, то сина не побачив, почув лише, як хтось завзято човгає лопатою і важко дихає. Гній літав по всій кімнаті.

Наперед смакуючи кінцівку своєї історії, Чако вже трусився від безгучного сміху. Розсміяними руками він прикрасив шматочком полуниці кожен яскравий, жовто-червоний квадратик грінки. Відтак усе це стало подібне на занадто строкату закуску, що її приготувала якась старша пані для гостей, запрошених зіграти ввечері партійку у бридж.

— «Сили небесні, що це ти робиш?» — закричав до Піта батько.

Посоливши і поперчивши квадратні скибочки грінки, Чако витримав паузу перед кульмінаційним моментом і зі сміхом підвів очі на Марґарет-кочамму. Та усміхалася до його тарілки.

— І тут з глибини тієї купи гною почувся голос: «Тату, — сказав Піт, — ти ж сам чудово розумієш: там, де стільки гною, мусить бути і поні!»

Й Чако, з виделкою і ножем у руках, відкинувся на спинку стільця у порожньому кафе і зайшовся своїм пронизливим, заливистим, заразливим сміхом — сміхом товстуна — так, що аж потекли по щоках сльози. Марґарет-кочамма, яка більшу частину історії пропустила повз вуха, всміхнулася. А потім засміялася з його сміху. Її сміх заводив його — і навпаки, й урешті-решт їх обидвох розібрав уже мало не істеричний регіт. Коли на обрії з’явився господар закладу, то побачив відвідувача (не надто респектабельного з вигляду) й офіціантку (теж таку собі, середньої руки), які потрапили у спіраль оглушливого сміху і нічого не могли з цим вдіяти.

Тим часом ніхто й не помітив, що до кафе зайшов інший відвідувач (постійний) і тепер чекав, коли його обслужать.

Господар заходився протирати вже чисті склянки і совгати по прилавку тарілками, навмисно гучно дзенькаючи, щоб привернути увагу Марґарет-кочамми. Перш ніж підійти до нового відвідувача, та спробувала взяти себе в руки. Проте на очах у неї були сльози, і їй довелося на ходу тамувати черговий напад гиготіння; голодний чоловік, у якого вона брала замовлення, відвів через це погляд від меню і міцно стулив тонкі губи, виражаючи мовчазне, але цілком очевидне несхвалення.

Марґарет-кочамма крадькома зиркнула на Чако, який дивився на неї і усміхався. Та усмішка була несамовито приязна.

Він доїв свій сніданок, розрахувався і пішов.

Господар добряче вишпетив Марґарет-кочамму і прочитав нотацію на тему етики обслуговування в кафе. Вона вибачилася. Їй і справді було дуже прикро за свою поведінку.

Того вечора після роботи вона розмірковувала про те, що трапилося зранку, і почувалася ні в сих ні в тих. Зазвичай легковажністю Марґарет-кочамма не відзначалася й аж ніяк не вважала, що це нормально — реготати так-от без жодного стриму з чоловіком, якого бачиш уперше в житті. Тепер це здавалося їй надмірною фамільярністю, якоюсь геть недоречною інтимністю. Вона чудувалася, що ж саме змусило її так сміятися. Бо знала, що то була точно не історія про чоловіка і синів-близнюків.

Їй пригадався сміх Чако, й у неї в очах надовго оселилася усмішка.

Відтоді Чако став у тому кафе частим гостем.

Приходив туди незмінно зі своїм невидимим приятелем і дружньою усмішкою. Навіть якщо обслуговувала його не Марґарет-кочамма, він все одно шукав її очима, і вони потай усміхалися одне одному, викликаючи обопільні спогади про свій Сміх.

Невдовзі Марґарет-кочамма вже чекала, коли ж у дверях з’явиться Неохайний Дикобраз. Без тривоги, проте з такою собі притаєною теплотою. Знала вже, що він — стипендіат Родса з Індії. Що вивчає класичну літературу. І веслує за команду Белліол-коледжу.

Аж до самого дня весілля вона все не вірила, що погодиться вийти за нього заміж.

Через кілька місяців після того, як вони почали зустрічатися, він став потай проводити її до своєї кімнати, де жив на манір безпорадного принца у вигнанні. Попри всі зусилля університетського служителя і прибиральниці, в кімнаті у нього завжди панував безлад. На підлозі валялися книжки, порожні пляшки з-під вина, брудна білизна і недопалки. Відчиняти дверцята шафок було доволі небезпечно, бо звідти могли посипатися книжки, взуття чи одяг, а деякі томи мали вагу цілком достатню, щоб завдати справжньої травми. Марґарет-кочамма з її скромним, упорядкованим життям віддалася на поталу цьому істинно бароковому бедламу, лиш судомно ковтнувши повітря, ніби тепле тіло, яке пірнає у прохолодне море.

З’ясувалося, що під личиною Неохайного Дикобраза точиться запекла боротьба між конаючим марксистом і неможливим, невиліковним романтиком, який забував свічки, розбивав келихи для вина і губив персні. Який кохався з нею так пристрасно, що їй аж перехоплювало подих. Доти вона вважала себе зовсім не цікавою: недостатньо тонка талія, масивні щиколотки. Не те щоб негарна. Просто нічого особливого. Та коли Марґарет-кочамма була з Чако, старі, обмежені уявлення залишалися позаду. Обрії розширювалися.

Їй зроду ще не доводилося зустрічати чоловіка, який говорив би про світ — про те, що це таке, і про те, як він став таким, яким є, і яким, на його думку, стане в майбутньому, — так, як інші знайомі чоловіки говорили про роботу, приятелів і вихідні на морі.

З Чако Марґарет-кочамма почувалася так, наче її душа вирвалася поза вузькі межі рідного острова на безкраї, геть незвичні для ока простори його країни. З ним їй здавалося, ніби їм обидвом належить цілий світ: онде він лежить перед ними, немов розтята жаба на анатомічному столі, і жде не діждеться, щоб вони взялися його досліджувати.

У той рік, що минув від знайомства з Чако до їхнього весілля, Марґарет-кочамма відкрила у собі щось подібне на чари й іноді почувалася життєлюбним джином, якого нарешті випустили з пляшки. Либонь, вона просто була ще замолода, щоб збагнути: насправді те, що уявлялося їй любов’ю до Чако, було просто обережним, боязким сприйняттям самої себе.

Що ж до Чако, то Марґарет-кочамма стала для нього першою у житті подругою. Не просто першою жінкою, з якою він спав, а першою справжньою приятелькою. Найбільше Чако припала до вподоби її самодостатність. По суті, нічого, мабуть, особливого для пересічної англійки, але для Чако то було щось виняткове.

Йому страшенно подобалося, що Марґарет-кочамма за нього не чіплялася. Що вона не була впевнена у своїх почуттях до нього. Що він до останнього дня так і не знав напевне, вийде вона за нього чи не вийде. Ще йому подобалося, як вона, прокинувшись зранку, сідала оголена у його ліжку, і її довга біла спина різким рухом, ніби на шарнірах, відхилялася від нього; далі вона зиркала на годинник і діловито, на свій манір, казала: «Ого, мені вже треба йти». Подобалося, як вона щоранку, погойдуючись, їхала велосипедом на роботу. Подобалося, що у них багато на що різні погляди. В душі він неабияк тішився, коли вона час від часу вибухала обуренням через його занепадництво.

Чако був вдячний за те, що вона не хотіла про нього піклуватися. За те, що не пропонувала поприбирати у нього в кімнаті. За те, що не мала наміру бути йому дбайливою квочкою-доглядальницею. Він дедалі сильніше залежав від Марґарет-кочамми якраз через те, що вона від нього не залежала. Обожнював її за те, що вона не обожнювала його.

Про рідних Чако Марґарет-кочамма знала дуже небагато. Про них він говорив рідко.

Правду кажучи, впродовж прожитих в Оксфорді років він і згадував про них доволі рідко. Дуже вже багато подій відбувалося у його житті, й Аєменем залишився страх як далеко. Ріка здавалася надто малою. Риба — надто дрібною.

Нагальної потреби підтримувати зв’язок з батьками у нього не було. У фінансовому плані стипендія Родса була вельми солідна, тож гроші з дому не були йому потрібні. Він по вуха закохався у своє кохання до Марґарет-кочамми, й у його серці не залишалося місця ні для кого іншого.

Маммачі писала йому регулярно, детально змальовуючи свою огидну гризню з чоловіком і хвилювання через майбутнє Амму. Він же рідко завдавав собі клопоту дочитати лист до кінця. Іноді й узагалі тих листів не розкривав. І ніколи не відписував.

Навіть того єдиного разу, коли він таки приїхав до Аєменема (і завадив Паппачі побити Маммачі латунною вазою, що, у свою чергу, спричинило вбивство під місяцем крісла-гойдалки), то все одно навряд чи й усвідомив повністю, як сильно зачепив тоді за живе батька, як з подвійною силою почала боготворити його мати, як несподівано розквітла вродою молодша сестра. Він приїхав і поїхав у якомусь трансі, мріючи тільки про те, щоб чимскоріше повернутися до білої дівчини з довгою спиною, яка чекала на нього.

Взимку після того, як Чако закінчив Белліол-коледж (іспити він склав далеко не найкраще), вони з Марґарет-кочаммою одружилися. Без згоди її сім’ї. І без відома — його.

За обопільним рішенням, він мав, доки не знайде собі роботи, переїхати до помешкання Марґарет-кочамми (замінивши іншу офіціантку з іншого кафе).

Гірший момент для весілля важко було обрати.

Разом з рутинними клопотами спільного життя прийшло і безгрошів’я. Стипендіальні кошти закінчилися, а платити за помешкання треба було тепер повністю.

За команду коледжу Чако більше не веслував, і його зненацька рознесло, мов на дріжджах, зовсім іще завчасу. Він перетворився на товстуна, і тепер уже його тіло відповідало сміхові, яким він сміявся.

Минув рік подружнього життя, й чари лінивого студентського життя, від якого ніяк не міг відмовитися Чако, для Марґарет-кочамми геть розвіялися. Повернувшись додому з роботи, вона заставала такий самий бруд і безлад, як тоді, коли йшла, і це її вже не забавляло. Як і те, що чоловікові навіть на думку не спадало застелити ліжко, випрати одяг чи помити посуд. Що він і гадки не мав вибачитися за дірки, пропалені цигаркою у новій канапі. Що, вирушаючи на чергову співбесіду до чергового потенційного працедавця, не спроможний був правильно застібнути сорочку, затягнути вузол на краватці і зав’язати шнурівки на черевиках. Одне слово, через рік вона була вже готова поміняти ту жабу на анатомічному столі на щось дрібніше і практичніше. Наприклад, на роботу для чоловіка і на чисту оселю.

Врешті-решт Чако знайшов тимчасову, кепсько оплачувану роботу у відділі зовнішньої торгівлі Індійського управління з вирощування і продажу чаю. Сподіваючись, що це тільки початок, Чако з Марґарет переїхали до Лондона. У ще менше й похмуріше помешкання. Батьки Марґарет-кочамми побачитися з донькою відмовилися.

З Джо вона зустрілася відразу по тому, як дізналася, що вагітна. То був давній шкільний приятель її брата. Марґарет-кочамма була в той час на вершині своєї фізичної привабливості. Вагітність додала її щокам рум’янцю, а густому темному волоссю — блиску. Попри проблеми у подружньому житті, вона аж променилася від того потаємного внутрішнього піднесення, того зачудування власним тілом, яке часто властиве вагітним жінкам.

Джо був біологом. Він готував для одного невеликого видавництва третє оновлене видання «Біологічного словника». Й утілював усе, чого не було в Чако.

Був надійний. Платоспроможний. Худорлявий.

Марґарет-кочамма потягнулася до нього, наче рослина, яка росте у темному приміщенні, — до променя світла. Коли тимчасова робота у Чако закінчилася, а іншої знайти не вдалося, він написав до Маммачі, розповів їй про своє одруження і попросив грошей. Маммачі ця звістка просто спустошила, проте вона таємно заклала свої коштовності, а отримані гроші зуміла відправити йому в Англію. Цього виявилося недостатньо. Достатньо не було ніколи.

Коли народилася Софі-моль, Марґарет-кочамма остаточно усвідомила, що заради себе і своєї доньки мусить покинути Чако. І попросила його про розлучення.

Чако поїхав назад до Індії, де легко знайшов собі роботу. Кілька років він викладав у Мадраському християнському коледжі, а після смерті Паппачі повернувся до Аєменема разом із консервувальною машиною фірми «Бгарат», своїм белліолським веслом і розбитим серцем.

Маммачі радо вітала повернення сина у своє життя. Вона годувала його, шила для нього і дбала про те, щоб йому до кімнати щодня приносили свіжі квіти. Материнське захоплення було Чако дуже потрібне. Щобільше, він просто вимагав цього захоплення, але водночас зневажав матір за нього і потай, по-своєму карав. Наприклад, заходився всіляко плекати свою огрядність і потурати загальному фізичному занепаду. Носив дешеві териленові сорочки з набивним малюнком, білі мунду і найпотворніші пластмасові сандалі, які лише можна було знайти на ринку. Коли Маммачі приймала гостей, родичів чи якусь давню подругу з Делі, Чако з’являвся до її елегантно прибраного столу, прикрашеного вишуканими композиціями з орхідей та найкращою порцеляною, і починав колупати старий струп або шкрябати великі, подовгасті чорні мозолі, які виплекав у себе на ліктях.

Його улюбленою мішенню були католицькі єпископи і приїжджі священики, які частенько заходили в гості до Крихітки-кочамми. Перед ними Чако скидав сандалі і провітрював бридку, загноєну діабетичну виразку на ступні.

«Господи, помилуй бідолашного прокаженого!» — казав він, поки Крихітка-кочамма розпачливо намагалася відвернути увагу гостей, вибираючи з їхніх борід крихти печива і бананових коржиків, які там позастрягали.

Проте найгіршою і найболіснішою з усіх потаємних кар, якими Чако мордував Маммачі, були спогади про Марґарет-кочамму. Говорив він про неї часто і з якоюсь особливою гордістю. Так, наче захоплювався нею через те, що вона з ним розлучилася.

«Вона обміняла мене на кращого», — казав він Маммачі, і ту аж пересмикувало, ніби він наговорював на неї, а не на себе.

Марґарет-кочамма регулярно писала Чако, повідомляючи йому новини про Софі-моль. Джо став чудовим, дбайливим батьком, запевняла вона, і Софі-моль дуже його любить; Чако це тішило і водночас смутило.

З Джо Марґарет-кочамма була щаслива. Можливо, навіть щасливіша, ніж була б, якби не ті несамовиті, непевні роки, прожиті з Чако. Про нього згадувала з симпатією, але без жалю. Адже й уявити не могла, наскільки глибокої рани йому завдала, тому що й далі вважала себе звичайною жінкою, а його — незвичайним чоловіком. А позаяк Чако ні спочатку, ні згодом не виявляв жодних звичних ознак горя чи розбитого серця, Марґарет-кочамма припускала, що він вважає їхнє одруження помилкою так само, як і вона. Коли вона розповіла йому про Джо, він просто пішов — невесело, але спокійно. Разом зі своїм невидимим приятелем і дружньою усмішкою.

Вони часто писали одне одному і з роками вибудували доволі зрілі стосунки. Для Марґарет-кочамми то була зручна, віддана дружба. Для Чако — єдиний спосіб підтримувати зв’язок із матір’ю своєї дитини і єдиною жінкою, яку він коли-небудь кохав.

Коли Софі-моль настав час іти до школи, Марґарет-кочамма записалася на вчительські курси, а потім влаштувалася вчителькою молодших класів у Клепемі. Коли їй повідомили про те, що Джо потрапив в автомобільну аварію, вона якраз була в учительській. Новину сповістив молодий поліціянт, який напустив на себе скорботний вигляд і тримав у руках свою каску. Виглядав він навдивовижу комічно, наче поганий актор, який пробується на трагічну роль. Марґарет-кочамма пригадувала, що у перші секунди після того, як він увійшов до кімнати, їй хотілося усміхнутися.

Якщо не заради себе, то заради Софі-моль Марґарет-кочамма зробила все можливе, щоб пережити цю трагедію спокійно. Чи принаймні вдати, ніби переживає її спокійно. Вона не взяла відпустки на роботі. І подбала, щоб шкільний розпорядок дня Софі-моль залишився без змін: «Дороби домашнє завдання. З’їж яйце. Ні, не йти до школи нам не можна».

Свій біль вона приховала під діловитою бадьорістю вчительки. Суворої діри в Усесвіті з обрисами вчительки (яка іноді й ляща може дати).

Та коли Чако написав їй і запросив до Аєменема, щось у неї всередині зітхнуло й опустилося на землю. Незважаючи на все, що трапилося між нею і Чако, не було на світі нікого іншого, з ким би їй хотілося зустріти Різдво більше. Що довше вона про це думала, то сильнішою ставала спокуса. Й урешті Марґарет-кочамма таки переконала себе, що Софі-моль поїздка до Індії піде зараз на користь.

Тож хоч вона й усвідомлювала, наскільки дивно все це виглядатиме в очах друзів і товаришів по роботі — тікати до першого чоловіка мало не відразу після похорону другого, — проте зняла гроші зі свого термінового вкладу і купила два авіаквитки. За маршрутом Лондон — Бомбей — Кочин.

Спогади про це рішення мучили її потім до самого скону.

У могилу з собою Марґарет-кочамма забрала таку картину: тіло своєї маленької доньки на шезлонгу у вітальні Аєменемського Дому. Навіть звіддалік було цілком очевидно, що та мертва. Не хвора, не зморена сном. Вся річ тут була у тому, як вона лежала. В тому, як були зігнуті руки й ноги. В усевладді Смерті. У її жахливій непорушності.

У чудовому каштановому волоссі Софі-моль позаплутувалися зелені водорості і річковий мул. Очі запалися, повіки погризли риби. (Такі вже вони є, ті глибокоплавні риби. Завжди мусять усе скуштувати на зуб.) На її рожево-ліловому вельветовому сарафані веселими скісними літерами було написано «Holiday!». Вона вся поморщилася, ніби палець дгобі, бо надто довго пробула у воді.

Губчата русалка, яка розучилася плавати.

В маленькому кулачку затиснений — на щастя — срібний наперсток.

Та, що пила з наперстка.

І перекидалася через голову в труні.

Марґарет-кочамма так ніколи й не пробачила собі, що привезла Софі-моль до Аєменема. А потім залишила саму на вихідні, поки вони з Чако їздили до Кочина підтвердити зворотні квитки.

Було близько дев’ятої ранку, коли Маммачі з Крихіткою-кочаммою вперше почули про те, що нижче за течією, де Міначал, наближаючись до заводей, розширяється, знайшли у воді тіло білої дитини. Ести й Рахелі все ще не було.

Зранку діти — всі троє — не прийшли пити своє ранкове молоко. Крихітка-кочамма з Маммачі подумали, що вони, мабуть, подалися на ріку купатися, і занепокоїлися, бо цілий день напередодні й добрячу частину ночі лив сильний дощ. Вони знали, якою небезпечною буває часом ріка. Крихітка-кочамма послала Кочу-Марію пошукати їх, але та повернулася ні з чим. У хаосі, який зчинився після приходу Вельї Паапена, ніхто не міг пригадати, коли ж насправді дітей бачили востаннє. Вони зовсім вилетіли всім з голови. Цілком можливо, їх не було вдома цілу ніч.

Амму далі сиділа під замком у своїй кімнаті. Ключі були в Крихітки-кочамми. Через двері вона поцікавилася, чи Амму, бува, не знає, куди могли запропаститися діти. Старалася, щоб у голосі не прохопилася паніка, щоб запитання звучало буденно, між іншим. У відповідь щось із брязкотом гримнуло у двері з того боку. Амму не тямила себе від гніву, не могла повірити, що це діється наяву, що її просто замкнули, як замикали у середньовічному родинному маєтку божевільних. Тільки згодом, коли світ навколо почав валитися, коли до Аєменема привезли тіло Софі-моль, а Крихітка-кочамма відімкнула двері, Амму просіяла той гнів крізь сито, аби бодай спробувати усвідомити суть того, що трапилося. Страх і зловісне передчуття прояснили їй думки, і лише тоді вона згадала, що сказала своїм близнюкам, коли ті прийшли під двері її кімнати і запитали, чому вона сидить там під замком. То були необачні слова, які Амму насправді й гадки не мала казати.

— Через вас! — верескнула вона тоді. — Якби не ви, я б тут не сиділа! Нічого цього не трапилося б! Мене б тут не було! Я була б вільна! Треба було віддати вас до сиротинця, щойно ви народилися! А то висите в мене на шиї, як ті жорна!

Дітей, що схилилися під дверима, вона не бачила. Здивованого Зачосу і Фонтанчика у «токійській любові». Спантеличених близнюків — представників бозна-чого. Його високоповажність пана амбасадора Е. Пелвіса і її високоповажність панну амбасадорку П. Плодожерку.

— Забирайтеся звідси! — крикнула Амму. — Йдіть геть і дайте мені спокій!

Так вони і зробили.

Коли єдиною відповіддю на запитання про дітей став брязкітливий удар у двері спальні, Крихітка-кочамма мовчки відійшла. А потім, коли вона заходилася вибудовувати очевидні, логічні й цілковито неправильні зв’язки між подіями тієї ночі і зникненням дітей, в її душу почав поволі закрадатися страх.

Дощ уперіщив напередодні невдовзі після полудня. Спекотна днина раптом спохмурніла, а небо загриміло й зарокотало. Кочу-Марія, яка того дня хтозна-чому була не в гуморі, стояла в кухні на своєму низенькому стільчику і люто чистила велику рибину, здіймаючи навколо смердючу хуртовину з луски. Її золоті сережки шалено розгойдувалися. Срібляста луска літала по кухні, опускаючись на чайники, стіни, ножі для чищення овочів і ручку холодильника. Коли в кухонних дверях з’явився Велья Паапен, який промок до нитки і весь трусився, вона просто не звернула на нього уваги. Його живе око налилося кров’ю, та й узагалі вигляд він мав такий, ніби добряче випив. Хвилин десять Велья Паапен простояв, чекаючи, аж його помітять. Коли Кочу-Марія впоралася з рибою і взялася до цибулі, він кашлянув і запитав, чи можна побачити Маммачі. Кухарка спробувала була його відігнати, але марно. Щоразу, коли він роззявляв рота, щоб заговорити, у ніс їй важко, мов обухом, ударяв запах араку. Вона зроду ще не бачила його у такому стані і навіть трохи злякалася. Чому він прийшов, вона здогадувалася, а тому врешті-решт вирішила, що краще все-таки покликати Маммачі. Кухонні двері Кочу-Марія зачинила, залишивши Велью Паапена п’яно похитуватися під зливою у задньому міттамі. Хоч надворі був грудень, лило, немов у червні. Аномальний циклон — написали наступного дня в газетах. Але на той час усім було вже зовсім не до газет.

Цілком можливо, що до кухонних дверей Аєменемського Дому Велью Паапена привів того дня саме дощ. Забобонній людині сила і невпинність тієї зливи, для початку зими геть незвичної, могла видатися знаменням гніву когось із богів. П’яній забобонній людині вона могла видатися початком кінця світу. Певною мірою десь так воно й було.

Коли Маммачі у блідо-рожевому халаті з хвилястою облямівкою поверх нижньої спідниці з’явилася на кухні, Велья Паапен піднявся кухонними сходами і простягнув їй на розкритій долоні своє «позичене» око. Сказав, що на нього не заслуговує, а тому хоче повернути. Його ліва повіка запала в порожню очницю і моторошно там заціпеніла, немовби безконечно підморгуючи. Так, наче все, що він збирався сказати, було частиною якоїсь хитромудрої витівки.

— Що там у тебе? — поцікавилася Маммачі, простягаючи й собі руку (подумала, мабуть, що Велья Паапен чомусь вирішив повернути кілограм червоного рису, який вона дала йому зранку).

— Це його око, — голосно повідомила Кочу-Марія; від цибулі у неї по щоках котилися сльози. Та Маммачі вже сама торкнулася скляного ока й аж сахнулася від його слизької твердості. Від ослизлої мармуровості.

— Ти що, напився? — сердито запитала під стугін дощу Маммачі. — Як ти посмів прийти сюди у такому стані?

Вона навпомацки знайшла дорогу до мийки і намилила руки, щоб змити з них очні соки промоклого наскрізь паравана. Впоравшись, понюхала пальці. Кочу-Марія дала Вельї Паапену старий кухонний рушник і мовчала, доки той стояв на найвищому східці, майже на її доторканній кухні, і витирався, захищений від дощу скісним піддашшям.

Трохи заспокоївшись, Велья Паапен вставив око на місце і заговорив. Для початку перелічив усе добро, яке зробила родина Маммачі його родині. Покоління за поколінням. Згадав, що задовго до того, як щось таке спало на думку комуністам, саме преподобний Е. Джон Іпе передав у власність його батькові Келану ділянку, де тепер стоїть їхня хатина. Що саме Маммачі заплатила за його око. Що саме вона влаштувала Велюту на навчання і дала йому роботу.

Маммачі хоч і дратувалася через те, що він п’яний, була зовсім не проти послухати бардівське славослів’я незвичайної християнської щедрості, властивої її родині та їй самій. Того, що вона мала невдовзі почути, не провіщало ніщо.

Велья Паапен заплакав. Плакала одна його половина. Сльози набухали у живому оці і блищали на темній щоці. Другим своїм оком він закаменіло дивився перед собою. Старий параван, який ще застав ті часи, коли таким, як він, доводилося задкувати перед представниками вищих каст, тепер розривався між відданістю і любов’ю.

А потім страх пойняв його і заходився витрушувати з нього слова. Він розповів Маммачі про те, що бачив.

Історію про невеликий човен, який з ночі в ніч перетинав ріку, і про те, хто в ньому був. Історію про чоловіка і жінку, які стояли разом у місячному світлі. Стояли впритул.

Вони ходили в дім Карі-Саїпу, сказав Велья Паапен. У них вселився злий дух того білого чоловіка. Так Карі-Саїпу помстився за те, що заподіяв йому він, Велья Паапен. Човен (той, на якому сидів Еста і який знайшла Рахель) залишали прив’язаним до пенька, де починалася стрімка стежина, що вела через болото до закинутої каучукової плантації. Він сам його там бачив. Щоночі. Бачив, як той човен погойдується на воді. Порожній. Чекає, коли повернуться коханці. Чекає годинами. Іноді вони виходили з високої трави лише на світанку. Велья Паапен бачив їх на власне єдине око. Та й інші теж. Усе село вже знає. Рано чи пізно Маммачі теж дізналася б. Тож Велья Паапен і надумав розповісти їй сам. Як параван і той, у кого певні частини тіла не зовсім йому належать, він вважав це своїм обов’язком.

Коханці. Яких вони — він і вона — самі й породили. Його син і її донька. Які зробили немислиме мислимим. Зробили так, що неможливе таки трапилося.

Велья Паапен все говорив і говорив. Схлипував. Відригував. Ворушив губами. Слів Маммачі вже не розбирала. Дощ стугонів дедалі гучніше, і великі краплі вибухали просто у неї в голові. Свого крику вона навіть не почула.

Зненацька сліпа літня жінка у блідо-рожевому халаті з хвилястою облямівкою і з заплетеним у тоненьку кіску ріденьким сивим волоссям ступила вперед і з усієї сили штовхнула Велью Паапена. Той хитнувся назад, оступився і покотився кухонними сходами вниз, де й розпластався у грязюці під дощем. До цього він виявився абсолютно неготовим. Окрім усього іншого, табу недоторканності означало й те, що можна було самому не боятися доторків. Принаймні не за таких обставин. Ходити у буцім фізично непроникному коконі.

Крихітка-кочамма саме проходила повз кухню, коли почула якийсь шум. Увійшла і побачила, як плює у стіну дощу — «Тьху! Тьху! Тьху!» — Маммачі, а внизу плаче і плазує ниць у багнюці мокрий Велья Паапен. Плазує і примовляє, що піде й сам уб’є свого сина. Просто розірве його на частини.

— От п’яне бидло! Брехлива параванська п’янюга! — кричала Маммачі.

Перекрикуючи гамір, Кочу-Марія переказала те, що розповів Велья Паапен, Крихітці-кочаммі. Та відразу ж розгледіла в цій ситуації невичерпний потенціал, але тієї ж миті помазала свої думки благочестивим єлеєм. І розцвіла. Побачила-бо тут Божий промисел: так Господь карає Амму за гріхи і водночас мстить за її, Крихітки-кочамми, приниження від Велюти й інших демонстрантів, які прозивали її «модалалі Маріякутті» і змушували махати прапором. Тож вона відразу напнула вітрила. Корабель доброчесності вирушив розтинати хвилі моря гріха.

Крихітка-кочамма поклала свою важку руку на плечі Маммачі й тихо сказала:

— Це таки правда, здається. Вона цілком на щось таке здатна, та й він теж. Такого Велья Паапен не став би вигадувати.

А потім попросила Кочу-Марію дати Маммачі склянку води і підсунути стілець. Вона змусила Велью Паапена повторити все від самого початку, раз по раз перериваючи його запитаннями, щоб з’ясувати подробиці: «Чий човен? Як часто? Коли це почалося?».

Коли Велья Паапен розповів усе, що знав, Крихітка-кочамма обернулася до Маммачі.

— Він повинен забратися геть, — сказала вона. — Ще сьогодні. Доки це не зайшло задалеко. Доки не прийшла на нас цілковита погибель.

І якраз тоді, аж здригнувшись, ніби школярка, від огиди, вона сказала:

— А запах… як же вона запах терпіла? Ти не помітила? Вони ж усі до одного мають такий особливий запах, ті паравани.

Саме це нюхове спостереження, саме ця начебто зовсім не значна подробиця й розкрутила маховик Жаху.

Гнів Маммачі, спрямований на старого одноокого паравана, який стояв під дощем п’яний, промоклий до рубця і викачаний у грязюці, перетворився на холодну зневагу до своєї доньки і до того, що вона скоїла. Маммачі уявила собі голу Амму, яка парується у багнюці з чоловіком — брудним кулі, та й тільки. Перед очима відразу ж постали яскраві подробиці: ось груба чорна рука паравана лежить на доньчиних грудях. Ротом він присмоктався до її губ. Чорні стегна смикаються у неї між розведеними ногами. Обидвоє важко дихають. І той особливий параванський запах. «Як тварини, — подумала Маммачі, і її мало не знудило. — Як пес із сучкою у тічку». Поблажливість до синових Чоловічих Потреб підливала тепер оливи у вогонь некерованої люті на доньку. Вона ж спаплюжила те, що витворювали цілі покоління (і Благословенний Малюк, якого торкалася рука самого Антіохійського патріарха, і імперський ентомолог, і стипендіат Родса з Оксфорда); вона кинула тінь на цілу родину! Покоління за поколінням, віднині й завжди, у їхній бік нишком тицятимуть пальцями на весіллях і на похоронах. На хрестинах і на прийняттях з нагоди уродин. Підштовхуватимуть одне одного ліктями і перешіптуватимуться. Кінець усьому.

Маммачі геть утратила владу над собою.

Тож вони, дві літні пані, й зробили те, що мали зробити. Маммачі розпалила жагу, Крихітка-кочамма уклала план. На роль карлуватого помічника згодилася Кочу-Марія. Спочатку вони заманили до кімнати Амму і замкнули її, а потім послали по Велюту. Того треба було спровадити з Аєменема ще до повернення Чако. Передбачити реакцію Чако було годі, тому покладатися на нього вони не могли.

Втім, не лише ці дві пані завинили, що події вийшли з-під контролю і помчали вперед, ніби оскаженілі від страху коні. Що стали змітати всіх і все на своєму шляху. Що до того часу, як Чако з Марґарет-кочаммою повернулися з Кочина, було вже надто пізно.

Рибалка вже знайшов Софі-моль.

Погляньмо на нього.

На світанні він уже у своєму човні, поблизу гирла ріки, якою плаває з самого малку. Після вчорашньої зливи вона ще стрімка і роздута. Щось, погойдуючись у воді, пропливає мимо, і його око зачіпається за кольори. Рожево-ліловий. Каштановий. Пісочний. Ці барви несе прудка течія, прямуючи до моря. Він простягає бамбукову жердину і притягує їх до себе. Це зморщена русалка. Русаленя. Русалонька. З каштановим волоссям. З носом імперського ентомолога і зі срібним наперстком, затиснутим в кулачку на щастя. Він перетягує її з води у човен. Кладе на тонкий бавовняний рушник, і так вона й лежить там, на дні човна, поміж дрібною сріблястою рибою — його сьогоднішнім уловом. А він веслує додому — таій-таій-така, таій-таій-томе — і розмірковує про те, що не варто, ой, не варто рибалці вважати, ніби він уже добре знає ріку, навіть свою. Добре Міначал не знає ніхто. Ніхто не знає, що та ріка може зненацька поцупити або так само зненацька принести. І коли. Власне це й спонукає рибалок до молитви.

У коттаямській поліції тремтячу Крихітку-кочамму провели до кабінету начальника відділку. Вона розповіла інспекторові Томасу Метью про обставини, які змусили терміново звільнити одного з робітників фабрики. Паравана. Кілька днів тому він намагався… намагався… силоміць взяти її племінницю, сказала вона. Розлучену, з двома дітьми.

Крихітка-кочамма неправдиво описала стосунки між Амму й Велютою аж ніяк не заради Амму, а лише для того, щоб уникнути скандалу і порятувати в очах інспектора Томаса Метью репутацію родини. Їй навіть на думку не спало, що згодом Амму таки стягне ганьбу на свою голову, бо піде у поліцію розповісти, як усе було насправді. Крихітка-кочамма говорила і вже й сама починала вірити у те, що говорить.

Інспектор запитав, чому у поліцію звернулися тільки тепер.

— Ми — давня, шанована родина, — сказала Крихітка-кочамма. — Не хотілося, щоб пішли пересуди…

Інспектор Томас Метью, який ховався за наїженими, наче в рекламі компанії «Ейр Індія», вусами, розумів її чудово. Він сам мав доторканну дружину і двох доторканних доньок, у чиїх доторканних лонах чекали свого часу цілі доторканні покоління…

— Де зараз постраждала?

— Вдома. Вона не знає, що я сюди приїхала. Інакше мене не пустила б. Нічого дивного: вона страшенно хвилюється за дітей. Просто в істериці.

Згодом, коли інспектор Томас Метью дізнався, як усе було, його неабияк занепокоїло те, що речі зі світу доторканних, які виявили у того паравана, були не крадені, а подаровані. Тож коли після похорону Софі-моль Амму зі своїми близнюками прийшла до нього, щоб розповісти, яка трапилася помилка, а він постукав її по грудях своїм кийком, це була не спонтанна вихватка грубого поліціянта. Він добре знав, що робить. То був заздалегідь продуманий жест, спрямований на те, щоб принизити її і залякати. Спроба навести лад там, де його було порушено.

Ще пізніше, коли вляглася курява й було належним чином оформлено всі папери, інспектор Томас Метью привітав сам себе з тим, що все обернулося так, як обернулося.

А поки що він уважно і шанобливо слухав, як снує свою розповідь Крихітка-кочамма.

— Вчора ввечері — десь о сьомій, уже темніло — він прийшов до нас з погрозами. Падав дуже сильний дощ. Зникло світло, і ми якраз запалювали лампи, коли його побачили, — говорила вона. — Він знав, що єдиний у домі чоловік, мій племінник, Чако Іпе, поїхав до Кочина. Вдома залишилося тільки троє жінок, — Крихітка-кочамма на мить примовкла, щоб інспектор якомога краще уявив, якого жаху міг нагнати знавіснілий від хоті параван на трьох безборонних жінок.

— Ми сказали, що ліпше йому просто тихенько поїхати з Аєменема, бо інакше ми звернемося в поліцію. Він же з самого початку заявив, нібито моя племінниця відповіла йому згодою, можете собі уявити? Запитав, чи є у нас докази того, у чому ми його звинувачуємо. Потім сказав, що згідно з трудовим законодавством у нас немає підстав для його звільнення. Був напрочуд спокійний. «Минули ті дні, — сказав він, — коли ви могли викидати нас геть, як собак».

На цю мить Крихітка-кочамма була вже дуже переконлива. Ображена. Обурена.

Бурхлива уява взяла гору остаточно. Вона не стала описувати, як Маммачі геть утратила самовладання. Як підійшла до Велюти і плюнула йому в лице. Якими словами його обзивала і що говорила.

Натомість Крихітка-кочамма розповіла інспекторові Томасу Метью, що до поліції її спонукало прийти не лише те, що говорив Велюта, але й те, як він це говорив. Найбільше її вразила цілковита відсутність жалю через скоєне. Так, ніби насправді він ще й пишався тим, що зробив. Сама того не усвідомлюючи, вона наділила Велюту рисами чоловіка, який принизив її під час демонстрації. Описала лютий і водночас глумливий вираз його обличчя. Безсоромні, нахабні нотки у голосі, які дуже її налякали. І переконали, що між його звільненням і зникненням дітей таки існує зв’язок… не може не існувати.

Того паравана вона пам’ятає ще дитиною, сказала Крихітка-кочамма. Завдяки її родині він здобув освіту, у школі для недоторканних, яку заснував її батько, Пун’ян-Кунджу (Адже панові Томасу Метью відомо, хто це? Ще б пак…). Її родина допомогла йому вивчитися на столяра, дім, у якому він живе, відступила його дідові її родина. Її родині він завдячує геть усім.

— Люди-люди, — мовив інспектор Томас Метью, — отак спочатку ви самі їх псуєте, носитеся з ними, мов курка з яйцем, а коли вони врешті-решт вилазять вам на голову, біжите до нас по допомогу.

Крихітка-кочамма опустила очі, ніби дитина, яку добряче відчитали. А тоді повела далі. І розказала інспектору, що останніми тижнями зауважувала якісь недобрі ознаки — нахабство, грубощі… Згадала і про те, що на шляху до Кочина бачила його на демонстрації, і про чутки, буцімто він чи то був у наксалітах раніше, чи то один з них ще й тепер. Її уваги не привернула ледь помітна тінь занепокоєння, яка промайнула чолом інспектора при цих словах.

Племінника вона про все це попереджала, додала Крихітка-кочамма, але навіть у найстрашніших снах їй ніколи не приверзлося б, що може дійти до чогось такого. І от маєш: миле дитя мертве. Двоє інших дітей зникли.

Тут уже нерви у Крихітки-кочамми не витримали.

Томас Метью налив їй поліційного чаю. Коли вона трохи прийшла до тями, то з його допомогою виклала все, про що розповіла, у письмовому вигляді. Інспектор запевнив її у повному сприянні з боку коттаямської поліції. Негідника впіймають ще до смерку, сказав він. Знав-бо, що місцин, де може переховуватися з парою двояйцевих близнюків параван, за яким женеться Історія, насправді не так уже й багато.

Інспектор Томас Метью був чоловіком розважливим, а тому вдався до одного застережного заходу. Він відправив до Аєменема джип з наказом доправити до відділку товариша К. Н. М. Піллая. Для нього дуже важливо було знати, має той параван якусь політичну підтримку чи діє на власний розсуд. Хоч сам Томас Метью був прихильником Національного конгресу, наражатися на будь-які непорозуміння з марксистським урядом штату він не мав жодного наміру. Коли з’явився товариш Піллай, інспектор запропонував йому стілець, на якому ще недавно сиділа Крихітка-кочамма. І показав її заяву. Потім між ними відбулася розмова. Коротка, зашифрована, посутня. Так, ніби вони обмінювалися не словами, а цифрами. Схоже, жодні пояснення їм не були потрібні. Товариш Піллай та інспектор Томас Метью не приятелювали й один одному не довіряли, але порозумітися між собою могли з півслова. То були чоловіки, яких дитинство покинуло остаточно, не зоставивши ані сліду по собі. Чоловіки, позбавлені допитливості. Позбавлені сумнівів. Кожен з них був на свій штиб по-справжньому, страхітливо дорослий. На світ вони дивилися, але й гадки не мали поцікавитися, як він функціонує і чому, бо ж усе це і так було їм відомо. Властиво, саме вони його й урухомлювали. Ніби механіки, які обслуговують різні частини одного й того ж механізму.

Товариш Піллай сказав інспекторові Томасу Метью, що знайомий з Велютою, але не згадав ні про те, що Велюта — член Комуністичної партії, ні про те, що напередодні пізно ввечері той постукав до нього у двері, тож саме головний аєменемський марксист був останнім, хто бачив Велюту перед зникненням. Крім того, товариш Піллай не спростував звинувачень у спробі зґвалтування, які висунула Крихітка-кочамма, хоч і знав, що це неправда. Він лише запевнив інспектора, що, наскільки йому відомо, Велюта не може розраховувати на захист чи заступництво з боку Комуністичної партії. А отже, діє сам, на свій страх і ризик.

Після того, як товариш Піллай пішов, інспектор Томас Метью ще раз прокрутив у голові їхню розмову, промацуючи слово за словом, перевіряючи їх на логіку і вишукуючи приховані пастки. Коли ж урешті задовольнився, то віддав кілька розпоряджень своїм людям.

Тим часом Крихітка-кочамма повернулася до Аєменема. На під’їзній доріжці перед домом стояв блакитний «плімут». Марґарет-кочамма і Чако повернулися з Кочина.

На шезлонзі у вітальні лежала Софі-моль.

Коли Марґарет-кочамма побачила тіло доньки, шок заполонив її, ніби примарні оплески — порожню глядацьку залу. І вихлюпнувся через вінця блювотною хвилею, відібравши мову та спорожнивши очі. Оплакувала вона не одну смерть, а дві.

З утратою Софі Джо помер знову. Та цього разу вже не було ні недоробленого домашнього завдання, ні недоїденого яйця. Вона приїхала до Аєменема зцілити свій поранений світ, а натомість утратила його повністю. І, ніби скляна шибка, просто розбилася на друзки.

Про наступні кілька днів спогади у неї залишилися дуже туманні. Довгі, тьмяні години з буцім хутряним язиком, у стані якогось тлустого спокою (медикаментозно про це подбав доктор Верґезе Верґезе); час від часу цей спокій розривали сталеві, пронизливі спалахи істерії. Вони були гострі і тяли, ніби лезо новенької бритви.

Вона невиразно усвідомлювала присутність Чако, стурбованого й лагідномовного з нею і лютого, роз’яреного — з усіма іншими, Чако, який носився по Аєменемському Дому шаленим буревієм. Зовсім не схожого на веселого Неохайного Дикобраза, з яким їй довелося познайомитися того давнього ранку в оксфордському кафе.

Так само туманно пригадувався їй і похорон у жовтій церкві. Сумний спів. Кажаненя, яке когось там потурбувало. Вона пам’ятала, як тріщали й розліталися на цурпалки якісь двері і лопотіли перелякані жіночі голоси. Пам’ятала, як уночі сюрчали в кущах навколо цвіркуни; цей звук нагадував скрипіння старих сходів і лиш примножував страх та морок, що повисли над Аєменемським Домом.

Марґарет-кочамма ніколи не забула свого ірраціонального гніву на двох менших дітей, яким чомусь пощастило залишитися живими. Її запалений розум, ніби прилипала до акули, учепився до думки, що у смерті Софі-моль чомусь завинив Еста. Дивно, бо вона ж ані гадки не мала, що саме Еста — чаклун-мішальник з зачосом, який веслував у джемі й думав дві думи, — порушив заборону і пополудні переправляв Софі-моль з Рахеллю через ріку у невеликому човні. Еста, який знешкодив пришпилений серпом до каучукового дерева запах, змахнувши на нього марксистським прапором. Еста, який влаштував на задній веранді Дому Історії їхній дім поза домом, кинувши на землю сінник і перевізши туди більшу частину їхніх іграшок — рогатку, надувне гусеня, коалу від авіакомпанії «Кантас» з очима-ґудзиками на розтягнених нитках. Еста, який, зрештою, тієї страшної ночі вирішив, що, попри темряву і дощ, настав час їм утекти з дому, бо Амму вони більше не потрібні.

Чому ж Марґарет-кочамма, нічого цього не знаючи, все одно звинувачувала Есту в тому, що трапилося з Софі-моль? Мабуть, тут зіграв роль материнський інстинкт.

Три або чотири рази, виборсавшись крізь товсті шари медикаментозного сну на поверхню, вона й справді знаходила Есту і била його, доки її не заспокоювали і не забирали геть. Згодом вона написала Амму листа, у якому попросила пробачення за свою поведінку. Та коли той лист дійшов до Індії, Есту вже Повернули, а Амму змусили спакуватися і виїхати. З тих, хто міг від Естиного імені прийняти вибачення Марґарет-кочамми, в Аєменемі залишилася тільки Рахель. «Гадки не маю, що на мене тоді найшло, — писала англійка. — Єдине пояснення, яке я бачу, — це дія заспокійливих ліків. Я не мала права так поводитися, і тепер хочу, щоб ви знали: мені соромно і дуже, дуже прикро».

А от про Велюту, на диво, Марґарет-кочамма не думала ніколи. Про нього у неї не залишилося жодних спогадів. Навіть про те, який він був із себе.

Можливо, так було тому, що насправді вона зовсім його не знала і навіть не чула, яка доля його спіткала.

Бога Утрати.

Бога Дрібниць.

Того, хто не залишав ані слідів на піску, ні брижів на воді, ні відображення у дзеркалі.

Зрештою, не переправлялася ж Марґарет-кочамма через іще повноводну ріку разом із загоном доторканних поліціянтів. Одягнених у штивні від крохмалю широкі шорти захисної барви.

У когось в обважнілій кишені металево подзенькували наручники.

Не надто це розважливо — сподіватися, що хтось пам’ятатиме те, чого зроду не знав.

Утім, того вишитого блакитним хрестиком пополудня, коли втомлена тривалим перельотом Марґарет-кочамма лежала у ліжку і міцно спала, до лиха залишалося ще два тижні. Повз вікно спальні турботливим, скрадливим китом проплив Чако, який саме йшов до товариша К. Н. М. Піллая. Йому страшенно кортіло зазирнути досередини й подивитися, чи не прокинулися вже його дружина («Колишня дружина, Чако!») й донька і чи їм, бува, чогось не треба, проте сміливості в останню хвилину забракло, і він лише вайлувато проплив повз вікно, так у нього й не зиркнувши. Софі-моль (уважна, жвава, сторожка) бачила, як він пішов.

Вона сіла на своєму ліжку і глянула через те вікно на каучукові дерева. Доки вони з матір’ю спали, сонце встигло здолати чималий шлях небосхилом, і тепер на плантацію падала густа тінь від дому, через що й так уже темне листя дерев здавалося ще темнішим. Поза межами тієї тіні лилося рівне і м’яке світло. Плямисту кору кожного дерева перетинав навскісний надріз, звідки, ніби біла кров з рани, точився молочний каучуковий сік, який скрапував потім у половинку кокосової шкаралупи, прив’язану до стовбура.

Софі-моль підвелася з ліжка і заходилася копирсатись у материному гаманці, доки не знайшла те, що шукала, — ключі від великої замкненої валізи, яка лежала на підлозі, обклеєна наліпками авіаліній і багажними бирками. Відімкнувши ту валізу, вона перерила її вміст із делікатністю собаки, який порпається у квітковій клумбі. Порозгрібала поскладану на купки нижню білизну, випрасувані спідниці і блузки, шампуні, креми, шоколадки, клейку стрічку, парасольки, мило (й інші закорковані лондонські запахи), хінін, аспірин, антибіотики широкого спектру дії. «Бери все, — занепокоєно радили Марґарет-кочаммі співробітники, — бо хто його зна…» Так вони на свій лад попереджали колегу, яка вирушала у Серце пітьми, що:

а) 3 ким завгодно може трапитися що завгодно.

і

б) Краще бути готовим.

Врешті Софі-моль таки знайшла те, що шукала.

Подарунки для своїх двоюрідних брата і сестри. Шоколадки «Тоблерон» у вигляді трикутних вежечок (розм’яклих і перекошених від спеки). Шкарпетки з відокремленими різноколірними пальчиками. І дві кулькові ручки, зверху до половини наповнені водою, у якій виднівся складений з різних окремих фрагментів мініатюрний лондонський пейзаж. Із Букінгемським палацом і Біґ-Беном. З крамницями і людьми. І з червоним двоповерховим автобусом, який курсував туди й сюди безмовною вулицею завдяки повітряній бульбашці, що приводила його в рух. У повній відсутності будь-якого шуму на тій жвавій вулиці всередині ручки було щось зловісне.

Софі-моль переклала дарунки до своєї модної торбинки і подалася у світ. Укладати непросту угоду. Домовлятися про дружбу.

Про дружбу, яка, на жаль, так і залишиться у підвішеному стані. Залишиться недовершеною. Зависне у повітрі без точки опори. Про дружбу, яка так ніколи й не наповнилася справжнім змістом. І саме тому — набагато швидше, ніж можна було сподіватися, — Софі-моль перетворилася на Спогад, тоді як Утрата Софі-моль знай наливалася силою і життям. Ніби плід, що визріває в належну пору року. Щороку.

14

Праця — це боротьба

Чако подався навпростець попід похилими каучуковими деревами, відтак щоб опинитися потім перед домом товариша К. Н. М. Піллая, головною дорогою йому треба було пройти ще буквально кілька кроків. Ступаючи килимом із сухого листя у своєму тісному костюмі для аеропорту і з краваткою через плече (туди її закинув вітер), виглядав він дещо химерно.

Товариша Піллая Чако не застав. Його дружина, Кальяні, зі свіжою сандаловою пастою на чолі, посадила гостя на металевий розкладний стілець у маленькій вітальні, а сама зникла за нейлоновою завісою з яскраво-рожевого серпанку, яка висіла у дверях до темної суміжної кімнати, освітленої лише мерехтливим пломінцем великої оливної лампи з латуні. Через дверний проріз звідти тягнуло солодкавим духом ладану, а над дверима було почеплено невеличкий дерев’яний щит з такими словами: «Праця — це боротьба, боротьба — це праця».

Чако був для тієї кімнати надто об’ємний. Зусібіч на нього насувалися блакитні стіни, і почувався він трохи не у своїй тарілці. Напружено роззирнувся навколо. На ґратах маленького зеленого вікна сох рушник. Обідній стіл вкривала барвиста церата з квітковим візерунком. Над кетягом дрібних бананів на білій з синім обідком емальованій тарілці роїлися мушки.

В одному куті кімнати були поскладані на купу зелені, ще не чищені кокосові горіхи. На підлозі у яскравому паралелепіпеді заґратованого сонячного світла клишаво лежали дитячі гумові капці. Біля столу стояв креденс зі скляними дверцятами. Те, що в ньому зберігали, ховалося за ситцевими занавісками, які висіли на тих дверцятах зсередини.

Мати товариша Піллая, дрібненька бабця в брунатній блузці і сіруватому мунду, сиділа на краю високого дерев’яного ліжка під стіною, звісивши ноги, які добряче не діставали до підлоги. Поверх блузки вона була ще навскіс перемотана перекинутим через плече тонким білим рушником. Над її головою перевернутим догори дриґом блазенським ковпаком вилася комарня. Сиділа вона, спершись щокою на долоню й стягнувши у жмуток усі зморшки з одного боку обличчя. Зморшки вкривали її цілу, з голови до п’ят, навіть зап’ястя і щиколотки. Тільки на горлі шкіра була туга і гладенька, напнута поверх непомірно розбухлої щитоподібної залози. Так зоб став для неї своєрідним джерелом молодості. Бабця втупилася порожнім поглядом у стіну навпроти і легенько похитувалася, регулярно ледь чутно похропуючи, ніби пасажирка в автобусі, яка геть уже знудьгувалася під час тривалої поїздки.

Атестат товариша Піллая про закінчення середньої школи, а також дипломи бакалавра і магістра висіли в рамках на стіні над головою у його матері.

На іншій стіні можна було також побачити вставлену в рамку світлину, на якій товариш Піллай одягав вінок на шию товаришу Е. М. С. Намбудіріпаду. На передньому плані виблискував мікрофон на підставці з табличкою, де було написано: «Аджанта».

Настільний вентилятор біля ліжка показово відмірював свій механічний вітерець з демократичною почерговістю: спершу куйовдив рештки волосся на голові старої пані Піллай, потім повертався до Чако. Невтомна комарина хмара то розсіювалася, то знову збиралася докупи.

Через вікно Чако бачив дахи автобусів з поскладаним угорі багажем, які час від часу гуркотіли дорогою. Мимо проїхав джип, у якому з гучномовця ревіла марксистська пісня, присвячена проблемі безробіття. Приспів був англійською, решта — малаяльською:

Немає роботи! Роботи немає!

Нехай хоч куди той бідняк почвалає,

Повсюди те саме: роботи немає!

«Немає» гарно римувалося з «почвалає».

Кальяні повернулася з почастунком для Чако: кавою з фільтрової кавоварки у горнятку з нержавійки і банановими хрустиками (яскраво-жовтими, з дрібним чорним насінням посередині), теж на тарілці з нержавійки.

— Він поїхав до Оласси. Повернеться з хвилини на хвилину, — сказала вона. Говорячи про чоловіка, вживала шанобливий займенник аддегам, «він» же натомість звертався до неї еді, що означає приблизно «гей, ти».

Кальяні була розкішною красунею з золотисто-брунатною шкірою і величезними очима. Довге хвилясте волосся ще не висохло після миття і вільно спадало на спину, заплетене тільки в самому низу. Від нього її тісна темно-червона блузка ззаду трохи намокла і взялася темними плямами ще насиченішої, бордової барви. М’яка плоть рук набухала з-під рукавів і пишною опуклістю спадала на оздоблені ямочками лікті. Біле мунду і кавані[53] були випрасувані й свіжі. Вона пахла сандаловим деревом і товченим дрібним горошком, яким користувалася замість мила. Вперше за багато років Чако дивився на неї без жодного натяку на сексуальне бажання. Вдома у нього була дружина («Колишня дружина, Чако!»). З поцяткованими ластовинням руками і спиною. У блакитній сукні, з ногами під сподом.

У дверях з’явився малий Ленін у червоних шортах в обтяжку. Він підігнув одну тонку ніжку, ніби чапля, і заходився скручувати в трубочку рожеву завісу, витріщившись на Чако маминими очима. Йому минуло шість, і він уже давно не запихав собі нічого до носа.

— Мон, піди поклич Лату, — мовила пані Піллай.

Ленін, не зрушивши з місця й далі витріщаючись на Чако, пронизливо верескнув (без жоднісінького зусилля, як уміють тільки діти):

— Лато! Лато! Тут тебе кличуть!

— Наша племінниця з Коттаяма, донька його старшого брата, — пояснила пані Піллай. — Минулого тижня перемогла у конкурсі з ораторського мистецтва на молодіжному фестивалі у Трівандрамі.

З-за серпанкової завіси вийшла бойова з вигляду дівчинка років дванадцяти-тринадцяти. На ній була довга, до самих кісточок, ситцева спідниця і коротенька біла блузка до талії, з виточками на місці майбутніх грудей. Наоливлене волосся ділилося на проділ. Дві тугі блискучі коси були закручені кінцями догори та підв’язані стрічками і звисали обабіч обличчя, ніби контури великих обвислих вух, ще не зафарбовані всередині.

— Знаєш, хто це? — запитала пані Піллай.

Лата похитала головою.

— Чако-саар. Модалалі нашої фабрики.

Лата дивилася на Чако спокійно і без особливого зацікавлення; у тринадцятирічних таке трапляється нечасто.

— Він учився в Лондоні-Оксфорді, — сказала пані Піллай. — Прочитаєш йому того вірша?

Не вагаючись ні секунди, Лата поставила ноги трохи ширше.

— Шановний пане голово, — вклонилася вона Чако, — шановнічленижурі… — обвела поглядом уявних слухачів, які заполонили тісну, задушливу кімнатку, — й усі ви, любі друзі… — зробила театральну паузу. — Сьогодні я хотіла б прочитати вам поему сера Вальтера Скотта «Лохінвар».

Вона плеснула в долоні у себе за спиною. Її очі нараз затягло поволокою, і вони невидюще втупилися у якусь точку просто в Чако над головою.

Лата заговорила і стала легенько похитуватися у такт. Спочатку Чако подумав, що то переклад «Лохінвара» малаяльською. Слова наїжджали одне на одне. Останні склади намертво чіплялися до перших. Та й швидкість декламації була таки чималенька.

Іззахо думчав Лохін вармоло дий,

Найкра щийуньо гоо гирбойо вий.

Зізбро їлиш меч, щопри бо ціви сів,

Това ришаін шого вінне хо тів.

Переривало декламацію лише похропування бабці на ліжку, та на неї, схоже, не звертав уваги ніхто, крім Чако.

Рі кувп лав подолав, бродутам небу ло.

Біля Незер бі-замку зіско чивзконя;

Наре чену віддали забі логодня.

Товариш Піллай з’явився якраз посеред поеми — лискучий від поту, у підігнутому вище колін мунду і з темними плямами під териленовими пахвами. То був дрібний, зовсім не спортивної статури чоловічок з землистим кольором шкіри; у той час йому було десь під сорок. Ноги у нього вже тоді нагадували два тонкі веретена, а туге, випнуте черевце здавалося цілком не сумісним з миршавим тулубом і з вічно настороженим обличчям; подібне враження справляла і щитоподібна залоза його мініатюрної матері. Так, наче якийсь з родинних генів примусово нагороджував їх недоречними випуклостями, які росли, де самі хотіли, на різних частинах тіла. Акуратні тоненькі вусики товариша Піллая ділили проміжок між верхньою губою та носом навпіл по горизонталі й закінчувалися точнісінько над кутиками рота. Над скронями і чолом помітно було перші ознаки залисин, і він не намагався їх приховати. Волосся змащував оливою і зачісував назад. Прагнення якомога довше виглядати молодим явно його не бентежило. Так чи так його авторитет господаря дому не підлягав жодному сумніву. Він усміхнувся до Чако і привітався з ним кивком голови, дружини ж та матері мовби й не помітив.

Лата зиркнула у його бік, мовчки прохаючи дозволу продовжувати, і такий дозвіл отримала. Товариш Піллай тим часом скинув сорочку, скрутив жужмом і повитирав нею собі під пахвами. Кальяні потому взяла її у нього так, наче то був хтозна-який дар. Наприклад, букет квітів. Залишившись у самій майці, товариш Піллай сів на розкладний стілець і заклав ліву ногу собі на праве коліно. Доки племінниця декламувала, він так і сидів, задумливо дивлячись униз і спершись підборіддям на долоню, а правою ногою постукував по підлозі у лад з ритмом вірша. Другою рукою він погладжував себе по зграбно вигнутому підйому лівої ноги.

Коли Лата закінчила, Чако щиро зааплодував. Дівчинка у відповідь на його оплески і бровою не повела. Нагадувала східнонімецьку спортсменку на місцевих змаганнях з плавання. Її погляд був невідривно спрямований на олімпійське золото, а будь-які менші досягнення сприймалися як належне, та й годі. Тож вона лише запитально глянула на дядька: мовляв, можна вже йти?

Товариш Піллай поманив племінницю до себе і прошепотів їй на вухо:

— Піди і скажи Потачену й Матукутті: якщо я їм потрібен, нехай приходять вже.

— Заждіть, товаришу, заждіть… мені нічого більше не треба, — запротестував Чако, бо подумав, що товариш Піллай посилає Лату по ще якийсь почастунок. Товариш Піллай цим непорозумінням утішився і негайно скористався.

— Е, ні! Як же так?.. Еді, Кальяні, принеси-но нам тарілку тих авалозе-унда[54].

Для політика, який іде вгору, вельми важливо, щоб мешканці округу, де він має намір виставити на виборах свою кандидатуру, вважали його особою впливовою. Тож товариш Піллай надумав завдяки приходу Чако трохи піднестися в очах місцевих прохачів і партійних працівників. Потачен і Матукутті, селяни, за якими він послав, ще раніше просили його використати свої зв’язки у коттаямському шпиталі, щоб прилаштувати їхніх доньок на роботу доглядальницями. І товариш Піллай був зовсім не від того, щоб люди бачили, як вони стоять у нього під дверима, чекаючи, аж їх покличуть. Що більше відвідувачів бачитимуть біля його дому, то заклопотанішим він виглядатиме і краще враження справлятиме. А якщо ті відвідувачі ще й суто випадково стрінуться у нього на порозі з модалалі фабрики, який сам прийшов з ним поговорити, до того ж — на його території, то це, безперечно, буде йому вигідно з усякого погляду.

— То як воно, товаришу? — поцікавився товариш Піллай, коли Лата пішла, а на столі з’явилися авалозе-унда. — Що нового? Як донька, освоюється?

Він умисно звертався до Чако англійською.

— З нею все гаразд. Якраз відсипається.

— Еге ж, далека дорога, часові пояси й усе таке, — сказав товариш Піллай, з задоволенням демонструючи, що й він щось петрає у міжнародних перельотах.

— А що там в Олассі? Партійні збори? — запитав у свою чергу Чако.

— Та ні, нічого такого. Моя сестра Суда нещодавно спіткалася з переломом, — пояснив товариш Піллай таким тоном, наче Переломом звали поважного заїжджого сановника. — Тож я возив її до цілителів в Олассу по ліки, якісь там оливи і таке інше. Її чоловік зараз у Патні, і вона залишилася сама-одна з його родиною.

Ленін покинув свій пост у дверях, влаштувався у батька між колінами і запхав палець до носа.

— Може, й ти якогось вірша розкажеш, юначе? — мовив до нього Чако. — Невже батько тебе не навчив?

Ленін знай витріщався на Чако, жодним чином не даючи взнаки, що зрозумів чи бодай почув його слова.

— Цей малий знає вже купу всякої всячини, — похвалився товариш Піллай. — Талант. Тільки-от перед гостями соромиться.

І він погойдав Леніна у себе між колінами.

— Ну ж бо, Ленін-мон, розкажи дядечкові-товаришу того вірша, якого тебе навчив тато. «О друзі, римляни…»

Ленін і далі колупався у носі, вишукуючи заховані там скарби. Товариш Піллай спробував усе ж видобути з сина Шекспіра:

— «О друзі, римляни! До вас я…»

Ленін так само незмигно дивився на Чако. Проте товариш Піллай не здавався:

— «До вас я…»

Ленін ухопив зі столу жменю бананових хрустиків і чкурнув надвір, а там заходився гасати подвір’ям між домом та дорогою, репетуючи на все горло від шаленого збудження, причину якого й сам не зумів би пояснити. Трохи випустивши пару і захекавшись, він сповільнився до галопу з високо піднятими колінами.

— «До вас я мовлю», — почулося з подвір’я. Ленін легко перекрикував гуркіт автобуса, який саме проїжджав мимо.

Не вихвóляти Цезóря прийшов’я,

а похóвати. Зло жúве й по смерті,

добро ж харонять часто із мéрцями.[55]

Прокричав малий ці рядки швидко, ні разу не затнувшись. Дивовижно, адже йому було лише шість, і він не розумів жоднісінького слова з усього сказаного. Дивлячись через вікно на те дрібне, вкрите курявою чортеня, яке носилося по подвір'ї (майбутнього підрядчика з обслуговування іноземних посольств, з дитиною та моторолером «Баджадж»), товариш Піллай гордо усміхався.

— Він перший у класі. Цього року перестрибне через один, у наступному йому робити нічого.

Амбіцій у тій тісній, задушливій кімнатці було таки чимало.

Хай що тримав товариш Піллай за занавісками у своєму креденсі, то були явно не поламані модельки літаків з бальси.

Натомість Чако, відколи переступив поріг того дому чи, радше, відколи з’явився господар, мав химерне враження, наче просто сходить нанівець. Ніби генерал, якого позбавили звання і зірочок, він тепер менше усміхався. Намагався тримати на припоні свою гарячкову вдачу. Якби хтось у ті хвилини побачив його вперше, то прийняв би за чоловіка вельми стриманого. Мало не боязкого.

Непомильний інстинкт вуличного задираки підказував товаришу Піллаю, що помітні з першого погляду скрутні обставини (тісний, задушливий дім, похропування матері, очевидна близькість до трудящих мас) дають йому над Чако владу, з якою у ці революційні часи не зрівняється жодна оксфордська освіта.

Свою бідність він націлив Чако у голову, ніби заряджену рушницю.

Чако витягнув зім’ятий аркуш, де спробував був сам згрубша накидати ескіз нової етикетки, яку хотів замовити в друкарні товариша К. Н. М. Піллая. Призначалася вона для нової продукції, яку «Райські маринади і варення» мали випустити на ринок навесні. Для «Штучного кулінарного оцту». Малювання до сильних сторін Чако не належало, але загальну суть задуму товариш Піллай уловив. Він пам’ятав логотип із зображенням танцівника катакалі, напис «Володарі царства смаку» повздовж нижнього краю одежі (свою ідею) і шрифт, який вони обрали для «Райських маринадів і варень».

— Оформлення те саме. Відмінність лише у тексті, я так розумію, — мовив товариш Піллай.

— І в кольорі рамки, — сказав Чако. — Вона має бути не червона, а гірчична.

Щоб прочитати текст уголос, товариш Піллай підняв окуляри на волосся. Скельця відразу потьмяніли від оливи, якою воно було змащене.

— «Штучний кулінарний оцет», — прочитав він і додав: — Це все великими літерами, я так розумію.

— Берлінською лазур’ю, — уточнив Чако.

— А «Виготовлено з оцтової кислоти»?

— Яскраво-синім, — пояснив Чако. — Так, як ми робили для зеленого перцю в розсолі.

— «Вага нетто… партія №… дата вигот…. вжити до… макс. роз. ціна… рупій…» Тим самим яскраво-синім, але малими літерами?

Чако кивнув.

— «Цим ми засвідчуємо і гарантуємо, що оцет у цій пляшці за своїми властивостями і якістю відповідає чинним нормам. Складники: вода, оцтова кислота». Все це — червоним, я так розумію.

Словами «я так розумію» товариш Піллай послуговувався, щоб замаскувати питальні речення під стверджувальні. Ставити запитання, якщо тільки не йшлося про щось особисте, він страшенно не любив. Запитувати — значить примітивно виявляти свою необізнаність. Доки Чако з товаришем Піллаєм закінчили обговорювати етикетку для оцту, кожен з них набув уже свого власного комариного ковпака.

Вони погодили дату виконання замовлення.

— То як пройшла вчорашня демонстрація? Успішно? — поцікавився Чако, переходячи нарешті до питання, заради якого, властиво, і прийшов.

— Доки наші вимоги не виконають, товаришу, сказати, успішно вона пройшла чи ні, годі, — у голосі товариша Піллая непомітно для нього самого зазвучали ораторські нотки. — А до того часу треба продовжувати боротьбу.

— Але відгук вона отримала добрий, — мовив Чако, пробуючи перейти на ту саму мову.

— Так, звісно, відгук був непоганий, — погодився товариш Піллай. — Товариші подали вищому партійному керівництву меморандум. А що буде далі — побачимо. Нам залишається тільки чекати.

— Вчора ми їх бачили, — сказав Чако. — Демонстрантів.

— Дорогою до Кочина, я так розумію, — здогадався товариш Піллай. — Але партійні джерела повідомляють, що у Трівандрамі відгук був іще потужніший.

— У Кочині теж вийшли тисячі, — вів далі Чако, а тоді додав: — До речі, моя племінниця бачила серед них нашого молодого Велюту.

— Ага… розумію… — товариша Піллая ця звістка захопила зненацька. Він планував поговорити з Чако про Велюту. Колись. Рано чи пізно. Але не так-от спонтанно, без підготовки. В голові у нього аж загуло, ніби там теж увімкнули настільний вентилятор. Він гарячково міркував: скористатися нагодою, яка виникла ні з того ні з сього, чи все ж відкласти цю розмову на потім. І вирішив не відкладати.

— Так, він хороший працівник, — задумливо протягнув товариш Піллай. — Надзвичайно розумний.

— Авжеж, — кивнув Чако. — Чудовий столяр з головою інженера. Якби не…

— Я не про це, товаришу, — сказав К. Н. М. Піллай. — Партійний працівник.

Мати товариша Піллая далі погойдувалася і похропувала. Було у цьому розміреному похропуванні щось підбадьорливе. Немов у цоканні годинника. Звук, якого мовби й не чуєш, та коли він зникає, його раптом починає бракувати.

— Розумію… То він — повноправний член партії?

— О, так, — неквапно мовив товариш Піллай. — О, так.

На голові у Чако виступив піт. Якоїсь миті йому здалося, що під волоссям там мандрує цілий гурт мурах. Він довго обіруч шкріб голову, аж соваючи туди-сюди по черепу шкіру.

— Ору каар’ям параяттей?[56] — товариш Піллай перейшов на малаяльську і довірливий, змовницький тон. — Я говорю як друг, кето. Не для протоколу.

Перш ніж продовжувати, товариш Піллай окинув Чако запитливим поглядом, намагаючись передбачити його реакцію. Гість тим часом уважно вивчав в’язку сіру суміш із поту і лупи, що набилася йому під нігті.

— Той параван ще завдасть вам клопоту. Моя вам порада: знайдіть йому роботу деінде… відішліть його звідси.

Такий поворот у розмові Чако здивував. Він же тільки хотів дізнатися, що відбувається, подивитися, хто на чому стоїть. Сподівався наразитися на спротив, ба навіть на вороже ставлення, а тут натомість йому пропонують якусь хитру, підступну змову.

— Відіслати? Але чому? Я не заперечую проти його членства у партії. Просто цікаво, та й годі… Думав, може, ви з ним говорили, — сказав Чако. — Але він, я певен, просто експериментує, випробовує свої сили. Він хлопець недурний, товаришу. Я йому вірю…

— Не в тому річ, — озвався товариш Піллай. — Сам по собі він може бути чудовою людиною. Тільки-от інші робітники ним не задоволені. Вони вже приходять до мене, скаржаться… Бачите, товаришу, тут, у наших краях, усі ці кастові відмінності вкорінені дуже глибоко.

Кальяні поставила на стіл перед чоловіком залізне горнятко з гарячою кавою.

— От гляньте, приміром, на неї. На господиню цього дому. Всіх тих параванів і іже з ними вона ніколи й на поріг не пустила б. Ніколи в житті. І навіть я не можу тут нічого вдіяти. Не можу переконати свою дружину. Бо в домі, звісно ж, керує вона, — і він зиркнув у її бік з ласкавою та водночас пустотливою усмішкою. — Аллай еді, Кальяні? Чи не так?

Кальяні опустила погляд і усміхнулася, сором’язливо визнаючи свою нетерпимість.

— Бачите? — тріумфально сказав товариш Піллай. — Вона чудово розуміє англійську. Тільки не говорить.

Чако й собі несміливо всміхнувся.

— То, кажете, мої робітники приходять до вас скаржитися…

— Правильно, так і є, — підтвердив товариш Піллай.

— На щось конкретне?

— Та ні, нічого конкретного, — сказав товариш К. Н. М. Піллай. — Просто бачте, товаришу, коли ви його виокремлюєте, то іншим це прикро. Вони вбачають у цьому несправедливість. Зрештою, хай ким ви його там у вас поставите — столяром, електриком чи ще кимось, — для них він лише параван, і все тут. Вони таке ставлення з молоком матері всмоктали. Я постійно їм товкмачу, що так не можна. Проте, відверто кажучи, товаришу, щось змінити — то одна річ, а от добитися, щоб ту зміну сприйняли, — зовсім інша. Словом, будьте обережні. Найкраще для нього ж самого було б кудись його відіслати…

— Добродію любий, — мовив Чако, — це неможливо. Він незамінний. На ньому, фактично, вся фабрика тримається… і потім, виславши геть навіть усіх параванів, ми ж усе одно проблеми не позбудемося. Так чи інак доведеться нам з цими нісенітницями розбиратися.

Звертання «добродію любий» анітрохи не припало товаришеві Піллаю до смаку. Для нього воно прозвучало як образа, до того ж образа подвійна, бо запакована в обгортку з доброї англійської, йому, на думку гостя, звісно ж, не зрозумілої. Настрій у нього зіпсувався цілковито.

— Так-то воно так, — сказав він уїдливо, — але й Рим не за день будувався. Запам’ятайте, товаришу: тут вам не оксфордський коледж. Нехай для вас це нісенітниці, а от трудящі маси можуть мати щодо цього зовсім іншу думку.

У дверях з’явився захеканий Ленін — худорлявий, як батько, і великоокий, як мати. Перш ніж збагнути, що його ніхто вже не слухає, він устиг прокричати всю промову Марка Антонія і понад половину «Лохінвара». І тепер знову зайняв позицію між колінами у товариша Піллая.

Тут-таки, плеснувши руками в батька над головою, він завдав чималих втрат комариній хмарі, а потім заходився рахувати прилиплі до долонь трупики. Деякі з них спливали свіжою кров’ю. Ленін показав їх батькові, який негайно відправив його до матері мити руки.

Потому запала мовчанка, яку вкотре вже переривало лише похропування старої пані Піллай. З’явилася Лата з Потаченом і Матукутті. Селянам сказали зачекати надворі, двері залишили прочиненими. Коли товариш Піллай озвався знову, то говорив малаяльською і підвищив голос так, щоб його почули і за дверима.

— Звісно, найкращий майданчик для озвучення наявних у робітників скарг — це профспілка. А у цьому випадку, коли сам модалалі — наш товариш, просто ганебно, що вони ще не організувалися у профспілку і не долучилися до партійної боротьби.

— Я думав про це, — сказав Чако. — І маю намір номінально організувати їх у спілку. Вони обиратимуть своїх представників.

— Але ж не можете ви, товаришу, влаштувати революцію за них. Ви можете лише сприяти їхній обізнаності. Навчати їх. Боротьбу ж вони мають розпочати з власної ініціативи. Вони мають самі подолати свій страх.

— Страх перед ким? — усміхнувся Чако. — Переді мною?

— Та ні, не перед вами, товаришу любий. Перед гнітом, якого зазнавали століттями.

І товариш Піллай задерикуватим тоном процитував голову Мао. Малаяльською. Вираз його обличчя тієї миті напрочуд нагадував вираз обличчя племінниці.

— Революція — це не званий обід. Революція — це повстання, акт насилля, завдяки якому один клас скидає інший.

Так, запопавши спершу контракт на етикетки для «Штучного кулінарного оцту», він спритно викреслив Чако з лав Тих, хто скидає, і вписав його натомість до списків Тих, кого треба скинути.

Вони сиділи поруч на металевих розкладних стільцях, надвечір у день приїзду Софі-моль, попиваючи каву і хрумкаючи банановими хрустиками. Знімаючи кінчиком язика просяклу слиною жовту кашу, що клеїлася до піднебіння.

Худий коротун і дебелий товстун. Кумедні, ніби з книжки коміксів, супротивники у майбутній війні.

Виявилося, то була війна, яка, на превеликий жаль для товариша Піллая, закінчилася, ще до ладу й не розпочавшись. Перемога дісталася йому на срібній таці, гарно загорнута і перев’язана стрічкою. Тільки тоді, коли було вже надто пізно, коли «Райські маринади» м’яко, без жодного звуку й навіть натяку на якийсь опір, осіли на землю, товариш Піллай збагнув-таки, що насправді йому потрібна була не перемога, а війна. Власне війна могла стати тим бойовим жеребцем, на якому він під’їхав би (а може, і в’їхав би) до Законодавчих зборів, тоді як перемога не допомогла йому просунутися вперед ані на крок.

Горішки він полущив, а от зерняток добути не зумів.

Ніхто так ніколи достеменно й не з’ясував, яку саме роль відіграв товариш Піллай у подальших подіях. Навіть Чако — а якраз він добре знав, наскільки фарисейськими за своєю суттю були палкі, надривні промови на тему прав недоторканних («Каста — це клас, товариші!»), що їх виголошував товариш Піллай під час організованої марксистами облоги «Райських маринадів», — ніколи не дізнався всіх подробиць. Втім, і не намагався. Приголомшений утратою Софі-моль, Чако дивився тоді на все крізь призму свого горя. Наче дитина, яка, переживши трагедію, нараз дорослішає і втрачає інтерес до колишніх забав, він закинув свої іграшки. Так мрії про кар’єру «консервного барона» і «народна війна» опинилися за скляними дверцятами у креденсі, де вже скніли уламки дерев’яних авіамоделей. Коли «Райські маринади» закрилися, кілька рисових полів (разом із закладними) довелося продати, щоб сплатити банкам борги. Потім поля одне по одному продавали, щоб сім’я мала що їсти й у що вдягатися. На той час, коли Чако емігрував до Канади, єдиним джерелом доходу для сім’ї залишилася каучукова плантація, що межувала з Аєменемським Домом, і кілька кокосових пальм на прилеглій ділянці. З цього й жили Крихітка-кочамма і Кочу-Марія після того, як усі решта повмирали, виїхали або були Повернуті.

До честі товариша Піллая, подальших подій він аж ніяк не планував. Тільки й того, що з готовністю всунув пальці в рукавицю Історії, яка саме тієї хвилі й нагодилася просто під руку.

Не можна ж класти йому на карб те, що він жив у суспільстві, де смерть людини може стати значно вигіднішою за все її життя.

І останній прихід Велюти до товариша Піллая — вже після сутички з Маммачі й Крихіткою-кочаммою, — і те, що тоді трапилося між ними, — все це залишалося таємницею. Остання зрада, яка й спонукала Велюту вирушити вплав через ріку, проти течії, крізь морок і дощ, якраз вчасно для зустрічі наосліп, яку приготувала для нього Історія.

Велюта приїхав тоді останнім автобусом з Коттаяма, де здав у ремонт консервувальну машину. На зупинці йому трапився один із робітників фабрики, який з кривою посмішкою повідомив, що його хоче бачити Маммачі. Про те, що сталося раніше, Велюта не мав жодного уявлення і навіть не підозрював, що п’яний у дим батько ходив до Аєменемського Дому. Не здогадувався він і про те, що Велья Паапен, якому ще не вивітрився з голови хміль, ось уже кілька годин сидить на порозі їхньої хатини і чекає на молодшого сина, а його скляне око і лезо сокири тьмяно поблискують в миготливому світлі оливної лампи. І про те, що бідолашний паралізований Куттапен, ціпеніючи від лихого передчуття, уже дві години без упину говорить до старого, намагаючись його заспокоїти, сам же знай нашорошує вуха, щоб не проґавити кроки чи шерех кущів і вчасно застерегти брата, який ані гадки не має про небезпеку.

Та додому Велюта не пішов, а вирушив прямо до Аєменемського Дому. З одного боку, його захопили там зненацька, а з іншого, він усе ж знав, завжди знав (про це нашіптував прадавній, успадкований від предків інстинкт), що рано чи пізно Історія таки оберне посіяний вітер на бурю. Доки Маммачі шаленіла від люті, Велюта був стриманий і дивовижно врівноважений. То була рівновага, спричинена нечуваною кривдою. Породжена ясністю бачення, що лежить поза межами гніву.

Почувши про прихід Велюти, Маммачі геть утратила самовладання і стала вихлюпувати всю свою злобу, всі свої грубі, нестерпні образи на стулку розсувних дверей; лише за кілька хвилин Крихітка-кочамма зуміла тактовно розвернути її і спрямувати той гнів у правильному напрямку — на Велюту, який тихо спинився у присмерку неподалік. Маммачі не вгавала. З порожніми очима, з перекошеним, потворним обличчям, підштовхувана гнівом у спину, вона підступала до Велюти щораз ближче і невдовзі вже кричала просто йому в лице, обдаючи бризками слини і затхлим запахом випитого давніше чаю. Поруч стояла Крихітка-кочамма. Стояла мовчки, але вмілими порухами й доторками керувала гнівом Маммачі, не давала йому пригаснути. Підбадьорливе поплескування по спині. Дружня рука на плечі. Маммачі про ці маніпуляції навіть не здогадувалася.

Де літня пані, яка носила хрусткі випрасувані сарі, а вечорами грала на скрипці сюїту з «Лускунчика», нахапалася огидних слів, які вивергалися з неї того вечора суцільним потоком, так і залишилося таємницею для всіх, хто її чув (Крихітки-кочамми, Кочу-Марії і замкненої у кімнаті Амму).

— Геть! — верескнула вона насамкінець. — Якщо завтра ти з’явишся десь тут поблизу, я накажу вихолостити тебе, як бродячого пса! Тоді тобі вже точно кінець!

— Це ми ще побачимо, — тихо сказав Велюта.

Оце й усе, що від нього тоді почули. І саме ці слова згодом, у кабінеті інспектора Томаса Метью, Крихітка-кочамма роздула і прикрасила до невпізнання, перетворивши на погрози вбивства і викрадення.

Маммачі плюнула Велюті в обличчя. Густою слиною, яка розтеклася по шкірі. Забризкала йому губи й очі.

Велюта просто стояв, приголомшений. А потім повернувся і пішов.

Крокуючи геть від того дому, він помітив, як загострилися і натягнулися всі його відчуття. Так, наче все навколо стало пласке і перетворилося на чітку, добре промальовану ілюстрацію. Технічне креслення, доповнене інструкцією, де було написано, що йому тепер робити. Розум, розпачливо шукаючи бодай якусь опору, чіплявся за подробиці. Навішував ярлик на кожну річ, яка трапляла на очі.

Ворота, подумав він, виходячи з воріт. Ворота. Дорога. Камені. Небо. Дощ.

Ворота.

Дорога.

Камені.

Небо.

Дощ.

Дощові краплі на шкірі були теплі. Латерит під ногами — вищерблений. Він знав, куди йде. І помічав усе. Кожен листок. Кожне дерево. Кожну хмару на беззоряному небі. Кожен свій крок.

Ку-ку коокум тееванді,

Кукі паадум тееванді,

Рапакал одум тееванді,

Талапну нілкум тееванді.

Ці рядки він вивчив на першому своєму уроці у школі. Віршик про потяг.

Він почав рахувати. Щось. Що-небудь. Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять, одинадцять, дванадцять, тринадцять, чотирнадцять, п'ятнадцять, шістнадцять, сімнадцять, вісімнадцять, дев'ятнадцять, двадцять, двадцять один, двадцять два, двадцять три, двадцять чотири, двадцять п'ять, двадцять шість, двадцять сім, двадцять вісім, двадцять дев'ять…

Креслення почало розпливатися перед очима. Чіткі лінії — розмиватися. Інструкції втратили сенс. Дорога буцім пішла під гору, а темрява згустилася. Зробилася в’язка. Щоб рухатися крізь неї, тепер потрібне було зусилля. Ніби пливеш під водою.

Ну, ось і все, — повідомив йому якийсь голос. — Почалося.

Його розум, раптом несказанно постарілий, виплив з тіла і ширяв тепер високо вгорі, бурмочучи звідтіля перестороги, з яких так чи так не було жодного пуття.

Він зиркнув униз і побачив там тіло молодого чоловіка, що брело кудись крізь зливу і пітьму. Понад усе інше тому тілу хотілося лягти і заснути. Заснути і прокинутися у якомусь іншому світі. Де у повітрі, яке вдихаєш, відчувався б аромат її шкіри. Де її тіло лежало б на його. Можливо, вони не побачаться вже ніколи. Де вона? Що вони з нею зробили? Невже завдали їй болю?

Він ішов далі. Не підставляв обличчя дощу, але й не відхилявся. Не тішився ним, але й не намагався уникнути.

Хоч дощ і змив з обличчя плювок Маммачі, Велюта все одно почувався так, ніби хтось задер йому голову і виблював просто в рот. Відчував, як густе, грудкувате блювотиння спадає і скрапує у нього всередині. Обволікає серце. Легені. Повільно накопичується густою масою внизу живота. У тому блювотинні — всі органи його тіла. І тут не зарадить жоден дощ.

Що робити далі, йому було відомо. Про це йшлося в інструкції. Треба зустрітися з товаришем Піллаєм. Навіщо, він уже не знав. Ноги самі принесли його до замкненої друкарні «Лакі-прес», а потім, через крихітне подвір’я, до дому товариша Піллая.

Велюта постукав у двері, і цей порух виснажив його остаточно.

Коли у двері постукали, товариш Піллай саме доїв свій авіяль[57] і стискав у кулаці стиглий банан, вичавлюючи м’якоть у тарілку з густим кислим молоком. Він сказав дружині глянути, хто там. Та повернулася якась набурмосена і, подумав товариш Піллай, несподівано дуже зваблива. Йому закортіло негайно помацати її за груди. Проте пальці у нього були в кислому молоці, а за дверима хтось стояв. Кальяні сіла на краю ліжка і неуважно погладила малого Леніна, який, посмоктуючи великого пальця, спав біля своєї крихітної бабусі.

— Хто там?

— Син Паапена-паравана. Каже, це терміново.

Товариш Піллай без поспіху доїв своє кисле молоко, а тоді похитав пальцями над тарілкою. Кальяні принесла в невеликій посудині з нержавійки води і злила йому. Рештки їжі на тарілці (шматочки сухого червоного перцю чилі та обсмоктані і виплюнуті курячі кісточки) заворушилися і попливли. Дружина подала рушник. Він витер руки, вдячно відригнув і пішов до дверей.

— Енда?[58] О цій порі?

Велюта відповів — і почув відлуння свого ж таки голосу, який наче відбивався від глухого муру навпроти. Пробував пояснити, що трапилося, але сам відчував, що ледь може зв’язати докупи два слова. Той, до кого він звертався, зненацька змалів і опинився хтозна-як далеко, за скляною стіною.

— Наше село не таке й велике, — казав товариш Піллай. — Люди говорять, я слухаю. А тому таки маю уявлення про те, що тут відбувається.

І знову Велюта почув від себе слова, які не справляли на співрозмовника жодного враження. Його голос звивався навколо нього самого кільцями, ніби змія.

— Може, й так, — мовив товариш Піллай. — Але тобі, товаришу, треба усвідомити таку річ: партія не для того створювалася, щоб заохочувати недисципліновану поведінку активістів у приватному житті.

Велюта стояв і дивився, як зникає, тане у дверях постать товариша Піллая. Втім, голос — безтілесний, але такий самий пронизливий, — нікуди не зник і далі викрикував лозунги. Вимпели, якими тріпотів вітер у порожній проймі дверей.

Партія не зацікавлена у втручанні в такі справи.

Інтереси організації вищі за особисті інтереси.

Порушення партійної дисципліни — це порушення єдності партії.

Голос усе не вгавав, але речення вже розпадалися на окремі фрази. На слова.

Справа революції.

Знищення класового ворога.

Компрадорська буржуазія.

Весняний грім.[59]

Це трапилося знову. Ще одна релігія обернулася сама проти себе. Ще одну споруду, зведену завдяки людському розуму, зруйнувала людська природа.

Товариш Піллай зачинив двері та повернуся до дружини й вечері. Він надумав з'їсти ще одного банана.

— Що він хотів? — поцікавилася Кальяні, простягаючи йому банан.

— Вони дізналися. Хтось розповів, напевне. Його звільнили.

— І все? Тоді йому ще дуже пощастило, бо ж могли й повісити на найближчому дереві.

— Мені впала в око дивна річ, — сказав, обчищаючи банан, товариш Піллай. — У нього був червоний лак на нігтях…

Стоячи під дощем надворі, у холодному, мокрому світлі єдиного вуличного ліхтаря, Велюта раптом відчув, що ще мить — і сон таки його здолає. Щоб очі не заплющилися самі, довелося докласти зусиль.

Завтра, сказав він собі. Завтра, коли припиниться дощ.

Ноги самі понесли його до ріки. Так, ніби вони були повідцем, а він — собакою.

Собака на повідці Історії.

15

Переправа

Минула північ. Ріка набухла. Бистра, чорна вода зміїсто мчала до моря, несучи з собою захмарене нічне небо, цілу пальмову гілку, шмат тину й інші отримані від вітру дарунки.

Поступово дощ перейшов у мжичку, а тоді вщух узагалі. Вітер струшував воду з галуззя, і кілька хвилин дощило лише під деревами, де перед тим можна було сховатися.

Крізь хмари пробився тьмяний, водянистий місяць і освітив молодого чоловіка, який нерухомо сидів на найвищому з тринадцяти східців, що вели вниз, до води. Він був дуже мокрий. Дуже молодий. Небавом підвівся, зняв своє біле мунду, викрутив його і намотав собі на голову, ніби тюрбан. Так, оголений, зійшов тими тринадцятьма кам’яними східцями донизу і не спинявся, доки ріка не піднялася йому до грудей. А потім поплив, розтинаючи воду легкими і водночас сильними змахами рук, попрямував туди, де течія була прудка і виразна, де починалася Справжня Глибина. З кожним змахом освітлена місяцем ріка спадала з його рук сріблястими рукавами. Щоб переплисти її, йому треба було лише кілька хвилин. Сягнувши землі, він звівся на ноги і вийшов на берег — лискучий, чорний, як ніч, що його оточувала, як вода, що зосталася позаду.

А там ступив на стежку, яка вела через болото до Дому Історії.

Він не залишав ні брижів на воді, ні слідів на березі.

Своє мунду підняв над головою, щоб висушити. Вітер напнув тканину, ніби вітрило. Раптом його пройняло відчуття щастя. Все буде погано, подумалося йому. А потім краще. Тепер він хутко йшов уперед, до Серця пітьми. Самотній, наче вовк.

Бог Утрати.

Бог Дрібниць.

На якому не було нічого, крім лаку для нігтів.

16

Через кілька годин

Троє дітей на березі ріки. Пара близнюків і ще одне дівча в рожево-ліловому вельветовому сарафані, на якому веселими скісними літерами писало: «Holiday!».

Мокре листя на деревах мерехтіло під місяцем, ніби тонкий кований метал. Густий бамбук хилився над рікою так, немов уже наперед сумував через те, що мало трапитися, — бо знав про все заздалегідь. Сама ріка була темна і тиха. Радше відсутня, ніж присутня, вона жодним натяком не подавала взнаки, як сильно піднялася і якою потужною стала.

Еста з Рахеллю витягнули човен з кущів, де зазвичай його ховали. Взяли з дуплистого дерева весла, які зробив Велюта. Спустили човен на воду і притримали, доки Софі-моль у нього сідала.

Темрява, схоже, вселяла їм довіру, бо вони бігали вгору й униз блискучими кам’яними східцями впевнено, ніби молоді козенята.

Софі-моль була обережніша. Трохи настрашена тим, що чаїлося у тінях навколо. Через плече у неї висіла полотняна торба з харчами, поцупленими з холодильника. Хліб, тістечка, печиво. Близнюки, пригнічені маминими словами («Якби не ви, я була б вільна! Треба було віддати вас до сиротинця, щойно ви народилися! А то висите в мене на шиї, як ті жорна!»), не взяли з собою нічого. Через те, що зробив Есті продавець помаранчево-лимонної шипучки, вони вже облаштували собі дім поза домом.

Протягом двох тижнів після того, як Еста веслував у багряному джемі і думав дві думи, вони назбирали і переправили туди чимало всілякої Провізії та Спорядження: сірники, картоплю, стареньку каструлю, надувне гусеня, шкарпетки з різнокольоровими пальцями, коалу від авіакомпанії «Кантас» з очима-ґудзиками на розтягнених нитках.

— А якщо Амму знайде нас і благатиме повернутися?

— То ми й повернемося. Але тільки якщо вона благатиме по-справжньому.

Еста Співчутливий.

Софі-моль переконала близнюків, що їм просто необхідно взяти її з собою. Що дорослі сильніше побиватимуться, якщо діти зникнуть утрьох, усі разом. О, тоді вони таки сумуватимуть, як ті люди з Гамельна, коли щуролов забрав із собою їхніх дітей. Шукатимуть по всіх усюдах, а коли не матимуть уже сумнівів, що дітей — усіх трьох — немає серед живих, то тут ті й повернуться з тріумфом додому. І надалі їх цінуватимуть, любитимуть і потребуватимуть набагато більше, ніж раніше. Вирішальним аргументом стало те, що вдома, якщо Софі-моль все ж там залишиться, її можуть під тортурами змусити розкрити місце, де ховатимуться близнюки.

Еста почекав, доки залізла у човен Рахель, і сів сам, осідлавши суденце верхи, ніби дитячу гойдалку. А тоді відштовхнувся ногами від берега. Викривулявши на глибоке, вони повеслували навскіс угору, проти течії, як їх навчив Велюта («Якщо хочете потрапити туди, то веслувати треба он туди»).

У темряві вони не бачили, що потрапили на зустрічну смугу безмовного шосе, яким нечутно рухається достолиха транспорту. Що просто їм навперейми на чималій швидкості мчать гілляки, колоди, цілі відламки дерев.

Вони вже проминули Справжню Глибину — до протилежного берега було буквально рукою подати, — коли зіткнулися з якоюсь колодою, і човник перевернувся. Під час попередніх експедицій через ріку таке траплялося досить часто, і тоді вони відразу ж кидалися за човном, ловили його і, використовуючи як поплавець, пливли по-собачому до берега. Проте цього разу, поночі, човна ніде не було видно. Його вмить підхопила і понесла стрімка течія. Тож їм залишалося лише плисти до зовсім уже близького берега і дивуватися, скільки ж сил треба витратити, щоб таки туди дістатися.

Есті пощастило вхопитися за гілку, яка дугою вигиналася понад водою. Він уп’явся очима в темряву, що вкривала ріку, стараючись розгледіти у воді десь нижче за течією їхній човен.

— Нічого не видно. Він зник.

З ніг до голови вимащена тванюкою Рахель видряпалася на берег і простягнула руку, щоб допомогти виборсатися з води Есті. Кілька хвилин пішло на те, щоб віддихатися й усвідомити втрату човна. Оплакати його кончину.

— І харчі намокли, — мовила до Софі-моль Рахель і наразилася на мовчання у відповідь. Стрімке, клекітливе, рибоплавне мовчання.

— Софі-моль? — прошепотіла вона до бистрої ріки. — Ми тут! Тут! Біля дерева іллімба!

Нічого.

На серці у Рахелі стріпнув тьмяними крилами нічний метелик Паппачі.

Розправив їх.

І склав.

Поворушив і ніжками.

Підняв їх.

І опустив.

Близнюки побігли вздовж берега, гукаючи Софі-моль. Але вона зникла. Її віднесло хтозна-куди те безмовне шосе. Сіро-зелене. У ньому була риба. І небо, й дерева. А вночі — щербатий жовтий місяць.

І не було жодної буремної музики. І не підносився з чорнильно-чорних глибин Міначала жоден вир. І не споглядала цієї трагедії жодна акула.

Відбулася проста, тиха процедура передачі. Човен скинув свій вантаж. Ріка його прийняла. Одне маленьке життя. Швидкоплинний промінчик. Зі срібним наперстком, затиснутим на щастя в кулачку.

Була четверта ранку, коли вкрай виснажені, пригнічені і брудні близнюки у темряві, яка ще панувала навколо, пройшли стежкою через болото і підступили до Дому Історії. Ніби Гензель і Ґретель зі страшної казки, у якій полонять і перемріюють їхні мрії. Вони полягали на задній веранді на сіннику, з надувним гусеням і ведмедиком-коала від авіакомпанії «Кантас». Пара мокрих як хлющ, закляклих від страху гномиків, які чекають на кінець світу.

— Думаєш, вона вже померла?

Еста не відповів.

— Що ж тепер буде?

— Нас посадять у тюрму.

Він таки знав. Малий хлопчак. Жив у фургоні він, отак. Бум-бум.

Вони не побачили, що неподалік у затінку спить ще хтось. Самотній як вовк. З брунатним листком на спині. Тим, завдяки якому вчасно приходили мусони.

17

Кочин, Приморський вокзал

У чистій кімнаті в брудному Аєменемському Домі сидів у темряві Еста (не старий і не молодий). Сидів дуже прямо. З розправленими плечима. З руками на колінах. Так, наче був наступним у черзі на якийсь огляд. Або чекав, коли його заарештують.

З прасуванням було покінчено. Все вже лежало акуратним стосом на прасувальній дошці. Рахелині речі він попрасував також.

Дощ не вщухав. Нічний дощ. Самотній барабанщик, що все тренується вибивати дріб ще довго по тому, як решта музикантів розійдеться по домівках спати.

У бічному міттамі, біля окремого, призначеного для Чоловічих Потреб входу, спалахнули на мить у світлі блискавки хромовані плавці старого «плімута». Коли Чако виїхав до Канади, Крихітка-кочамма рік за роком дбала, щоб машину регулярно мили. Чоловік сестри Кочу-Марії, який працював у Коттаямі водієм сміттєвоза, за невелику винагороду двічі на тиждень приїжджав до Аєменема (його появу провіщував сморід коттаямських відходів, який висів у повітрі ще довго по тому) — залишити своячку без грошей і проїхати коло «плімутом», щоб не сідав акумулятор. Захопившись телебаченням, Крихітка-кочамма закинула заразом і машину, і сад. Два в одному.

З кожним мусоном старе авто вгрузало в землю щораз глибше. Немов кутаста, покручена артритом квочка, яка намертво вчепилася у яйця і не має жодного наміру коли-небудь з них злізти. Крізь спущені шини проросла трава. Рекламний щит «Райських маринадів і варень» прогнив наскрізь і провалився всередину, ніби понівечена корона.

Якась в’юнка рослина крадькома милувалася своїм відображенням у половинці тріснутого й поцяткованого брудними плямами дзеркальця, що дивом збереглося на водійських дверях.

На задньому сидінні лежав мертвий горобець. У салон він залетів через пробоїну у вітровому склі, спокусившись можливістю роздобути для свого гнізда шматок поролону з сидіння. А от вибратися звідти вже не зумів. Ніхто не помітив пташину, яка панічно билася об вікна авто, благаючи про допомогу. Так вона й випустила дух на задньому сидінні, задерши вгору лапки. Ніби жартома.

Кочу-Марія спала на підлозі у вітальні, скрутившись калачиком у миготливому світлі телевізора, який усе ще працював. Американські поліціянти якраз пакували до свого автомобіля хлопця-підлітка в наручниках. На тротуарі видно було плями крові. На поліційному авто мигала блимавка, завивала сирена. Якась змарніла жінка, можливо, хлопцева мати, злякано стежила за всім цим із затінку. Хлопець пручався. Верхню частину його обличчя на екрані спеціально зробили розмитою, щоб він потім не подав на телекомпанію до суду. Кров запеклася у нього на вустах і спереду на майці, де скидалася здалеку на червоний дитячий нагрудник. Закопиливши рожеві, як у немовляти, губи, він гарчав і шкірив зуби. Нагадував якогось вовкулаку. Вже з машини він знай верещав щось через вікно, в камеру.

— Мені п’ятнадцять, і шкода, що я — не зовсім чемний хлопчик! Шкода! Хочете почути зворушливу історію мого життя?

І він плюнув прямо в об’єктив. Слина забризкала лінзу і потекла по ній униз.

Крихітка-кочамма сиділа на ліжку у своїй кімнаті і заповняла дисконтний купон, який передбачав дві рупії знижки на нову півлітрову пляшку лістерину і подарункові сертифікати на дві тисячі рупій для Щасливих Переможців лотереї, яку проводила компанія.

На стінах і на стелі метушилися велетенські тіні дрібних комах. Щоб їх позбутися, Крихітка-кочамма вимкнула світло і запалила у чані з водою велику свічку. Вода у тому чані вже аж загусла від обвуглених комашиних тіл. Завдяки мерехтливому пломінцю свічки нарум’янені щоки і нафарбовані губи Крихітки-кочамми впадали в око ще більше. Туш розмазалася. Прикраси блищали.

Вона нахилила купон до світла.

Який засіб для полоскання рота ви зазвичай використовуєте?

«Лістерин», — написала Крихітка-кочамма тонким почерком, який з роками ставав усе менш розбірливим.

Вкажіть причини такого вибору.

Жодних вагань: «Пікантний смак. Свіжий подих». Дотепну, уривчасту мову телевізійної реклами вона вже засвоїла.

Далі треба було вписати ім’я та прізвище і збрехати про вік.

У графі Вид діяльності вона зазначила: «Декоративне садівництво (дипл.), Роч., США».

А тоді поклала купон у конверт з написом: «„Надійні медики“, Коттаям». Зранку його прихопить з собою Кочу-Марія, коли вирушить до міста, у чергову експедицію по булочки з кремом з пекарні «Бестбейкері».

Потому Крихітка-кочамма сягнула по щоденник у темно-бордовій палітурці, з ручкою у спеціальному гніздечку. Розгорнула його на сторінці за 19-те червня і зробила новий запис. Усе, як завжди. Ті ж самі слова: «Люблю тебе, люблю».

Цей запис повторювався на кожній сторінці. Вона мала вже цілу коробку, напаковану щоденниками з однаковісінькими записами. На деяких сторінках, щоправда, було не тільки це. Траплялися згадки про події того дня, списки запланованих справ, чіпкі фрази з улюблених телесеріалів. А проте й ці записи всі до одного починалися тими самими словами: «Люблю тебе, люблю».

Отець Малліґен помер від вірусного гепатиту чотири роки тому в одному ашрамі[60] на північ від Рішікеша. Покладені на вивчення індуїстських священних писань роки привели спочатку до теологічного зацікавлення, а потім і до навернення на нову віру. П’ятнадцять років тому отець Малліґен став вайшнавою. Послідовником Господа Вішну. Навіть переселившись до ашраму, він не припинив листуватися з Крихіткою-кочаммою. Писав їй щороку на Дівалі[61] і надсилав вітальну листівку на Новий рік. Кілька років тому прислав навіть світлину, на якій промовляв у релігійному таборі до групи овдовілих жінок, представниць середнього класу з Пенджабу. Вдови були всі у білому, з обмотаними паллу головами. Отець Малліґен був у вбранні шафранового кольору. Жовток, що звертається до моря варених яєць. Його волосся і борода посивіли, але були розчесані й доглянуті. Шафрановий Санта з ритуальним попелом на чолі. Крихітка-кочамма не вірила своїм очам. З усього, що він їй прислав, то була єдина річ, яку вона не зберегла. Її неабияк образило те, що він урешті-решт таки зрікся своїх обітів — проте не заради неї. Заради інших обітів. От наче розкриваєш комусь обійми — і бачиш, як той, кого так чекаєш, проходить повз, в обійми до когось іншого.

Смерть отця Малліґена ніяк не вплинула на щоденникові записи Крихітки-кочамми, адже, по суті, ніяк не вплинула і на його приступність для неї. Якщо вже на те пішло, то після смерті вона заволоділа ним так, як не володіла ніколи за життя. Тепер принаймні пам’ять про нього була таки її. Цілковито її. Несамовито, затято її. Цю пам’ять більше не треба було ділити з Вірою, не кажучи вже про суперниць та суперників — спершу черниць, а згодом розмаїтих садгу[62] (чи як вони там себе називають). Всяких-різних свамі[63].

Його відмову від неї за життя (м’яку і співчутливу, та все ж відмову) смерть нейтралізувала. Тепер, у спогадах, він обіймав її. Лише її. Так, як обіймає жінку чоловік. Коли отець Малліґен помер, Крихітка-кочамма зняла з нього ту безглузду шафранову халамиду і знову вдягнула в сутану барви кока-коли, яку так любила. (А у проміжку натішитись не могла тим худорлявим, запалим, христоподібним тілом.) Вона викинула геть його чашу для милостині, зробила йому педикюр і подбала про мозолисті індуські підошви, а тоді взула у давні зручні сандалі. Одне слово, знову перетворила отця Малліґена на того верблюда, який, високо піднімаючи ноги, приходив колись по четвергах до них на обід.

І щовечора, вечір за вечором, рік за роком, писала у щоденнику (і в наступному, й у ще наступному): «Люблю тебе, люблю».

Вона встромила ручку назад у гніздечко і згорнула щоденник. Скинула окуляри, а потім язиком зрушила з місця зубні протези і вкинула їх у склянку з лістерином, обірвавши ниті слини, які, ніби провислі струни арфи, тяглися між ними та яснами. Опускаючись на дно, вони випустили рій дрібних бульбашок, які молитвою піднімалися вгору. Чарочка на ніч. Шипучка зі зціпленими у посмішку зубами. Зранку достоту пікантними на смак.

Крихітка-кочамма відкинулася на подушку і чекала, коли ж вийде з Естиної кімнати Рахель. Вони обидвоє починали вже її непокоїти. Кілька днів тому вдосвіта вона прочинила вікно (дихнути свіжим повітрям) і застукала їх на гарячому: вони саме звідкілясь поверталися. Ясна річ, їх не було цілу ніч. Двох. Де ж вони могли бути? Що пам’ятають і наскільки детально? Коли поїдуть? А тепер що роблять, невже просто сидять собі разом у темряві? Вона так і заснула, спершись спиною на подушки і міркуючи про те, що, можливо, за шумом дощу і голосами з телевізора просто не почула, як відчинилися Естині двері. І що Рахель, напевно, вже давно пішла спати.

Та Рахель не спала.

Лежала в Ести на ліжку. Так виглядала ще тоншою. Молодшою. Нижчою на зріст. Обличчям вона повернулася до вікна, біля якого стояло ліжко. Косий дощ, потрапляючи на віконні ґрати, перетворювався на дрібний водяний пил, який скроплював їй лице і гладку оголену руку. М’яка майка без рукавів жовто світилася в густій сутіні. Натомість нижня половина тіла, затягнута у сині джинси, танула в темряві.

Було трохи холодно. Трохи мокро. Трохи тихо. У повітрі.

Але що ж тут сказати?

Еста сидів на краю ліжка і бачив її, навіть не повертаючи голови. Нечітко окреслену постать. Гостру лінію підборіддя. Ключиці, що крилами тягнулися від основи горла мало не на всю довжину плечей. Птаху, яку не пускала до неба шкіра.

Рахель повернула голову і глянула на нього. Він сидів дуже прямо. Чекав на огляд. З прасуванням упорався вже давно.

Вона здавалася йому дуже милою. Її волосся. Щоки. Маленькі, розумні з вигляду долоні.

Його сестра.

У голові знову докучливо загуло. Назустріч мчали швидкі потяги. Світло й тінь, світло й тінь, які навпереміну падають на тебе, коли сидиш біля вікна.

Він сів іще рівніше. Та все одно її бачив. Вона, таке враження, вросла у шкіру їхньої матері. Вологий блиск її очей у темряві.

Її невеликий прямий ніс. Її повні губи. А от у них було вже, на око, щось поранене. Наче вона стиснула їх, від чогось сахаючись. Наче колись давно хтось — один чоловік з пальцями у перснях — її по них ударив. Чудові, зболені уста.

Чудові уста їхньої матері, подумав Еста. Уста Амму.

Ті, що поцілували його руку, висунуту у заґратоване вікно потяга. Вагон першого класу, мадраський поштовий, до Мадраса.

— Бувай, Есто. З Богом, — сказали уста Амму. Уста, які щосили намагалися не заплакати.

Тоді він бачив її востаннє.

Вона стояла на платформі Приморського вокзалу в Кочині, дивлячись на вікно потяга. Шкіра у неї посіріла і зблякла; неонове вокзальне освітлення позбавило її звичного осяйного полиску. Денне світло заступали потяги, що стояли на коліях обабіч. Довгі корки, якими закупорили темряву. Мадраський поштовий. «Летючий Рані».

Рахель тримала Амму за руку. Комарик на шворці. Втекла Пожерка-Плодожерка у сандалях «Бата». Аеропортна фея на залізничному вокзалі. Вона притупувала ногами по платформі, здіймаючи хмари до того добряче втоптаної вокзальної куряви. Притупувала, аж доки Амму струсонула її і наказала припинити. То вона й припинила. Довкола штовхалася й метушилася сила-силенна люду.

Всі снують-поспішають, купують-продають, тягнуть багаж, платять носіям; діти гидять, дорослі плюють; хтось приходить, хтось відходить, хтось просить милостиню, або торгується, або перевіряє квитки.

Лункий вокзальний гармидер.

Розносять каву. І чай.

Кістляві, аж білясті від недоїдання діти продають масні журнальчики і їжу, яка самим їм не по кишені.

Розтоплені шоколадки. Цукерки-цигарки.

Помаранчева шипучка.

І лимонна.

Кока-кола-фанта-морозиво-трояндове-молоко.

Рожевошкірі ляльки. Брязкальця. «Токійська любов».

Наповнені цукерками пластмасові папуги з головами, які відгвинчуються.

Червоні окуляри від сонця у жовтій оправі.

Іграшкові наручні годинники з намальованими стрілками.

Цілий візок бракованих зубних щіток.

Приморський вокзал у Кочині.

Сірий у неоновому вокзальному освітленні. Порожні люди. Бездомні. Голодні. Вони ще не зовсім оговталися після минулорічного голоду. Їхню революцію товариш Е. М. С. Намбудіріпад — колись улюбленець Пекіна, а тепер «радянська маріонетка» і «боягузливий пес», — відклав. Тимчасово.

У повітрі аж густо від мух.

Сліпий без повік, з блакитними, ніби вилинялі джинси, очима і з рябою від віспин шкірою, перемовляється з прокаженим без пальців, який спритно підхоплює один по одному знайдені у смітті й насипані купкою збоку недопалки.

— А ти? Коли сюди перебрався?

Так, наче вони мали вибір. Наче обрали собі за оселю цей вокзал, натрапивши на його зображення поміж світлинами шикарних маєтків, сфотографованих для глянцевого рекламного буклета.

Чоловік, який сидить на червоній вокзальній вазі, відстібнув свій протез (до коліна заввишки) з намальованими на ньому чорним черевиком і гарною білою шкарпеткою. Порожня всередині і горбкувата ззовні литка була, як і належить добропорядній литці, рожевого кольору. (Якщо вже відтворюєш людський образ, то навіщо повторювати Божі помилки?) У ній він тримав свій квиток. Рушник. Горнятко з нержавійки. Свої запахи. Секрети. Любов. Божевілля. Надію. Безустанну радість. Його друга, справжня нога — боса.

До свого горнятка він купив чаю.

Якась старша пані виблювала. Грудкувату калюжу. І пішла далі, з усім своїм життям.

Вокзальний світ. Людський цирк. У метушні хаотичної торгівлі туди приходить перепочити відчай. Там він поволі й черствіє, перетворюючись на байдужість.

От лише цього разу Амму і її двояйцеві близнюки стежили за всім цим не з вікна «плімута». І, стрибаючи та перекидаючись через голову у повітрі під куполом цирку, не мали страхувальної сітки, яка порятувала б їх від падіння.

«Пакуй свої речі і забирайся геть», — сказав Чако, переступивши розтрощені на друзки двері. З дверною ручкою в руці. Й Амму, хоч у неї тремтіли руки, так і не підвела очей від свого нікому не потрібного шиття. Бляшана коробка зі стрічками лежала відкрита в неї на колінах.

А от Рахель очі підвела. І глянула. І побачила, що Чако зник, а замість нього з’явилося якесь страховисько.

Товстогубий чоловік у свіжому білому вбранні і з пальцями у перснях купив у продавця на платформі цигарки «Сізез». Три пачки. Щоб курити в коридорі у потязі.

Чоловіча реАкція —

повна сатисфАкція

То був Естин супровід. Друг сім’ї, який, за збігом обставин, теж якраз їхав до Мадраса. Пан Кур’єн Маатен.

Оскільки з Естою так чи так мав їхати хтось із дорослих, Маммачі сказала, що марнувати гроші на ще один квиток немає жодної потреби. Переїзд з Мадраса до Калькутти оплачував Бабá. Амму ж купувала собі Час. Адже теж мала спакувати речі і забратися геть. Щоб розпочати нове життя, у якому зможе дозволити собі жити разом з дітьми. Було вирішено, що до того моменту один із близнюків може залишатися в Аєменемі. Але не двоє. Разом вони завдавали клопоту. У хінхї хачо вуб анатас… Їх належало розділити.

— Може, вони й мають рацію, — шепотіла Амму, пакуючи Естину дорожню скриню і торбу. — Може, хлопцеві таки потрібен Бабá… потрібен тато.

Товстогубий мав їхати в купе по сусідству з Естиним. Він сказав, що спробує з кимось помінятися, коли потяг рушить.

А поки що залишив маленьку сім’ю утрьох.

Знав-бо, що над ними ширяє чорний ангел. Йде туди, куди й вони. Зупиняється там, де й вони. Капає воском з похиленої свічки.

Знали всі.

Про це писали в газетах. Про смерть Софі-моль, про «сутичку» поліції з параваном, звинуваченим у викраденні й убивстві. Про облогу «Райських маринадів і варень», організовану відтак комуністами під проводом невтомного аєменемського Борця за Справедливість і Виразника Інтересів Пригноблених. Адміністрація фабрики, стверджував товариш К. Н. М. Піллай, сфабрикувала разом з поліцією справу проти того паравана через те, що він був активним членом Комуністичної партії. Так, мовляв, його хотіли усунути від Законної Профспілкової Діяльності.

Про все це писали в газетах. То була Офіційна Версія.

Про іншу версію товстогубий з пальцями у перснях, звісно ж, не мав жодного уявлення.

Про ту, у якій загін доторканних поліціянтів переправився через ріку Міначал, роздуту й неквапну після недавнього дощу, і став через мокрі зарості пробиратися до Серця пітьми.

18

Дім історії

Загін доторканних поліціянтів переправився через ріку Міначал, роздуту й неквапну після недавнього дощу, і став через мокрі зарості пробиратися до Серця пітьми. В обважнілій кишені у когось подзенькували наручники.

Їхні широкі шорти захисного кольору були штивні від крохмалю і у високій траві знай сіпалися вгору-вниз, ніби негнучкі спідниці, цілком незалежно від кінцівок, які рухалися всередині.

Їх було семеро. Слуг держави.

Професійно

Організовано

Людяно

Ідейно

Цілеспрямовано

Інформовано

Якісно

Коттаямська поліція. Чота з мульта. Новочасні королевичі в кумедних гостроверхих шоломах. Поплямлених оливою для волосся. В таких собі пошарпаних коронах захисної барви.

Пітьма сердець.

Намертво зосереджена на меті.

Шпортаючись у гінкій траві, вони високо піднімали худі ноги. Там у мокрому від роси волоссі позаплутувалися низькорослі в’юнкі рослини. Бляклі шкарпетки вбралися у колючки і квіточки. У підошви доторканних черевиків із залізними носаками позалізали спати коричневі багатоніжки. Груба трава дряпала ноги, прокреслюючи їх перехрестями порізів. Коли йшли через болото, під ногами раз по раз перділа мокра твань.

Вони брели повз птахів-змієшийок, які сиділи на верхівках дерев і сушили намоклі крила, розпростерши їх, ніби попрану білизну, супроти неба. Повз чапель. Великих бакланів. Марабу. Повз червоноголових журавлів, які вишукували собі містечко для танцю. Повз рудих чапель з безжальними очима, які оглушливо скрекотали: «Ра-арк, ра-арк, ра-арк». Повз птахів-матерів, які оберігали у гніздах яйця.

Спека тиснула ще спозаранку, провіщаючи, що найгірше — попереду.

Минувши болото, яке смерділо застояною водою, вони пішли далі повз старі, обвиті ліанами дерева. Тут ріс гігантський мані. Дикий перець. Пурпурова ліана, що спадала донизу цілими каскадами.

Повз темно-синього жука, який намагався втримати рівновагу на пружному стебельці трави.

Повз велетенську павутину, що витримала дощ і ширилася від дерева до дерева, немов нашептана плітка.

Повз квітку банана у багряному приквітку, що звисала з якогось розхристаного деревця з пообдираним листям.

Перлина в руці у хлопчиська-нечупари. Самоцвіт на зеленому оксамиті джунглів.

У повітрі парувалися кармазинові бабки. Двопалубно. Вправно. Один із поліціянтів провів їх захопленим поглядом і на хвильку замислився про динаміку бабчиного сексу — що там у них куди. Потім у нього в голові клацнуло, і вона знову перемкнулася на пильний поліційний лад.

Далі.

Повз високі мурашники, неначе застиглі через дощ. Вони важко поосідали, ніби підпоєні зіллям і поснулі вартові на брамі до Раю.

Повз метеликів, які радісними звістками ширяли у повітрі.

Повз велетенські папороті.

Повз хамелеона.

Повз дивовижну китайську троянду.

Повз сірих чагарникових курей, які злякано заметушилися, шукаючи прихистку.

Повз мускатне дерево, якого не знайшов Велья Паапен.

Роздвоєний канал. Непротічний. Задушений ряскою. Схожий на мертву зелену змію. Два його береги з’єднало повалене дерево. Доторканні поліціянти дрібними кроками пройшли по ньому. Не випускаючи з рук своїх відполірованих бамбукових кийків.

Волохаті феї зі смертоносними чарівними паличками.

Потім сонячне світло замерехтіло поміж тонкими похилими стовбурами безлічі дерев. Пітьма сердець навшпиньках увійшла до Серця пітьми. Повітря набрякло сюрчанням цвіркунів.

Пістрявими стовбурами нахилених до сонця каучукових дерев шмигали сірі білки. Кору борознили давні шрами. Зарубцьовані. Загоєні. Крани закрилися.

Акри плантації, а далі — поросла травою галявина. І дім.

Дім Історії.

Із замкненими дверима і відчиненими вікнами.

З холодними кам’яними підлогами і тінями-кораблями під напнутими вітрилами на стінах.

Де папіряним шепотом перемовляються між собою восково-жовті предки, які мають міцні пазурі на ногах і пахнуть пожовклими мапами.

Де за старими картинами живуть напівпрозорі ящірки.

Де мрії беруть у полон і перемріюють наново.

Де пара двояйцевих близнюків — Пересувна республіка з зачосом — знешкодила пришпиленого серпом до каучукового дерева старого привида-англійця, встромивши у землю біля нього марксистський прапор. Проходячи повз, поліціянти не чули, як він улесливим голосом доброго місіонера далі благає: «Вибачте, у вас… е-е… випадково, суто випадково… не знайдеться… Навряд чи ви маєте при собі сигари, правда? Не маєте, ні?.. Що ж, я так і думав».

Дім Історії.

Де у подальші роки в неглибокій могилі буде поховано Жах (який ще попереду). Він ховатиметься під веселим гулом готельної кухні. Під приниженням старих комуністів. Під повільною смертю танцівників катакалі. Під іграшковими історіями, побавитися якими приїздитимуть заможні туристи.

То був чудовий дім. Колись він мав білі стіни. Червоний дах. Та тепер його розфарбувала у свої кольори погода. Розфарбувала пензлями, вмоченими у барви природної палітри. У мохово-зелену. Глинисто-буру. Розкришено-чорну. Через це він виглядав старшим, ніж був насправді. Немов затонулий скарб, піднятий з океанського дна. Обцілований китами, оброслий мушлями. Спеленаний у тишу. З нечутним віддихом, що бульбашками підноситься догори з розбитих вікон.

Довкола всього дому тяглася по периметру простора веранда. Самі кімнати ховалися у глибині, мріли там в густому затінку. Черепичний дах спадав униз, ніби борти велетенського, перевернутого догори дном човна. Посередині зогнилі балки, що опиралися колись на білі стовпи, прогнулися, і там зяяла широка діра. Діра Історії. Діра з обрисами Історії в Усесвіті, через яку густі хмари мовчазних кажанів піднімалися у присмерку, наче фабричний дим, і розчинялися в нічній темряві.

Поверталися вони вдосвіта, приносячи новини зі світу. Сіра імла в рожевій далині зненацька згущувалася і чорнішала над домом, а тоді стрімко втягувалася в Діру Історії, ніби дим у фільмі, який крутять задом наперед.

Цілий день кажани спали. Облямовували, наче хутром, дах ізсередини і загиджували своїм послідом підлоги.

Поліціянти зупинилися і розсипалися віялом. Насправді в цьому не було жодної потреби, але такі забави для доторканних були їм до вподоби.

Розташувалися вони стратегічно. Причаїлися під напівзруйнованою кам’яною огорожею.

А тепер швиденько відлити.

Гарячою піною — по теплих каменях. Поліційне пісь-пісь.

Потонулі у жовтих бульбашках мурахи.

Полегшене зітхання.

Потому вони всі разом поповзли на ліктях і колінах до будинку. Наче справжні кіношні поліціянти. Потиху, потиху через траву. З кийками в руках (і з кулеметами в думках). На їхніх худорлявих, але мужніх плечах лежала відповідальність за майбутнє Доторканності.

Свою здобич вони запопали на задній веранді. Розкуйовджений зачіс. Фонтанчик у «токійській любові». А в іншому кутку — столяр з криваво-червоними нігтями. Самотній, ніби вовк.

Він спав. А отже, зводив нанівець усі їхні доторканні хитрощі.

Несподівану стрімку атаку.

Подумки вони вже читали газетні заголовки.

«Запеклий душогуб потрапляє у тенета поліції».

За таке нахабство, за зіпсовану розвагу їхня жертва заплатила. Заплатила сповна.

Поліціянти розбудили Велюту своїми черевиками.

Естаппен і Рахель прокинулися від враженого крику: так кричиш, коли тебе виривають зі сну, трощачи колінні чашечки. Їхні зойки померли і спливли животами догори, наче дохлі риби. Зіщулившись на долівці й хитаючись між страхом і небажанням вірити своїм очам, вони збагнули, що чоловік, якого б’ють, — то Велюта. Звідки він тут узявся? Що накоїв? Чому поліціянти привели його сюди?

Вони чули удари дерева у плоть. Черевика — у кістку. В зуби. Здушений хрип після удару ногою в живіт. Приглушений тріскіт черепа, який вдаряється об цемент. Клекотіння крові в грудях, коли легеню простромлює гострий кінець зламаного ребра.

Закусивши посинілі губи й вирячивши очі (з тарілки завбільшки), вони дивилися, заворожені тим, що відчували, але не розуміли: відсутністю в діях поліціянтів примхи. Безоднею там, де мав бути гнів. Тверезою, розважливою жорстокістю, ощадливістю в усьому, що вони робили.

Так відкорковують пляшку.

Закривають кран.

Лущать горішки, щоб добути зернята.

Через юний вік близнюкам було ще невтямки, що ці люди — лише підручні Історії. Що вона часом посилає їх виставити рахунок і стягнути борги з тих, хто порушує її закони. Що керують ними почуття первинні, але, парадоксальним чином, цілковито знеособлені. Почуття зневаги, породжене зародковим, неусвідомленим страхом — страхом цивілізації перед природою, страхом чоловіка перед жінкою, страхом сили перед безсиллям.

Підсвідоме прагнення людини нищити те, що вона не спроможна ні підкорити, ні обожествити.

Чоловічі Потреби.

Хоч тоді Естаппен з Рахеллю цього не розуміли, та того ранку вони стали свідками клінічної демонстрації у контрольованих умовах (зрештою, все це трапилося не на війні і не під час геноциду) властивого людській природі прагнення до панування. Структуризації. Порядку. Цілковитої монополії. То була людська Історія, що явилася неповнолітнім глядачам під личиною Божого промислу.

У тому, що трапилося того ранку, не було нічого випадкового. Нічого незакономірного. То не було ні епізодичне хуліганство, ні зведення особистих порахунків. То був чин епохи, яка закарбовувала себе у тих, хто в ній жив.

Поступ Історії наживо.

Якщо поліціянти завдали Велюті шкоди більшої, ніж намірялися спочатку, то тільки тому, що будь-якої спорідненості, будь-якого зв’язку між ним і собою, будь-якого уявлення про те, що, принаймні біологічно, він їм не чужий, вони позбулися ген-ген давно. Їм ішлося не про те, щоб заарештувати зловмисника, а про те, щоб викорінити страх. Знаряддя, яке дозволило б оцінити достатню для нього міру покарання, у них не було. Як, утім, і способу визначити, наскільки сильно чи безповоротно вони його скалічили.

На відміну від несамовитих натовпів релігійних фанатиків чи військ, кинутих на придушення бунту, того ранку у Серці пітьми загін доторканних поліціянтів діяв не безтямно, а ощадливо. Не хаотично, а ефективно. Не істерично, а відповідально. Вони не рвали на Велюті волосся і не палили його живцем. Не відтинали його геніталій і не запихали їх йому до рота. Не ґвалтували його. Не обезголовлювали.

Зрештою, вони ж не з епідемією боролися. Просто робили щеплення, щоб уникнути спалаху інфекції.

Того дня на задній веранді Дому Історії пані Еапен і пані Раджаґопалан, близнюки-амбасадори бозна-чого, дивлячись, як трощать і калічать того, кого вони любили, засвоїли два нові уроки.

Урок номер 1:

Крові на темношкірому тілі майже не видно (бум-бум).

Урок номер 2:

Але запах вона має.

Такий нудотно-солодкий.

Наче старі троянди на легкому вітрі (бум-бум).

— Мадійо? — запитав один з підручних Історії.

— Маді ааїріккум[64], — відповів інший.

Досить? Досить.

Вони трохи відступили. Майстри, які оглядають результат своєї праці. Вишукують найкращий ракурс.

Результат цей — його покинули напризволяще і Бог, і Історія, і Маркс, і Чоловік, і Жінка (а невдовзі покинуть і Діти) — лежав, скарлючившись, долі. Був напівпритомний, але не ворушився.

Череп у нього був проламаний у трьох місцях. Ніс і обидві вилиці були роздроблені, тому обличчя обм’якло і втратило чіткий контур. Ударом в лице йому розсікли верхню губу і вибили шість зубів; три зуби стирчали тепер з нижньої губи, перетворивши його чудову усмішку на огидну пародію. Чотири ребра були зламані, одне простромило ліву легеню, і горлом у нього пішла кров. Вона з’являлася з кожним видихом — яскраво-червона. Свіжа. Піниста. Через пробитий кишечник і внутрішню кровотечу кров почала збиратися і в черевній порожнині. Хребет був пошкоджений у двох місцях; сильний удар і контузія спричинили параліч правої руки і втрату контролю за роботою сечового міхура і прямої кишки. Обидві колінні чашечки були роздроблені.

І все ж вони дістали наручники.

Холодні.

З кислим металевим запахом. Так пахли сталеві поручні в автобусі і руки кондуктора, який за них тримався. Саме тоді вони помітили, що у Велюти налаковані нігті. Один з них підняв за зап’ястя його руку і грайливо помахав нею іншим. Ті зареготали.

— То ти що, з голубих? — запитав хтось високим фальцетом.

Інший стукнув Велюту кийком по пенісу.

— Ну, то розкрий нам фірмовий секрет. Покажи, до якого розміру він у тебе роздувається.

А тоді підняв черевик (з багатоніжкою, що забилася в борозну на підошві) і з глухим стуком опустив униз.

Поліціянти заламали йому руки за спину і наділи наручники.

Клац.

І клац.

Під щасливим листком. Осіннім листком уночі. Тим, завдяки якому вчасно приходили мусони.

Руки в нього взялися сиротами там, де наручники торкалися шкіри.

— То не він, — прошепотіла Есті Рахель. — Точно — не він. То його брат-близнюк, Урумбан. З Кочина.

Шукати порятунок в ілюзіях Еста не хотів, тому промовчав.

Хтось із поліціянтів озвався до них. Добрий доторканний поліціянт. Добрий до своїх.

— Мон, моль, з вами все гаразд? Він вам нічого не зробив?

І не в один голос, але майже, близнюки пошепки відповіли:

— Так. Ні.

— Не хвилюйтеся, тепер, з нами, ви у безпеці.

Потому поліціянти роззирнулися навколо і побачили сінник.

Каструлі і сковорідки.

Надувне гусеня.

Коалу від авіакомпанії «Кантас» з очима-ґудзиками на розтягнених нитках.

Кулькові ручки з лондонськими вулицями всередині.

Шкарпетки з відокремленими різноколірними пальчиками.

Червоні пластмасові окуляри в жовтій оправі.

Годинник з намальованими стрілками.

— Чиє це? Звідки? Хто це все приніс? — із нотками стурбованості в голосі.

Еста з Рахеллю, переповнені мертвою рибою, лише мовчки зирили у відповідь.

Поліціянти переглянулися. Вони знали, що робити.

Коалу від авіакомпанії «Кантас» взяли для своїх дітей.

І ручки, і шкарпетки. Поліційні дітлахи з різноколірними пальцями.

Гусеня пропалили цигаркою. Хлоп! Гумове клоччя прикопали в землі.

Їм воно було ні до чого. Надто вже впадало у вічі.

Хтось з них надів окуляри. Всі решта засміялися, і він ще трохи в них походив. Про годинник усі забули. Тож він так і залишився там, у Домі Історії. На задній веранді. Помилково зафіксувавши час події. За десять друга.

А тоді всі рушили до ріки.

Семеро королевичів з іграшками у кишенях.

Пара двояйцевих близнюків.

І Бог Утрати.

Йти він не міг, тож довелося їм його тягнути.

Ніхто їх не бачив.

Бо ж кажани, відомо, сліпі.

19

Порятунок Амму

У поліційному відділку інспектор Томас Метью послав по дві склянки кока-коли. З соломинками. Послужливий поліціянт приніс їх на пластмасовій таці і подав двом виваляним у болоті дітям, які сиділи навпроти інспектора. Їхні голови ледь-ледь вивищувалися над безладно понакидуваними на столі теками і паперами.

Тож не минуло й двох тижнів, як Есті знову довелося ковтнути пінистого страху. Охолодженого. Шипучого. Іноді з кока-колою справи йдуть все-таки гірше.

Піна пішла носом. Він відригнув. Рахель захихотіла. Вона дула у соломинку, аж бульбашки перелилися через край і вихлюпнулися їй на сукенку. І на підлогу. Еста заходився читати вголос плакат на стіні.

— онйісефорП, — сказав він. — онйісефорП, онавозінагрО…

— онядюЛ, онйедІ, — докинула Рахель.

— онавомярпселіЦ.

— онавомрофнІ.

— онсікЯ.

До честі інспектора Томаса Метью, він навіть бровою не повів. Відчував, що діти поводяться дедалі неадекватніше. Звернув увагу на розширені зіниці. Бачив таке вже не раз… Аварійний клапан людської психіки. Таким чином вона реагує на травму. З усім цим він рахувався, а тому запитання свої ставив розважливо. Невинно. Вставляючи їх між «Мон, а коли в тебе день народження?» і «Який твій улюблений колір, моль?».

Поступово — окремими уривками, без усілякої послідовності — картина почала прояснятися. Підлеглі доповіли йому про каструлі і сковорідки. Про сінник. Про іграшки, які ні з чим не переплутаєш. Тепер усе це набуло сенсу. Нічого веселого інспектор тут не побачив. І послав джип по Крихітку-кочамму. Дітей перед її приходом вивели до іншої кімнати. Він навіть не привітався, лише коротко кинув:

— Сідайте.

Щось не так, збагнула Крихітка-кочамма. Зовсім не так.

— Ви знайшли їх? Все добре?

— Нічого доброго, — запевнив її інспектор.

З його погляду і тону Крихітка-кочамма зрозуміла, що має тепер до діла з іншою людиною. Люб’язний офіцер поліції, який зустрів її минулого разу, десь подівся. Вона опустилася на стілець. Інспектор Томас Метью був гранично відвертий.

Коттаямська поліція діяла на підставі заяви, яку подала вона, Крихітка-кочамма. Паравана впіймали. На жаль, під час сутички він отримав серйозне поранення і, скоріш за все, не доживе й до наступного ранку. Діти, одначе, стверджують, що пішли з дому за власним бажанням. Їхній човен перевернувся, й дівчинка-англійка потонула внаслідок нещасливого випадку. Таким чином, поліція отримала гарний подарунок: смерть затриманого — формально ні в чому не винної людини. Звісно, він був параваном. І поводився неналежно, ваша правда. Але часи зараз непевні, і формально, з погляду закону, він — невинний. Відкривати проти нього справу немає підстав.

— Спроба зґвалтування? — кволим голосом запитала Крихітка-кочамма.

— Де, у такому разі, скарга потерпілої? Цю скаргу вже подали? Вона написала заяву? Ви її привезли? — говорив інспектор тоном не надто приязним. Майже ворожим.

Крихітка-кочамма зіщулилася й узагалі мала такий вигляд, ніби раптом зсохлася. З-під очей і щік драглистими мішками звисала шкіра. Страх забродив у ній, наче дріжджі, і слина в роті зробилася кислою. Інспектор підсунув їй склянку води.

— Насправді все вирішується дуже просто. Або жертва зґвалтування пише відповідну заяву, або діти у присутності свідків-поліціянтів підтверджують, що параван їх викрав. Або… — він зачекав, доки Крихітка-кочамма підніме на нього погляд. — Або я звинувачую вас у свідомому перекрученні фактів, наведених у вашій заяві. Кримінальний злочин.

На голубій блузці Крихітки-кочамми з’явилися темно-сині плями від поту. Томас Метью її не квапив. Знав-бо, що, з огляду на поточну політичну ситуацію, сам може наразитися на дуже серйозні клопоти. Адже товариш К. Н. М. Піллай такої нагоди не проґавить, це точно. Тепер інспекторові залишалося лише картати самого себе за те, що діяв надто імпульсивно. Він сягнув по рушник з набивним малюнком, запхав його під сорочку і витер собі груди та під пахвами. В кабінеті було тихо. Звичні для поліційного відділку звуки: тупіт черевиків, час від часу — зойк болю з кімнати, де відбувався допит, — здавалися далекими і наче й не тутешніми.

— Діти зроблять так, як їм скажуть, — озвалася Крихітка-кочамма. — Можна мені поговорити з ними сам на сам?

— Як хочете, — інспектор підвівся і рушив до дверей.

— Будь ласка, дайте мені п’ять хвилин, а тоді можете їх привести.

Інспектор Томас Метью кивнув на знак згоди і вийшов.

Крихітка-кочамма втерла лискуче, спітніле обличчя. Дивлячись у стелю, вона витягнула шию, щоб витерти паллу піт у западинах поміж складками жиру. А тоді поцілувала своє розп’яття.

Радуйся, Маріє, благодаті повна…

Слова молитви тікали.

Двері прочинилися, й до кабінету ввели Есту з Рахеллю. Вимащених присохлим уже болотом. Облитих кока-колою.

Побачивши Крихітку-кочамму, вони нараз протверезилися. Нічний метелик з незвично густими дорсальними щетинками розкрив крила над їхніми серцями. Чому по них приїхала саме вона? Де Амму? Невже досі сидить під замком?

Крихітка-кочамма окинула їх суворим поглядом. Вона довго не озивалася, а коли нарешті заговорила, то голос у неї був хрипкий і чужий.

— Чий то був човен? Де ви його взяли?

— Наш. Ми його знайшли, а Велюта полагодив, — прошепотіла Рахель.

— Давно він у вас був?

— Ми знайшли його того дня, коли приїхала Софі-моль.

— І ви крали з дому речі і переправляли їх у ньому через ріку?

— Ми просто бавилися…

— Бавилися? То он як ви це називаєте…

Перш ніж озватися знову, Крихітка-кочамма довго на них дивилася.

— Тіло вашої бідолашної сестрички лежить зараз вдома у вітальні. Риби повиїдали їй очі. Її мати без упину плаче. А ви, виявляється, просто бавилися…

Раптовий вітерець розвіяв квітчасті занавіски на вікні. Рахель побачила припарковані надворі джипи. Людей, які кудись собі йшли. Якийсь чоловік намагався завести мотоцикл. Щоразу, коли він застрибував на педаль стартера, у нього з’їжджав набік шолом.

В інспекторському ж кабінеті ревно трудився метелик Паппачі.

— Позбавити когось життя — страшна річ, — мовила Крихітка-кочамма. — Це найгірше з усього, що може зробити людина. Навіть Бог такого не вибачає. Вам же це відомо, хіба ні?

Дві голови двічі кивнули.

— І все-таки, — окинула вона їх скорботним поглядом, — ви це зробили, — вона глянула їм у вічі. — Ви — вбивці, — а тоді трохи зачекала, щоб ці слова вляглися куди слід.

— Вам же відомо, що я знаю: то не була випадковість. Я добре бачила, як ви їй заздрили. І тепер, якщо суддя мене запитає, мені ж доведеться йому все розповісти, хіба ні? Я ж не брехатиму в суді, правда? — Крихітка-кочамма поплескала рукою по кріслі, яке стояло поряд. — Ходіть-но сюди, сідайте.

Чотири слухняні сіднички вмостилися там, де їм було сказано.

— Мені доведеться розповісти, що ходити самим на ріку вам було суворо заборонено. Що ви змусили її піти з вами, хоч і знали, що вона не вміє плавати. А посеред ріки взяли і виштовхнули її з човна. Бо це ж не випадково трапилося, правда?

У відповідь на неї витріщилися чотири чималенькі блюдця. Геть заворожені тим, що чули. То що ж трапилося насправді?

— І тоді ви підете в тюрму, — лагідно вела далі Крихітка-кочамма. — І ваша мати через вас також піде в тюрму. Як вам таке?

На неї зиркнули перелякані очі і фонтанчик.

— Ви троє потрапите до трьох різних тюрем. А знаєте, які в Індії тюрми?

Дві голови двічі хитнулись.

І тоді Крихітка-кочамма взялася до діла. Завдяки багатій уяві вона змалювала близнюкам яскраві картини тюремного життя. Хрустку від тарганів їжу. Чі-чі, навалене в нужниках цілими горами — м’якими, брунатними. Блощиці. Побої. Вона наголосила на тому, як довго сидітиме через них в тюрмі Амму. Вийде звідти вже старою, хворою жінкою з вошами у волоссі… звісно, якщо взагалі так у тюрмі й не помре. Вельми послідовно, лагідним, турботливим голосом вона змалювала те похмуре, чорне майбутнє, яке їх чекало. А коли розтоптала вже останній промінчик надії і не залишила від їхнього життя каменя на камені, то, обернувшись нараз хрещеною матір’ю-феєю, піднесла їм дарунок. Господь ніколи не простить того, що вони накоїли, та все ж існує один спосіб хоч трохи все виправити. Порятувати їхню матір від приниження і страждань, які через них їй загрожують. За умови, звісно, що вони здатні поводитися розважливо.

— На щастя, — сказала Крихітка-кочамма, — на щастя для вас, поліція припустилася помилки. Щасливої помилки, — вона хвильку помовчала. — Ви ж розумієте, про що я, правда?

У скляному прес-пап’є на столі в інспектора потрапили у пастку якісь люди. Еста їх бачив. Чоловіка і жінку, які танцювали вальс. Вона — у білій сукні, з ногами під сподом.

— Правда?

У прес-пап’є звучав скляний вальс. Його грала на своїй скрипці Маммачі.

Ра-ра-ра-ра-рам.

Парам-парам.

— Що зроблено, — товкмачив голос Крихітки-кочамми, — те зроблено, ось у чому річ. Інспектор каже, він усе одно помре. Тож що подумає поліція, для нього насправді не має вже жодного значення. Що має зараз значення, то це те, чи хочете ви потрапити до тюрми самі і запроторити туди Амму. Тут усе залежить тільки від вас.

Всередині у прес-пап’є виднілися бульбашки, тому чоловік з жінкою, здавалося, вальсують під водою. З вигляду — дуже щасливі. Може, то було їхнє весілля. Вона — у білій сукні, він — у чорному костюмі і краватці-метелику. Дивилися в очі одне одному і, схоже, не бачили більше нічого.

— Якщо хочете її врятувати, то треба лише піти, куди скаже той дядько з великими вусами. Він поставить вам запитання. Одне-єдине. Все, що треба, — відповісти: «Так». І тоді ми всі поїдемо додому. Бачите, як усе просто. Це ще дуже невисока ціна, я вважаю.

Крихітка-кочамма простежила за Естиним поглядом, їй страшенно кортіло схопити те прес-пап’є і викинути через вікно. Серце у неї шалено калатало.

— То що? — запитала вона, посміхаючись широко, але якось натягнуто, бо напруга вже починала даватися взнаки й у голосі. — Що мені сказати дядькові інспектору? Що ми вирішили? Врятуємо Амму чи запроторимо до в’язниці?

Так, ніби пропонувала їм дві розваги на вибір. Рибалимо чи купаємо свиней? Купаємо свиней чи рибалимо?

Близнюки глянули на неї. І не в один голос, але майже, перестрашено прошепотіли:

— Врятуємо Амму.

Цю сцену вони потім раз по раз прокручуватимуть у голові, рік за роком. У дитинстві. В юності. В дорослому віці. Їх змусили зробити те, що вони зробили, обманом? Спонукали назвати невинного винним за допомогою хитрощів?

Певною мірою, так воно й було. Але не аж так просто. Вони обидвоє розуміли, що мали вибір. І як же хутко вони його зробили! Не минуло й секунди, як підвели очі і не в один голос (але майже) сказали: «Врятуємо Амму». Врятуємо нашу маму. Врятуємося самі.

Крихітка-кочамма аж заясніла. Полегшення подіяло на неї як проносне. Їй закортіло до туалету. Негайно. Вона відчинила двері і попросила покликати інспектора, а коли той прийшов, сказала:

— Вони — славні діти і підуть з вами.

— Йти обидвом немає потреби. Вистачить одного, — мовив інспектор. — Хто завгодно — мон чи моль. Ну, то хто хоче піти зі мною?

— Еста, — вирішила Крихітка-кочамма. Знала, що з них двох він практичніший. Поступливіший. Далекоглядніший. Відповідальніший. — Підеш ти. Будь гарним хлопчиком.

Малий хлопчак. Жив у фургоні він, отак. Бум-бум.

Й Еста пішов.

Амбасадор Е. Пелвіс. З очима-блюдцями і розкуйовдженим зачосом. Низенький амбасадор з високими поліціянтами обабіч вирушив зі страшною місією в надра коттаямського відділку поліції. Їхні кроки відлунювали у вимощеному кам’яними плитами коридорі.

Рахель залишилася в кабінеті і тепер слухала, як у прилеглому туалеті з різкими, грубими звуками вивергалася і стікала стінками інспекторового унітаза полегша Крихітки-кочамми.

— Злив не працює, це ж треба, — сказала та, коли вийшла. Збентежена, що інспектор побачить колір і консистенцію її випорожнень.

У карцері було темно, хоч око вийми. Еста не бачив нічого, але чув, як хтось дихає — хрипко, утруднено. Від смороду лайна його ледь не знудило. Хтось увімкнув світло. Яскраве. Сліпуче. На брудній, слизькій підлозі виник Велюта. Скалічений джин, викликаний за допомогою сучасної лампи. Був голий, брудне мунду розв’язалося. З черепа таємницею сочилася кров. Обличчя набрякло, і голова виглядала, ніби гарбуз, завеликий і заважкий для тонкого стебла, на якому він виріс. Гарбуз зі страхітливою, перевернутою догори дриґом посмішкою. Поліційні черевики намагалися триматися подалі від калюжі сечі, що розпливалася з-під нього. В тій калюжі віддзеркалювалася яскрава гола жарівка.

В Есті знову почала спливати догори черевом мертва риба. Один із поліціянтів ткнув Велюту ногою. Той не ворушився. Тоді інспектор Томас Метью присів навпочіпки і ключем від свого джипа пошкріб йому по підошві. Запухлі очі розплющилися. Поблукали навколо. А тоді крізь криваву пелену побачили любу серцю дитину і зупинилися на ній. Есті примарилося, ніби тієї миті щось у Велюті всміхнулося. Не уста — якась інша, не така понівечена частина тіла. Може, лікоть. Або плече.

Інспектор поставив своє запитання. Естині губи відповіли: «Так».

Дитинство навшпиньки вийшло геть.

Тиша ввійшла у паз, ніби засув.

Хтось вимкнув світло, і Велюта щез.

Дорогою назад Крихітка-кочамма попросила водія поліційного джипа зупинитися біля «Надійних медиків», щоб купити заспокійливе, а тоді дала близнюкам по дві піґулки. Коли вони доїхали до Чунгемського мосту, очі в них уже злипалися. Еста прошепотів на вухо Рахелі:

— Ти мала рацію. То був не він. То Урумбан.

— Слава Богу, — шепнула у відповідь Рахель.

— А сам він де, як думаєш?

— Втік до Африки.

Коли їх передали матері, вони міцно спали, погойдуючись на хвилях цієї ілюзії.

Аж до наступного ранку, коли Амму її з них витрусила. Але тоді було вже запізно.

Інспектор Томас Метью, чоловік у таких справах вельми досвідчений, не помилився. До ранку Велюта не дожив.

Смерть прийшла по нього вночі, о пів на першу.

А по невелику сімейку, яка спала, згорнувшись клубочком, на вишитій блакитним хрестиком стебнованій ковдрі? Що прийшло по неї?

Не смерть. Просто кінець життя.

Коли Амму після похорону Софі-моль знову повезла їх до поліційного відділку й інспектор вибрав собі манго (тук-тук), тіла вже позбулися. Вкинули до теммаді-кужі, «ями для бідняків», де поліціянти зазвичай ховають тих, кого застає у них смерть.

Дізнавшись про те, що Амму їздила у поліцію, Крихітка-кочамма жахнулася. Все, що вона, Крихітка-кочамма, зробила, ґрунтувалося на одному припущенні. Вона робила ставку на те, що Амму, хай що ще накоїть і хай як лютуватиме, все ж ніколи не визнає своїх стосунків з Велютою публічно. На переконання Крихітки-кочамми, це означало би погубити і себе, і дітей. Погубити назавжди. Проте вона не врахувала того, що по лезу бритви Амму піде без жодних вагань. Адже в ній справді поєдналося непоєднуване: безмежна ніжність матері і бездумна лють терориста-смертника.

Реакція Амму її приголомшила. Земля почала тікати з-під ніг. Вона знала, що в особі інспектора Томаса Метью має союзника. Та чи надовго? Раптом його переведуть куди-інде, а справу вирішать переглянути? Це було цілком можливо: он який натовп партійних активістів, що не вмовкали ні на мить і знай скандували всілякі лозунги, зумів зібрати під фабричними воротами товариш К. Н. М. Піллай. Робітників на робочі місця просто не пропускали, й у приміщеннях «Райських маринадів» повільно гнили купи манго, бананів, ананасів, часнику й імбиру.

Крихітка-кочамма розуміла, що тепер головне — змусити Амму якомога швидше поїхати з Аєменема.

Мети вона досягла, вдавшись до того, що вміла робити найкраще. Зрошувати свої ниви і живити свій урожай пристрастями інших.

Ніби щур, пробралася вона до комори, де тримав своє горе Чако. А там уже зуміла спрямувати його несамовитий гнів у потрібне русло, на ціль зрозумілу і легкодоступну. Їй було зовсім не важко зобразити справжньою винуватицею смерті Софі-моль Амму. Амму і її двояйцевих близнюків.

Чако, який трощив на друзки двері, був лише сумовитим биком, який шаленів на прив’язі у Крихітки-кочамми. То була її ідея — змусити Амму спакувати речі й забратися геть. І Повернути Есту.

20

Мадраський поштовий

І ось він, Еста Самотній, на Приморському вокзалі у Кочині, у потязі, біля заґратованого вікна. Амбасадор Е. Пелвіс. Жорно з зачосом. І зеленохвильне, каламутне, грудкувате, водоростеве, пливке, бездонно-донне відчуття — всередині. Підписана його іменем дорожня скриня — під сидінням. Судки, де лежать бутерброди з помідором, і термос фірми «Іґл» з орлом — на відкидному столику.

Пані, яка сиділа поруч і щось жувала, сама у зелено-пурпуровому канджіварамському сарі та з діамантами, що блискучими бджілками загніздилися обабіч носа, простягнула йому коробку з жовтими ладду[65]. Еста похитав головою. Жінка всміхнулась і заходилася його вмовляти, а її добрі очі за скельцями окулярів перетворилися на вузенькі щілинки. Вона прицмокнула губами і сказала тамільською: — Скуштуй одну. Дужжже солодкі.

Ромбо мадуран.

— Солодкі, — докинула англійською її старша донька, приблизно Естиного віку.

Еста знову похитав головою. Пані розкуйовдила йому волосся і зіпсувала зачіс. Її сім’я (чоловік і троє дітей) уже вгощалися. Великі круглі крихти з жовтих ладду падали на сидіння. Під підлогою потяга загуркотіло. Синє нічне світло ще не горіло.

Маленький син пані з ладду ввімкнув його. Пані з ладду вимкнула. І пояснила дитині, що те світло потрібне тоді, коли всі ляжуть спати. А не тоді, коли ніхто ще й гадки не має лягати.

Геть усе у вагоні першого класу було зелене. Сидіння — зелені. Полиці для спання — зелені. Підлога — зелена. Ланцюжки — зелені. Щось — темно-зелене, щось — світло-зелене.

«Для екстреної зупинки потягнути за ланцюжок», — писало зеленими літерами на табличці.

«Ялд їонертске икнипуз итунгятоп аз кожюцнал», — пропливло зеленими думками в голові у Ести.

Крізь ґрати на вікні Амму дотягнулася до його руки.

— Гляди, не загуби квиток, — сказали її уста. Уста, які щосили намагалися не заплакати. — Потім його перевірятимуть.

Еста кивнув, дивлячись униз на обличчя Амму, задерте вгору, до вагонного вікна. На Рахель, дрібненьку й потемнілу від вокзального бруду. Їх трьох поєднувало чітке (хоча й у кожного своє) усвідомлення: вони любили одного чоловіка. І залюбили його аж до смерті.

Про це у газетах не писали.

Минули роки, доки близнюки зрозуміли, яку роль відіграла Амму в усьому, що трапилося. На похороні Софі-моль і в ті дні, які передували від’їзду Ести, вони бачили її припухлі від сліз очі, проте з дитячим егоцентризмом вважали, що все це — цілковито їхня провина.

— З’їж бутерброди, доки свіжі, — сказала Амму. — І не забувай писати.

Вона швиденько оглянула Естину руку і з-під нігтя на великому пальці добула-таки чорний серпик бруду.

— І дбай там про моє серденько замість мене. Поки я не приїду і його не заберу.

— А коли, Амму? Коли ти по нього приїдеш?

— Скоро.

— Але коли? Коли саме?

— Скоро, серденько. Як тільки зможу.

— Через місяць і ще місяць? Так, Амму? — свідомо відтягуючи той день якомога далі, щоб почути від Амму: «Скоріше, Есто, звісно, що скоріше. Подумай сам. Як же твоє навчання?».

— Як тільки знайду роботу. Як тільки зможу поїхати звідси і десь влаштуватися, — сказала Амму.

— Але ж так я не дочекаюся ніколи!

Хвиля паніки. Бездонно-донне відчуття.

Пані з ладду поблажливо підслуховувала.

— Дивіться, як гарно він говорить англійською, — мовила вона своїм дітям по-тамільськи.

— Так я не дочекаюся ніколи, — задерикувато повторила її старша донька. — Ніколи. Ні-ко-ли.

Під «ніколи» Еста мав на думці тільки, що до цього ще страх як далеко. Що це буде не ось-ось, не скоро.

Кажучи «ніколи», він аж ніяк не думав про «ніколи».

Проте саме це слово злетіло тоді йому з язика.

Так я не дочекаюся ніколи!

І саме на цьому слові його й упіймали.

Хто?

Держава.

Яка стрімголов посилає людей туди, де їх уже навчать поводитися як слід.

Так чи інак, саме це слово вилетіло в нього тієї миті.

Ніколи. Ні-ко-ли.

Тож саме він завинив у тому, що далекий чоловік, який жив у грудях Амму, перестав кричати і затих. І в тому, що вона померла у дешевому готелі, і поряд не було нікого, щоб лягти ззаду і з нею поговорити.

Бо ж саме він промовив ці слова.

Але ж, Амму, так я не дочекаюся ніколи!

— Есто, не говори дурниць. Це буде скоро, — сказали уста Амму. — Я стану вчителькою і відкрию школу. А ви з Рахеллю там учитиметеся.

— І це буде нам по кишені, бо та школа буде наша! — вигукнув Еста зі своїм невигубним прагматизмом. Адже не можна проґавити шанс. Безкоштовні поїздки автобусом. Безкоштовний похорон. Безкоштовна освіта. Малий хлопчак. Жив у фургоні він, отак. Бум-бум.

— У нас буде свій дім, — мовила Амму.

— Невеликий, — уточнила Рахель.

— А в нашій школі будуть класи з класними дошками, — докинув Еста.

— І крейда.

— І справжні вчителі.

— І справедливі покарання, — сказала Рахель.

З усього цього й складалися їхні мрії. У той день, коли Есту Повернули. З крейди. Класних дощок. Справедливих покарань.

Вони не просили відпустити їх непокараними. Просили тільки, щоб кара була сумірна зі злочином. А не скидалася на шафу з вбудованою спальнею. Де можна збавити й ціле життя, блукаючи лабіринтом полиць.

Потяг без попередження рушив. Дуже тихо.

Зіниці в Ести розширилися, і він уп’явся нігтями в руку Амму, яка спершу йшла, а потім уже й бігла поряд з вагоном, бо мадраський поштовий поволі набирав швидкість.

З Богом, дитино, серденько моє. Я скоро по тебе приїду!

— Амму! — скрикнув Еста, коли вона почала вивільняти руку з чіпких пальчиків, по одному відриваючи їх від себе. — Амму, мене нудить!

Його голос зірвався на жалібний зойк.

Малий Елвіс-Пелвіс із особливим вихідним зачосом, тепер розкуйовдженим. І в гостроносих бежевих штиблетах. Сам він поїхав, а голос залишився.

На вокзальній платформі Рахель зігнулася навпіл і гірко заголосила.

Потяг відійшов. Натомість прийшло світло.

І ось тепер, через двадцять три роки, Рахель, темна жінка у жовтій майці, повертається у темряві до Ести.

— Естапаппічачен-Куттаппен-Пітер-мон, — каже вона.

Шепоче.

Ворушить устами.

Чудовими устами їхньої матері.

Еста, який сидить, випроставшись, і чекає на арешт, тягнеться до них рукою. Щоб торкнутися до слів, які вони промовляють. Затримати той шепіт. Його пальці проводять по них. Торкаються до зубів. Естину руку не відпускають і цілують.

І притискають до прохолоди щоки, мокрої від подрібненого дощу.

Потім вона сіла й обняла його. Потягла вниз і вклала біля себе.

Вони пролежали так довго. Без сну у темряві. Спокій і Порожнеча.

Не старі. І не молоді.

Якраз життєздатного смертного віку.

Вони були чужинцями, які зустрілися суто випадково. Зналися ще до того, як почалося Життя.

Мало у кого знайшлися б слова, аби прояснити те, що трапилося далі. Нічого такого, що (за уявленнями Маммачі) відмежовувало б Секс від Любові. Або Потреби від Почуттів.

Окрім хіба того, що ніхто вже не виглядав з Рахелиних очей. Ніхто не визирав з вікна на море. На човен, що пливе по ріці. Або на перехожого у капелюсі, який крокує кудись у тумані.

Окрім хіба того, що було трохи холодно. Трохи мокро. Проте дуже тихо. У повітрі.

Але що ж тут сказати?

Хіба лиш те, що були сльози. Хіба лиш те, що Спокій і Порожнеча зійшлися докупи, як поскладані одна на одну ложки. Хіба лиш те, що хтось важко дихав, уткнувшись у западинку біля основи любого горла. Хіба лиш те, що на твердому, медової барви плечі залишилося півколо від зубів. Хіба лиш те, що вони не відпускали одне одного ще довго після того, як було вже по всьому. Хіба лиш те, що тієї ночі розділили не щастя, а страшне горе.

Хіба лиш те, що Закони Любові знову порушили. Закони, які визначають, кого треба любити і як. І як сильно.

По даху закинутої фабрики без упину барабанив самотній барабанщик. Ляскали сітчасті двері. Підлогою прошмигнула миша.

Старі чани для маринування обснувала павутина. Вони були порожні, всі, крім одного, де ніби застигла невелика купка білого пороху. То був прах фабричного Сича-Совича. Давно вже мертвого. Совича в маринаді.

Немов відповідь на запитання Софі-моль: «Чако, а куди летять помирати старі птахи? Чому мертві не падають з неба, як камені?».

Вона запитала про це ввечері того дня, коли приїхала до Аєменема. Стояла тоді біля ставка в декоративному саду Крихітки-кочамми і дивилася вгору, де високо в небі кружляли шуліки.

Софі-моль. У капелюшку і штанцях-кльош, люблена від самого початку.

Марґарет-кочамма покликала її в дім ковтнути чергову порцію піґулок (знала-бо: коли вирушаєш у Серце пітьми, то (а) з ким завгодно може трапитися що завгодно). Піґулки від філярій. Від малярії. Від діареї. На жаль, жодного профілактичного засобу від смерті у воді вона не мала.

Настав час обідати.

— Який ще обід? Вечеря, — заявила Софі-моль Есті, якого послали по неї.

Під час тієї обідовечері дітей посадили за окремим меншим столиком. Софі-моль сиділа спиною до дорослих і страшенно кривилася на їжу. Все, що потрапляло їй до рота, потім демонструвалося захопленим двоюрідним братові й сестрі напівпережованим, перемеленим на кашу, яка лежала на язику, ніби свіже блювотиння.

Коли Рахель спробувала зробити те саме, Амму побачила і негайно відправила її до ліжка.

Амму накрила неслухняну доньку, попідтикувала ковдру і вимкнула світло. Після її поцілунку на добраніч слини на щоці у Рахелі не залишилося, і та відчула, що мама насправді зовсім не сердиться.

— Ти ж не сердишся, Амму, — щасливо прошепотіла вона. Її мати любила її трішечки більше.

— Ні, — Амму поцілувала її ще раз. — На добраніч, серденько. Гарних тобі снів.

— На добраніч, Амму. Пришли чимшвидше Есту.

Вже у дверях Амму почула доньчин шепіт:

— Амму!

— Що?

— Ми одної крові, ти і я.

Амму сперлася у темряві об двері спальні. Їй не хотілося повертатися до столу, де розмова знай кружляла набридливою мухою навколо білошкірої дитини та її матері, наче вони були тут єдиним джерелом світла. Амму відчувала, що просто помре, всохне і помре, якщо почує ще хоч одне слово. Якщо муситиме ще хоч хвилину терпіти гордовиту посмішку Чако — переможця тенісного турніру. Або затаєні сексуальні ревнощі, які випромінювала Маммачі. Або висловлювання Крихітки-кочамми, побудовані так, щоб ізолювати Амму та її дітей, вказати їм на їхнє місце у сімейній ієрархії.

Стоячи так у темряві під тими дверима, вона раптом відчула, що її сон, її денний кошмар пливе в ній, немов непомітний спершу бурун, що виростає з океану і поступово перетворюється на хвилю. Серед тіней на березі моря виник і рушив по всипаному битим склом піску прямо до неї веселий однорукий чоловік з солоною шкірою і плечем, яке закінчувалося раптово, неначе бескид.

Ким же він був?

Ким міг бути.

Богом Утрати.

Богом Дрібниць.

Богом Сиріт на Шкірі та Несподіваних Усмішок.

Робити він міг лише щось одне.

Якби торкнувся її, то не міг би до неї говорити; якби полюбив її, то не міг би залишити; якби заговорив, то не міг би слухати; якби вступив у боротьбу, то не міг би перемогти.

Амму тужила за ним. Прагнула його всією своєю тілесною природою.

Вона повернулася до столу.

21

Ціна життя

Коли старий дім заплющив свої затуманені очі й поринув у сон, Амму, накинувши поверх довгої білої спідниці стару сорочку Чако, вийшла на передню веранду. Кілька хвилин вона міряла кроками червону підлогу, туди й назад. Розтривожена. Схожа на неприрученого звіра. Потім сіла у плетене крісло під пліснявою буйволячою головою з очима-ґудзиками і портретами Благословенного Малюка й Алеюті Аммачі обабіч. Її близнюки — двійко малих монстрів — спали з напіврозплющеними очима, як завжди після виснажливого дня. Цю рису вони успадкували від батька.

Амму ввімкнула свій мандариновий транзистор. Крізь потріскування ефіру прорізався чоловічий голос. Співав англійську пісню, чути яку їй ще не доводилося.

Вона сиділа у темряві на веранді. Самотня сяйлива жінка. Дивилася на декоративний сад своєї злостивої тітки і прислухалася до мандарина. До голосу, що линув з далечіні. Доносився крізь ніч. Плив понад ріками й озерами. Понад густими кронами дерев. Повз жовту церкву. Повз школу. Підстрибував ґрунтовою дорогою. Піднімався сходами на веранду. І врешті потрапляв до неї.

Майже не прислухаючись до мелодії, вона стежила за несамовитим танком комах, які, на свою погибель, роїлися навколо лампи.

А слова пісні тим часом вибухали у неї в голові.

Часу не марнуй, раджу я тобі.

Мрію не руйнуй на втіху юрбі.

Бо без мрії ти не готова жити:

можеш так зовсім розум загубити.

Амму підтягнула догори коліна й обняла їх. У це важко було повірити. Якийсь надто вже простий, дешевий збіг. Вона не зводила нестямного погляду з темного саду. Повз мовчазним нічним патрулем пролетів фабричний Сич-Сович, Оуса. М’ясисті качани антуріумів виблискували, ніби цівки рушниць.

Ще якийсь час вона сиділа. Пісня давно скінчилася. А потім раптово підхопилася з крісла і, ніби відьма, покинула цей світ. Подалася до іншого — кращого і щасливішого.

Амму притьмом рушила крізь темряву, ніби комаха, що летить за хімічним слідом. Стежку до ріки знала не гірше за своїх дітей і пройшла би по ній з заплющеними очима. Вона гадки не мала, чому крокувала поміж тими чагарниками щораз швидше. Чому, зрештою, побігла. Чому, зупинившись на березі Міначала, ледь переводила подих. Аж схлипувала. Так, ніби могла на щось запізнитися. Ніби від того, чи добіжить вона вчасно, залежало саме її життя. Ніби вона знала, що він теж буде там. І чекатиме. Ніби він знав, що вона прийде.

Він знав.

Таки знав.

Те знання просковзнуло в нього ще пополудні. М’яко, немов лезо гострого ножа. Тоді, коли дала маху Історія. Коли він тримав на руках її маленьку доньку. Коли її очі сповістили йому, що дарунки має не тільки він. Що й у неї є дарунки для нього, що в обмін на його човники і шкатулки, на його вітряні млинки вона подарує йому глибокі ямочки, які з’являються на її усміхнених щоках. Подарує свою гладеньку смуглу шкіру. Свої лискучі плечі. Свої очі, які завжди ніби деінде.

Та його не було.

Амму сіла на кам’яних східцях, що вели до води, й затулила лице руками, картаючи себе за те, що повелася так по-дурному. Що була така впевнена.

Нижче за течією плив горілиць посеред ріки і дивився на зірки Велюта. Його паралізований брат і одноокий батько з’їли приготовану для них вечерю й уже позасинали. Тож він був вільний — міг тепер лежати собі на воді і поволі плисти за течією. Наче колода. Чи сумирний крокодил. Кокосові пальми хилилися над плесом і дивилися, як він пропливає повз. Плакав жовтий бамбук. Дрібні рибки пробували загравати і легенько тицяли в нього носами.

Він перевернувся на живіт і поплив. Угору. Проти течії. А тоді обернувся і підняв голову над водою, щоб кинути останній погляд на берег. Картав себе за те, що повівся так по-дурному. Що був такий упевнений.

Побачивши її, він мало не потонув від потрясіння. Мусив напружити всі сили, щоб не піти на дно. Так і завмер на місці, збурюючи ногами воду і піднявши голову, посеред темної ріки.

Вона його не бачила. Там, у воді, могло бути що завгодно. Кокос, якого несла до моря течія. Зрештою, вона й не дивилася. Просто сиділа, затуливши обличчя руками.

Він же на неї дивився. І не поспішав.

Цікаво, якби знав тоді, що ось-ось увійде в тунель, з якого єдиний вихід — погибель, то чи поплив би геть звідти?

Може, й так.

А може, й ні.

Хто ж зуміє тепер сказати?

Він поплив до неї. Потиху. Нечутно, без плюскоту розтинаючи воду. Був уже біля самого берега, коли вона підняла голову і теж його побачила. Намацав ногами замулене дно. Коли ж підвівся і пішов догори кам’яними східцями, вона збагнула, що світ навколо — його. Що він належить цьому світові, а цей світ належить йому. Вода. Мул. Дерева. Риби. Зірки. Так вільно й легко він поміж усім цим рухався. Дивлячись на нього, вона збагнула і природу його краси. Працюючи, він виточив сам себе. Дерево, якому він надавав форми, надало форми йому. Його шліфувала кожна вистругана дошка, кожен забитий цвях, кожна виготовлена річ. Все це залишало на ньому свій відбиток. Давало йому силу і гнучку витонченість.

На собі він мав лише шматок тонкої білої тканини, яким обмотав стегна, пропустивши кінець між темними ногами. Струсив воду з волосся. У темряві вона бачила його усмішку. Білозубу, раптову усмішку, яку він приніс із юності в доросле життя. Єдиний багаж.

Вони дивилися одне на одного. Більше не думали. Час для роздумів настав і відійшов. Попереду чекали розтрощені усмішки. Та це буде згодом.

Зго-дддоммм.

Він стояв перед нею, і з нього скрапувала ріка. Амму й далі сиділа на східцях, дивлячись на нього. У місячному світлі її обличчя виглядало блідим. Зненацька йому поза спиною пробіг холодок. Гучно закалатало серце. Все це — якась жахлива помилка. Він просто неправильно її зрозумів. Забагато дав волі уяві, і та з нього позбиткувалася. Це — пастка. В кущах причаїлися і стежать за ними люди. А вона — лише знадлива приманка. Хіба може бути інакше? Вони ж бачили його на демонстрації. Він старався, щоб його голос звучав природно. Невимушено. Та слова вийшли якісь хрипкі:

— Аммукутті… що ти тут робиш?

Вона підійшла і всім тілом притулилася до нього. Він просто стояв. Не торкався до неї. Лише тремтів. Почасти від холоду. Почасти від страху. Почасти від палкого жадання. Адже попри страх тіло було готове взяти ту приманку. Хотіло її. Хотіло тут і тепер. Від його мокрого тіла змокріла й вона. І обняла його.

Він спробував прислухатися до здорового глузду. Що може трапитися найгірше?

Я можу втратити все. Роботу. Сім'ю. Засоби для існування. Все.

Вона чула, як несамовито калатає у нього серце.

І тримала його в обіймах, аж воно вгамувалося. Хоч трохи.

А тоді розстібнула сорочку. Вони так і стояли. Впритул, торкаючись шкірою. Її бронзовий колір — супроти його темно-коричневого. Її м’якість — супроти його твердості. Її горіхові груди (під якими не трималася зубна щітка) — супроти його гладкого ебенового торса. Від нього пахло рікою. Оце він і є — той особливий параванський запах, про який з такою огидою відгукувалася Крихітка-кочамма. Амму висунула язик і покуштувала ріку з западини в нього під горлом. З мочки вуха. Потім притягнула до себе його голову і поцілувала в уста. Імлистим поцілунком. Поцілунком, який вимагає відповіді. І він відповів. Спочатку стримано. Далі — сміливіше. Поволі його руки опинилися в неї за спиною. Він погладив її. Дуже ніжно. Вона відчувала його долоні. Шорсткі. Мозолисті. Наждачний папір. Щоб не завдати їй болю, він рухав ними надзвичайно обережно. Вона бачила, якою м’якою йому здається. І відчувала через нього себе. Свою шкіру. Її тіло існувало тільки там, де його торкався він. Решта перетворилася на дим. Вона чула, що він увесь тремтить. Його руки лягли їй на сідниці (під якими міг триматися й цілий пучок зубних щіток) і притягнули її стегна до нього, щоб вона відчула, як сильно він її хоче.

Порухи цього танцю винайшла тілесна природа. Його тривалість окреслив страх. Саме страх диктував ритм, у якому їхні тіла відповідали одне одному. Так, ніби вони вже знали, що за кожну мить трепетної насолоди доведеться заплатити рівноцінною мірою болю. Ніби їм уже було відомо: що далі вони зайдуть тепер, то далі їх затягнуть потім. Тому й не поспішали. Мучили одне одного. Віддавалися одне одному поволі. І тільки робили гірше. Адже клали на кін дедалі більше. Адже таким чином лише розрівнювали зморшки, згладжували незграбність і поспіх кохання, для них незвичного, і доводили себе до крайнього збудження.

Позаду них пульсувала й диким шовком мерехтіла у темряві ріка. Плакав жовтий бамбук.

Ніч оперлася ліктями на воду і не зводила з них погляду.

Вони лягли під мангустиновим деревом, де зовсім недавно зусиллями Пересувної республіки було викорчувано стару сіру човнорослину з човноквітами і човноплодами. Тут була оса. Прапор. Здивований зачіс. Фонтанчик у «токійській любові».

Від човносвіту, який тоді квапливо розбігався хто куди, не зосталося й сліду.

Не було вже ні білих термітів, які йшли на роботу.

Ні білих сонечок, які йшли додому.

Ні білих жуків, які заривалися в ґрунт, подалі від світла.

Ні білих цвіркунів зі скрипочками з білого дерева.

Ні сумної білої музики.

Усе це зникло без сліду.

Залишилася тільки латка сухої голої землі, очищеної і готової для кохання. Так, наче Естаппен з Рахеллю самі все підготували. Ніби вони цього хотіли. Близнюки-посередники зі сну Амму.

Амму, вже оголена, схилилася над Велютою, припавши губами до його губ. Він розкинув її волосся навколо них, ніби шатро. Так робили її діти, коли їм кортіло відгородитися від зовнішнього світу. Вона сковзнула ним униз, знайомлячись з усім його тілом. Із шиєю. З сосками. З шоколадним животом. Випила останні краплі ріки з пупка. Притисла до повік жар його жаги. Скуштувала устами той солоний смак. Він сів і знову притягнув її до себе. Вона відчула, що його живіт під нею зробився твердий, ніби дошка. Відчула, як ковзає по його шкірі її волога. Він тим часом узяв губами один її сосок, а другу грудь легко обхопив мозолистою долонею. Оксамит у наждачному обладунку.

Вона ввела його у себе, і тієї миті у нього в очах промайнув подив — подив юності, подив молодості, зачудування щойно відкритою тайною; і тоді Амму усміхнулася йому згори так, ніби він був її дитям.

Коли він опинився у ній, тілесна природа взяла гору над страхом. Ціна життя злетіла до небачених висот, хоч згодом Крихітка-кочамма і сказала, що, на її думку, та ціна ще дуже невисока.

Невисока?

Двоє життів. Дитинство двох дітей.

І урок історії — майбутнім порушникам на науку.

Одні імлисті очі не відводили погляду від інших імлистих очей; осяйна жінка розкрилася перед осяйним чоловіком. Була широка і глибока, ніби ріка у повінь. Він поплив її водами. Вона відчувала, як він входить у неї дедалі глибше й глибше. Несамовито. Шалено. Благаючи пустити його далі. Ще далі. Зупинився лише перед межами тіла — свого і її. Коли ж збагнув, що далі вже не потрапить, коли сягнув її найглибших глибин — тоді з тремким, схожим на схлип зітханням потонув.

Вона лежала на ньому. Їхні тіла були слизькі від поту. Амму відчула, що він вийшов з неї. Його дихання вирівнялося, а очі прояснилися. Він погладив її по волоссю, відчуваючи, що той вузол, який у ньому ослаб, у ній ще тугий і тремтливий. М’яко перевернув її на спину. Мокрим шматком тканини зі своїх стегон обтер з неї піт і пісок. Потім схилився над нею, намагаючись не притиснути своєю вагою. У шкіру нижче ліктів уп’ялися дрібні камінці. Він цілував їй очі. Вуха. Груди. Живіт. Сім сріблястих розтяжок від близнюків. Пушок, який рівною лінією збігав від пупка вниз, до темного трикутника, і вказував, де його чекають найдужче. Ноги з внутрішнього боку, де шкіра найм’якша. Далі руки столяра трохи підняли їй стегна, і недоторканний язик торкнувся до її найпотаємніших надр. А тоді він припав до тієї чаші і довго-довго не міг нею насититися.

Вона танцювала для нього. На тій латці землі з обрисами човна. Вона жила.

Він притискав її до себе, прихилившись плечима до мангустинового дерева, а вона плакала і сміялася одночасно. Потому хвилин на п’ять, які, втім, здавалися цілою вічністю, заснула, спершись спиною йому до грудей. Сім років забуття здійнялися над нею і, важко змахуючи тремтячими крилами, відлетіли у морок. Ніби пава — тьмяно-сіра, з металевим полиском. І на шляху Амму (до старості й смерті) з’явилася невелика сонячна галявина. Поросла мідною травою і всіяна блакитними метеликами. Далі зяяла прірва.

Поволі у нього знову просочився страх. Страх перед тим, що він зробив. Перед тим, що неодмінно зробить знов. І знов.

Її розбудило серце, яке гупало у нього в грудях. Так, ніби шукало вихід. Те рухоме ребро. Стулку потаємних розсувних дверей. Він далі обіймав її; у пальцях крутив суху пальмову галузку, й Амму відчувала, як рухаються його м’язи. Вона усміхалася в темряві сама до себе і думала про те, як любить ці руки — їхню форму і силу, як безпечно почувається в їхніх обіймах, хоч насправді небезпечніше для неї місце годі було й уявити.

Зі свого страху він виліпив прегарну троянду, яку й подав їй на розкритій долоні. Вона взяла її і встромила собі у волосся.

А тоді посунулася ближче. Хотіла бути у ньому, більше його торкатися. Він прикрив її мушлею свого тіла. З-понад ріки, охолоджуючи їхні розпашілі тіла, здійнявся вітерець.

Було трохи холодно. Трохи мокро. Трохи тихо. У повітрі.

Але що ж тут сказати?

Через годину Амму м’яко вивільнилася.

— Мені треба йти.

Він не сказав нічого, не поворушився. Просто дивився, як вона вдягається.

Тепер мала значення лиш одна річ. Вони знали, що тільки про це й можуть просити одне одного. Про одну-єдину річ. Це було відомо їм обидвом.

Надалі, в усі тринадцять ночей після цієї, вони підсвідомо тягнулися до дрібниць. Усе велике й вагоме тихо чаїлося всередині. Вони розуміли, що йти їм нікуди. Що у них немає нічого. Немає майбутнього. Тому й тягнулися до дрібного.

Сміялися, розглядаючи мурашині укуси одне в одного на сідницях. Незграбних гусениць, які скочувалися з листка на землю. Жуків, які лежали догори ногами і не могли самі перевернутися. Пару дрібних рибок, які завжди знаходили Велюту в ріці і пробували його кусати. Надзвичайно побожного богомола. Крихітного павучка, який жив у тріщині в стіні на задній веранді Дому Історії і маскувався всіляким сміттям — наприклад, обривком осиного крила. Павутинкою. Пилом. Клаптиками перегнилого листя. Порожнім грудним панцирем мертвої бджоли. Велюта називав павучка Чаппу-Тамбураном. Паном Покидьком. Якось вони поповнили його гардероб лушпинкою з часнику і страшенно образилися, коли він відкинув той дарунок разом із рештою своїх обладунків і виліз з-під них як був — невдоволений, голий, кольору шмаркотиння. Ніби геть не поділяв їхніх смаків у доборі одягу. Кілька днів павучок залишався у такому-от самогубному стані гордої голизни. Покинута сміттєва оболонка стояла збоку, немов застарілий світогляд. Старосвітська філософія. А потім розпалася. Чаппу-Тамбуран же мало-помалу підібрав собі новий убір.

Не зізнаючись ні одне одному, ні навіть самим собі, Амму й Велюта пов’язали з ним свою долю і своє майбутнє (свою Любов, Божевілля, Надію, Безустанну радість). Щоночі — і зі щораз сильнішою тривогою — квапилися подивитися, чи пережив павучок день. Непокоїлися через те, що він такий слабкий. Такий дрібний. Такий невдатний у доборі обладунків. Такий схильний до геть згубних на позір гордощів. Поступово полюбили його еклектичний смак. Його кострубату гідність.

Обрали його, бо знали, що покладатися можуть тільки на слабкість. Що мають тягнулися до дрібниць. І, прощаючись, щоразу просили одне одного пообіцяти тільки одну-єдину дрібненьку річ.

— Завтра?

— Завтра.

Вони знали, що все може змінитися за один день. І не помилилися.

А от щодо Чаппу-Тамбурана таки помилилися. Він пережив Велюту. Породив нові покоління павучків.

І помер природною смертю.

Тієї першої ночі, після приїзду Софі-моль, Велюта дивився, як одягається його кохана. Коли вона була готова, то присіла перед ним навпочіпки. Легко торкнула його пальцями і залишила на тілі пухирчасті смуги гусячої шкіри — ніби крейда плиском по шкільній дошці, ніби порив свіжого вітру по рисовому полі, ніби реактивні літачки у блакитному церковному небі. Він обіруч узяв її обличчя і притягнув до свого. А тоді заплющив очі і понюхав її шкіру. Амму засміялася.

«Авжеж, Марґарет, — подумала вона. — Ми теж так робимо».

Вона поцілувала його в заплющені очі і підвелася. Велюта сидів, прихилившись до мангустинового дерева, і дивився, як вона йде.

У волоссі мала суху троянду.

Вона обернулася і повторила: «Наалей».

Завтра.

Інформація видавця

УДК 821.111(540)-33

Р65

The God of Small Things by Arundhati Roy

Copyright © 1997 by Arundhati Roy

Published by arrangement with David Godwin Associates, London

Арундаті Рой

P65 Бог Дрібниць [Текст] : роман / Арундаті Рой; переклад з англ. Андрія Маслюха. — Львів : Видавництво Старого Лева, 2018. — 432 с.

ISBN 978-617-679-277-2

УДК 821.111(540)-33

© Арундаті Рой, текст, 1997

© Андрій Маслюх, переклад, 2018

© Видавництво Старого Лева, українське видання, 2018

ISBN 978-617-679-277-2 (укр.)

ISBN 0 00 655068 1 (англ.)

Усі права застережено

Зміст

1. «Райські маринади і варення • 9

2. Метелик Паппачі • 51

3. Великий Лалтайн, мала Момбатті • 118

4. Кіно «Абгілаш» • 126

5. «Божий край» • 163

6. Кочинські кенгуру • 178

7. Зошити «Премудрощів» • 201

8. Ласкаво просимо додому, наша Софі-моль • 213

9. Пані Піллай, пані Еапен, пані Раджаґопалан • 241

10. Ріка у човні • 249

11. Бог Дрібниць • 276

12. Кочу-Томбан • 292

13. Песиміст і оптиміст • 304

14. Праця — це боротьба • 339

15- Переправа • 364

16. Через кілька годин • 366

17. Кочин, Приморський вокзал • 371

18. Дім Історії • 383

19. Порятунок Амму • 394

20. Мадраський поштовий • 405

21. Ціна життя • 414

Літературно-художнє видання

Арундаті Рой

Бог Дрібниць

Роман

Переклад з англійської Андрія Маслюха

Головний редактор Мар'яна Савка

Відповідальний редактор Ольга Горба

Художній редактор Назар Гайдучик

Літературний редактор Катерина Міхаліцина

Макетування Альона Олійник

Коректор Святослав Горба

Підписано до друку 12.02.2018. Формат 84x108/32

Гарнітура PermianSerifTypeface. Умовн. друк. арк. 22,68.

Наклад 3000 прим. Зам. № 1181

Видавництво Старого Лева

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців ДК № 4708 від 09.04.2014 р.

Адреса для листування: а/с 879, м. Львів, 79008

Львівський офіс: вул. Старознесенська, 24–26

Київський офіс: метро Контрактова площа, вул. Нижній Вал, 3-7

Книжки «Видавництва Старого Лева» Ви можете замовити на сайті www.starylev.com.ua

Тел. 0(800) 501 508

spilnota@starlev.com.ua

Партнер видавництва

!FEST Холдинг емоцій

Віддруковано згідно з наданим оригінал-макетом у друкарні «Фактор-Друк».

61030, м. Харків, вул. Саратовська, 51.

Тел.: + 38 (057) 717-53-55

Свідоцтво держ. реєстру 174814 Серія А00

Примітки

1

Кочамма (малаялам) — пані, господиня (тут і далі прим. перекладача).

2

Дгобі — представник однієї з каст недоторканних, члени якої традиційно займалися пранням.

3

Веш’я (гінді) — повія.

4

Кочу (мал.) — малий.

5

Мунду — південноіндійська назва відрізу тканини (до 2 м завдовжки, до 1,5 м завширшки), який обмотують навколо стегон; на півдні Індії цей елемент одягу популярний як серед чоловіків, так і серед жінок.

6

Заморін — титул правителя Калікута у XII–XVIII століттях.

7

Саме такою гумкою з двома кульками користувалася у фільмі «Токійська любов» (1966) Аша Парех — одна із зіркових акторок індійського кіно 1960-х рр.

8

Чачен (мал., тут і далі) — батько (вживається також при звертанні до інших старших, авторитетних чоловіків у сім’ї); четан — старший брат; чедуті — дружина старшого брата; аммавен — дядько (брат матері); аппой — брат матері; аммай — дружина брата матері.

9

Переклад Мара Пінчевського.

10

Заміндар — поміщик, землевласник (в Індії і Пакистані).

11

Курц — головний герой роману Джозефа Конрада «Серце пітьми» (1902).

12

Парашурама — в індуїзмі, шоста канонічна аватара (втілення) Вішну. Завдання Парашурами на землі полягало, зокрема, у скиненні тиранії кшатріїв (військової знаті).

13

Переклад Володимира Чернишенка.

14

Переклад Дмитра Кузьменка.

15

Переклад Миколи Бажана.

16

Тірупаті — місто в південноіндійському штаті Андра-Прадеш, одне з найбільших місць паломництва в індуїзмі.

17

Парси — релігійна спільнота зороастрійців у Західній Індії.

18

Бгаджан — релігійний піснеспів в індуїзмі, іноді доволі давнього походження.

19

Паріппу-вада — традиційні для південноіндійської кухні коржики з сочевиці.

20

Меркурохром — слабкий антисептичний засіб на основі ртуті.

21

«Пелвісом» Елвіса Преслі прозвали, натякаючи на його рухи тазом під час виступів (латинське pelvis — «таз»).

22

Оннер… рундер… муннер… (мал.) — один… два… три…

23

«Та що ім’я? Назви хоч як троянду, не зміниться в ній аромат солодкий!» — В. Шекспір, «Ромео і Джульєтта», дія І, сцена 1 (переклад Ірини Стешенко).

24

Кето (мал.) — чуєш; валарей (мал.) — дуже.

25

Івідай! (мал.) — Агов!

26

Кулі — у деяких країнах Далекого Сходу і Південної Азії — чорнороб.

27

Пода патті! (мал.) — Згинь, собако!

28

Еда черукка! (мал.) — Гей ти, хлопче!

29

Дготі (гінді) — пов’язка на стегнах.

30

Оркунніллей? (мал.) — Пам’ятаєш?

31

Увер (мал.) — Так.

32

Аййо паавам (мал.) — так шкода.

33

Оркуннундо? (мал.) — Не пам’ятаєш?

34

Чакка-велайчату — варення з плодів хлібного дерева.

35

Намаскар — традиційний індійський жест привітання.

36

Мін-вевічату — традиційне для Керали рибне каррі.

37

Енде Деівомай! Еее садананґал! (мал.) — О мій Боже! Що за створіння!

38

Магарані — дружина магараджі.

39

Чако-саар ванну (мал.) — Приїхав пан Чако.

40

Аййо каштам! (мал.) — Як ти можеш!

41

Сундарікутті (мал.) — гарненька дівчинка.

42

Румпельштільцхен — злий карлик, герой однойменної казки братів Ґрімм.

43

Багряний Первоцвіт — псевдонім головного героя однойменного пригодницького роману британської письменниці Емми Орці (1905).

44

Онам — свято врожаю рису у Кералі, за походженням індуїстське, але популярне серед усіх малаялі незалежно від віросповідання.

45

Кушумбі (мал.) — заздрісниця.

46

Паллу — кінець сарі, який перекидається через плече.

47

Бінді — традиційна жіноча прикраса, кольорова (переважно червона) крапка, яку малюють посеред чола, трохи вище брів.

48

Ченда — великий барабан.

49

Іді-аппам — традиційна південноіндійська страва з рисового борошна.

50

Канджі — індійський напій із соку квашеної моркви і зерен гірчиці.

51

Чурідар — вузькі штани, елемент одного з різновидів традиційного індійського костюма.

52

Шервані — довгий, до колін, чоловічий піджак із цупкої тканини, традиційний для країн Південної Азії.

53

Кавані — різновид сарі.

54

Авалозе-унда — підсмажені кульки з рисового борошна, традиційна південноіндійська закуска.

55

В. Шекспір, «Юлій Цезар», дія III, сцена 2 (переклад Василя Мисика).

56

Ору каар’ям параяттей? (мал.) — Хочете, щось вам скажу?

57

Авіяль — традиційна південноіндійська страва, густа суміш із варених овочів, приправлена кокосовою оливою і листям каррі.

58

Енда? (мал.) — Що таке?

59

Весняний грім — «Весняний грім над Індією», заголовок редакційної статті про повстання комуністів-наксалітів, опублікованої 5 липня 1967 р. у «Женьмінь жибао», органі ЦК Комуністичної партії Китаю. Відтоді цими словами почали окреслювати весь комуністичний рух у Кералі.

60

Ашрам — індуїстська релігійна обитель або громада.

61

Дівалі — найбільше індуїстське свято, відзначається у жовтні-листопаді.

62

Садгу — індуїстський святий, мудрець або аскет.

63

Свамі — учитель (звертання до брамана).

64

Мадійо? — Маді ааїріккум (мал.) — Досить? — Може, й досить.

65

Ладду — популярний у країнах Південної Азії десерт, кульки з горохового (нутового) борошна і топленого вершкового масла з горіхами, кокосовою стружкою, корицею, кардамоном і мускатним горіхом.

Content

Рой Арундаті Бог Дрібниць

Арундаті Рой Бог Дрібниць

Подяки

1 «Райські маринади і варення»

2 Метелик Паппачі

3 Великий Лалтайн, мала Момбатті

4 Кіно «Абгілаш»

5 «Божий край»

6 Кочинські кенгуру

7 Зошити «Премудрощів»

8 Ласкаво просимо додому, наша Софі-моль

9 Пані Піллай, пані Еапен, пані Раджаґопалан

10 Ріка у човні

11 Бог Дрібниць

12 Кочу-Томбан

13 Песиміст і оптиміст

14 Праця — це боротьба

15 Переправа

16 Через кілька годин

17 Кочин, Приморський вокзал

18 Дім історії

19 Порятунок Амму

20 Мадраський поштовий

21 Ціна життя

Інформація видавця

Примітки