Зеров Микола

Українське письменство

Микола Зеров

Українське письменство

ББК 83.34УКР1

З-58

Редактор Михайло Москаленко

Видавництво Соломії Павличко «Основи», упорядник та редактор видання висловлюють сердечну подяку за люб’язну та безкорисливу допомогу племінниці Миколи Костьовича Зерова — Марині Дмитрівні Зеровій та всій родині Зерових; директорові Інституту рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського Любові Андріївні Дубровіній та її колеґам, працівникам Інституту рукопису; провідному археографу Центрального державного архіву-музею літератури і мистецтва України Володимиру Олексійовичу Толстову та його колеґам-архівістам; дослідникам і письменникам: Сергієві Івановичу Білоконю, Ростиславу Івановичу Доценку, Світлані Костянтинівні Жолоб, Григорію Дем'яновичу Зленку, Романові Мироновичу Корогодському, Михайлині Хомівні Коцюбинській, Миколі Гнатовичу Лабінському, Олегові Івановичу Микитенку, Євгенові Оксентовичу Поповичу, Ользі Дмитрівні Сенюк, Євгенові Олександровичу Сверстюку, Андрієві Олександровичу Содоморі, Миколі Архиповичу Шудрі.

Книжку видано за сприяння Міжнародного фонду «Відродження»

ISBN 966-500-019-5

© Микола Сулима. Упорядкування, 2003.

© Михайло Москаленко. Післямова, 2003.

© Видавництво Соломії Павличко «Основи», 2003.

НОВЕ УКРАЇНСЬКЕ ПИСЬМЕНСТВО{1}

Історичний нарис

Випуск перший

Передмова

Не претендуючи на ролю підручника, на широкого читача розрахований, цей «Нарис нового українського письменства» має охопити найголовніші історично-літературні факти всього XIX та перших двох десятиліть XX в. і закінчитися на самім порозі сучасності.

Весь матеріал його розподілено на три випуски: перший містить вступні міркування та огляд доби Котляревського — Квітки (псевдокласицизм, сентименталізм); другий торкається романтичної пори та початків реалізму; третій — поглиблення реалізму і модерних течій.

В періодизації я додержувався принципу зміни літературних поглядів та уподобань. Періодизацію соціологічного типу я вважав неможливою з різних причин, — між іншим і тому, що поки що вона не має стійкої опори в спеціальних дослідах та статтях. Щодо другої і головної, по-моєму, вимоги соціологічного методу — розглядання літературних з'явищ в їх історично-соціальній обстанові — то весь час я мав її на увазі. Ні на хвилину я не спускав з ока класового, групового обличчя українського письменника і українського читача. Мені цікаво і важно було стежити за змінами в цьому обличчі і внаслідок цього за змінами в тих літературних «замовленнях», які ставали перед українськими авторами.

Такої установки основного історично-літературного інтересу, гадаю, не може нехтувати ні один історик письменства.

Мик. Зеров

Київ, 21. X. 1923

І

Вступні уваги. Періодизація і схеми нового українського письменства. Напрямки і течії в новому українському письменстві. Застереження й уваги

§ 1. Вступні уваги

Початковою датою нового українського письменства вважається, звичайно, р. 1798-й, коли в Петербурзі коштом конотопського дворянина Максима Парпури з’явилися на світ перші три частини «Перелицьованої Енеїди» Котляревського.

Але, розуміється, як усі подібні дати, цей рік має значення приблизне й умовне: характеристичні ознаки нової літературної доби почали намічатися за кілька десятиліть перед Котляревським та Парпурою. По-перше, стала виразно змінятися соціальна база українського культурного життя. Старе українське духовенство і старшина козацька, що були творцями і споживачами літературних цінностей у XVII і в першій половині XVIII в., мало-помалу починають втрачати своє національне обличчя. Київ губить своє значення «руського Парижа» і розсадника архієреїв; реґламентуються і забороняються українські церковні друки; обмежується спеціальними штатами дяківство, виводиться дяківське й школярське мандрування, зникають старі відносини серед духовенства, а натомість запроваджуються звичаї і побут російської церкви. Старшина козацька, що нещодавно додержувалась автономічних поглядів і мріяла про набуття шляхетських привілеїв на польський кшталт, тобто певної дози самоурядування і політичних прав, щодалі, то все частіш починає оглядатися на «вольності» російського дворянства, а з часів Румянцева, «главного малороссийского командира» в 60—80-х рр. XVIII ст., бере остаточну орієнтацію на Росію, посуваючись до повного злиття з привілейованими групами російськими. По-друге, занепадає літературний центр, старе огнище української культури — Київська Академія. Патріархальна обстановкою, схоластична напрямком, вона перестає задовольняти духовні запити української молоді, що хвилею відтоді розливається по закордонних університетах, по петербурзьких та московських школах. Разом з Академією занепадає і стара, слов'яно-українська книжна мова. Георгій Кониський, архієпископ Білоруський (1717—1795) у своїх духовних драмах, писаних у середині XVIII століття, ще не далеко одходить од мови Феофана Прокоповича. Але Сковорода, молодший од нього всього на кілька років (1722—1794), розгортає перед нами картину певного розкладу старокнижної мови: він перемішує слов’яно-українські вирази та звороти з великоруськими та українськими народними, і то в найхимерніших, часом потворних сполученнях. Щодо третього видатного на той час вихованця Академії — Самуїла Миславського, то цей талановитий і гнучкий князь церкви знаменує собою вже повний занепад старої мови. Попрощавшися в 60-х рр. з Києвом задля духовної кар’єри в Великоросії, він узяв там участь у роботі над утворенням літературної мови російської, став письменником, «изобильным в знании русского слова», а коли повернувся р. 1783 до Києва на митрополичу кафедру, то перш за все наказав студентам і професорам Академії «изучать российский язык и произношение». Біограф і панегірист Самуїла в солодких словах, під якими не тяжко розпізнати сувору і шорстку правду, зазначає: «Самые дети не были оставлены без внимания ревнительным архипастырем. Он учредил особого репетитора в бурсе… для обучения живущих там мальчиков русской грамоте, подтвердив и ему как можно стараться о правильном выговоре. Настойчивость Самуила была так велика, что некоторые наставники откровенно отнеслись к нему с представлением о своей неспособности строго исполнить его волю, извиняясь тем, что они никак не в состоянии переменить своего малороссийского выговора»[1].

В таких рисах обмальовується перед нами друга половина XVIII ст. Це є доба рішучої, невільної і доброю волею русифікації привілейованих українських груп. Усе, що було на Україні видатного й талановитого, все те, здавалося, потягло до столиць, дослужуючись там до високих становищ (міністри Завадовський, Кочубей, Трощинський, канцлер Безбородько) або пристаючи до російського літературного та наукового життя, як літератори Емін та Рубан, архівіст Бантиш-Каменський, учений медик Амбодик-Максимович. Слідом за старшинськими дітьми йдуть діти духовенства та козацтва. Русифікація переходить з вихованців петербурзьких та московських шкіл на академічну молодь провінції — Харкова та Києва. П. Житецький у своїй розправі про «Енеїду» Котляревського та її зв’язки з літературою XVIII в. наводить назви двох книжок, що мали спеціальним завданням полегшити вихованцям місцевих шкіл важку науку російського правопису й вимови. Одна з цих книжок з’явилась в 1772 році; зветься вона: «Правила о произношении русских букв и об исправном тех же в новейшем гражданском письме употреблении, или о правописании, собранные из российских грамматик». Її автор перелічує в ній низку помилок — фонетичних, морфологічних та стилістичних, якими грішать, орудуючи російською мовою, українці, і особливо рекомендує їм, в інтересах хорошої вимови, ознайомитися «с московским нежным выговором». Другу таку книжку видано десятьма роками пізніше в Харкові. Її назва: «Краткие правила российского правописания, из разных грамматик выбранные и по свойству малороссийского диалекта для употребления малороссиянам дополненные».

Поруч такого роду підручників на українській провінції поширювалась зневага до української мови — старої літературної і живої народної, — а разом з тим і до всієї народно-поетичної традиції, як до чогось дикого, варварського, не позначеного «чистим смаком». В одній провінціальній епіграмі, — коли тільки можна незугарний вірш у двадцять важких рядків назвати епіграмою, — писаній з приводу провінціальної ж оди на смерть Румянцева, автор епіграми так звертається до автора оди:

Ах, если б ты не пел героев,

Но славу пел одних ослов

И был правитель кобзы строев,

Изобретатель грубых слов!..

Ты б лучше пел в шинке мещанам

Козацки подвиги и труд,

Вознес бы в них любовь к стаканам, —

То шаг тебе за то дадут.

«Кобза» трактується тут, як щось безмірно нижче від солодкомовної класичної ліри, а «грубые слова», якими можна писати хіба тільки про «козацки подвиги», на міщанські копійки рахуючи, — це, очевидно, українська старолітературна і народна мова.

З усім тим, на Україні деякі особи і навіть групи зосталися осторонь од цього потужного русифікаційного руху. Це люди, що їх виховання проходило, а життєва обстановка складалася в затишних старосвітських закутках, далеко від новочасних впливів; люди, для яких не втратили ще свого чару «грубі слова» і «козацькі подвиги», одбиті в колоритній пісні народній: сільські священики, для яких непереможні труднощі становило «великороссийское произношение», дрібновласницьке дворянство, провінціальне чиновництво. Недарма ж Некрашевич — не єпископ, як попередні Барановичі та Кониські, а священик, — і армійський офіцер, потім дрібний губернський урядовець Котляревський займають тепер передній кін літературний.

Іван Некрашевич, академічний витія за ректорства Самуїла Миславського, «вицвічоний» в латинських та слов’яно-українських ораціях, починав іще творами схоластичного змісту, писаними старою книжною мовою (діалог «Спор душі з тілом»), але, переходячи до сюжетів, як тоді говорилося, «підлих» — з селянського побуту, він звертається до народної мови північноукраїнського типу, але значно чистішої, ніж мова інтермедій Кониського. Що ж до Котляревського, то для нього, що зріс в добу повного занепаду старої літературної мови, ніяких хитань межи мовою книжною і народною не могло бути. Перед ним лежав один шлях — шлях пристосування до літературної творчості живої української говірки.

Але це був крок занадто сміливий. Народна мова дуже далека була од високих і тонких матерій, які трактувала тогочасна класична література. Українська традиція давала тільки один зразок використання «підлої» мови — інтермедію, чи то інтерлюдію до поважної, «високого стилю» релігійної або історичної драми. Тільки на інтермедії та ще на примітивній півнародній творчості різдвяних та великодніх віршів і могли спертися Котляревський та його сучасники[2] в своїх літературних планах. Безперечно, вони почували певну ніяковість на саму думку про живу народну мову, як орган «високої» літератури, і тому у власній творчості спинялися на формі жартівливої, перелицьованої поеми, що не так гостро різнила з традицією. На той самий шлях навертала українського письменника і російська література, що мала на той час кілька творів стилю burlesque, де широко використовувала народну мову і давала зразки грубого побутового писання.

Таким чином, наприкінці XVIII ст. визначилися всі характерні риси нової літературної доби: 1) русифікація вищих верств української суспільності, внаслідок якої продуцентом української літератури і споживачем її стали середні верстви — дрібне поміщицтво, провінціальне чиновництво та духовенство; 2) занепад давнішої літературної мови, слов’яно-української, занепад, що, з одного боку, одкривав певний простір для мови російської, а з другого, підказував бажання використати народне просторіччя, очистивши його фонетично та удосконаливши стилістично; 3) деяка несміливість літературного почину, що, спинившися вибором на живій народній розмові, не наважився, проте, розірвати з традицією, обмежився «підлим стилем» і бурлескною формою, єдиними, де народна мова припускалася тогочасними теоріями, і 4) безперечний вплив російської культури, що з середини XVIII в. все виразніше починає одбиватися на українськім житті й творчості[3].

Першим літературним твором, що з’явився за описаних обставин і носить на собі всі перелічені вище ознаки, є для нас — покіль не знайдено «Пастухів» Лобисевича та писання інших діячів «во вкусе площадном» — розпочата виданням наприкінці XVIII віку «Енеїда» Котляревського.

§ 2. Періодизація і схеми нового українського письменства

Розпочинаючи свій виклад з 1798 року, наші історики в поняття нового українського письменства включають усю літературну продукцію XIX і перших двох десятиліть XX віку. Маємо таким чином великий протяг часу в 125 років, одзначений найрізноманітнішими постатями, напрямками та літературними творами. На перегоні цих 125 років значно відміняється соціально-психічний склад українського літератора, поширюється і збагачується коло читачів, у літературний оборот втягається велика сила ідей, одбиваючись на виборі сюжетів і дійових осіб, позначаючись на методах і засобах художнього пізнання. Письменники ставлять перед собою все ширші і ширші завдання, а в залежності від них розвивають і збагачують літературну мову: жартівлива, трохи шаржована в травестіях, вона пристосовується до сентиментального пафосу Квітки, набуває гнучкості, ніжності і сили в Шевченковій ліриці, розцвітає медовими квітами в романтичних повістях Марка Вовчка, а в Кулішевих перекладах пробує перемогти західноєвропейських поетів і вийти на широкий шлях засвоєння найкращих здобутків світового письменства.

Які ж періоди можна намітити в історії нового українського слова?

Акад. М. І. Петров, що писав у 80-х рр. і доволі повно використав усю попередню літературу оглядів, поділив весь розвиток українського письменства на шість періодів. Котляревського і Гулака-Артемовського він включив у перший період, який назвав періодом псевдокласицизму та реакції проти нього, добою поем-пародій, од, комічних опер. Квітка-Основ’яненко з своїми повістями розпочинає, на його думку, другу добу, добу сентименталізму. Третій період, період «романтично-художньої літератури», що «повстала під обопільним впливом російських та польських поетів-художників: Пушкіна, Міцкевича та інших», обіймає творчість Метлинського, Забіли, Афанасьєва-Чужбинського. IV період — то є період «національної літератури», яка, на думку Петрова, в свій час трактувалася як «поєднання класицизму та романтизму в принципі народності, а направду була відбитком темних слов’янофільських стремлінь». Сюди він відносить Максимовича і Бодянського, збирачів етнографічного матеріалу, що стоять, власне, поза межами художньої літератури, Миколу Гоголя і Гребінку, обох, головним чином, як історичних повістярів, незважаючи на те, що їх історичні повісті писані російською мовою, Олексу Стороженка і бездарного, без найменшого літературного хисту, оповідача «малоросійських анекдотів» Петра Раєвського. V період виступає у Петрова під назвою українського слов’янофільства: тягнеться він з кінця 40-х рр. до початку 60-х і характеризується зв’язками з слов’янофільством російським та ворожнечею до «польської ідеї»; його представниками названо Костомарова, Куліша і Шевченка. Нарешті, з 60-х років починається для Петрова період «найновішого українофільства», що відзначається своїм «демократичним напрямком», «рішучою опозицією польському шляхетству» та літературними зв’язками з російською реалістичною школою. В кінці схеми — застереження: в більшості випадків українських письменників тяжко однести до тої чи іншої групи цілком. Бистра зміна літературних понять і смаку, що пояснюється властивою українському письменству рисою несамостійності та наслідування («подражательности»), приводила до того, що часом один і той самий автор пробував свої сили «в різних родах і напрямках літератури» і тому може бути віднесений «до кількох періодів одночасно».

Не можна сказати, щоби спроба періодизації акад. Петрова була дуже влучною. Перше, що доводиться їй закинути, це безперечна дріб’язковість поділу: в періоді так зван. «національної літератури», коли виключити звідти Максимовича та Бодянського, як діячів науки, а Гоголя-сина, як письменника російського, зостануться лише дві постаті літературні, мало чим подібні одна до одної — Гребінка і Стороженко, — анекдотист Раєвський, очевидячки, на рахунок іти не може. Виникає питання, чи ж варт для двох другорядних письменників утворювати спеціальну рамку? Друга хиба Петрова — це неясність (і незграбність) історично-літературної термінології. Що значить, наприклад, термін «література романтично-художня»? Невже те, що література інших напрямків не була художньою? Або що то за означення: національна література? І чому до неї віднесено Гребінку та Стороженка і не віднесено Куліша, Костомарова, Шевченка? Далі — третє непорозуміння: який принцип покладає проф. Петров в основу свого поділу? Спочатку може здатися, що йому ходить про зміни «літературних понять і смаку»: він говорить про періоди псевдокласичний, сентиментальний, романтичний. Але вже назва четвертого періоду — період національної літератури — з поясненням, що під тією назвою треба розуміти панування «темних слов’янофільських стремлінь», — видається вельми підозрілою; вона примушує думати, що автора цікавлять не зміни смаку, але зміни громадських настроїв. Щодо назви останнього, шостого періоду — «Найновіше українофільство», то вона, хоч як намагається Петров вложити в неї історично-громадський зміст, має характер чисто хронологічний і тим остаточно позбавляє схему всякої видержаності логічної. Хронологічні рамки періодів у проф. Петрова так само непевні і невиразні. Досить того, що в однім періоді у нього творять Гребінка, розцвіт якого припадає на 30-і роки, Стороженко, «Українські оповідання» якого вийшли р. 1863, і Петро Раєвський, що почав свою quasi-літературну працю лише в 70-х рр.

Далеко більше має рації друга — «географічна» точка погляду на українську літературу, про яку згадує М. І. Петров у вступі до своєї книги і якої додержуються часом і пізніші дослідники, зокрема проф. О. С. Грушевський у книзі «З нового українського письменства». Переломи і повороти в історії українського письменства, згідно з цим поглядом, стоять у певнім зв’язку з тим, де міститься літературний осередок і звідки йдуть культурні впливи. Котляревський і Квітка, Костомаров і Метлинський зв’язані виключно з лівим берегом Дніпра і перебувають в сфері головним чином російських впливів. Їх діяльність виповнює І полтавсько-харківський період українського письменства, що тягнеться від 1798 р. до початку 40-х рр. II. Переїзд Костомарова до Києва і організація київського центру одкриває короткий, але блискучий перший київський період, часи Кирило-Мефодіївського братства та буйного розцвіту творчості Шевченка. Далі йдуть: III період петербурзький, період «Основи» і гегемонії Куліша, що обіймає так зв. шістдесяті роки, коротку добу ліберальних настроїв та ліберальних реформ між севастопольською війною і першими подихами реакції (1856—1863); IV. Другий київський період, що тягнеться з початку 60-х рр. до Емського наказу 1876 р., до адміністративних переслідувань, що зробили неможливим видання української книжки по цей бік кордону, і V період київсько-львівський з перевагою Львова (1876—1906), коли вся майже продукція літературна еміґрує за кордон, зосереджуючись то коло Драгоманова та радикальних закладів, то коло «Зорі галицької», то коло т-ва ім. Шевченка та «Літературно-наукового вісника». Революція 1905 р., що полегшила умови українського друку в межах Росії, та високе мито, що зробило неможливим поширення галицьких видань на Наддніпрянщині, вводять нас в VI період — київсько-львівський з перевагою Києва. Його межі установлюються, з одного боку, перенесенням «Літ.-наук. вісника» в Київ (кінець 1906 р.), а з другого — занепадом київського центру в 1919—1920 рр.

Цей погляд на українську літературу — «географічний», як називає його проф. Петров, має ту слушність, що дає змогу охопити в одній схемі всі найголовніші з’явища т. зв. літературної історії — організацію гуртків, громадські об’єднання, розвиток журналістики, взаємовідносини письменника і читача, — але і він потребує цілої низки корективів та додатків, особливо коли ми торкнемось основного предмета історично-літературних студій — зміни напрямків, еволюції літературних понять та художніх засобів. Так, приступаючи до полтавсько-харківського періоду 1798—1845 рр., ми повинні будемо додати, що з погляду стилю він виразно розпадається на дві доби: добу грубуватого бурлеску та сентиментальної повісті і добу романтичних тем та форм. Заговоривши про київсько-львівський період 1906—1920 рр., ми маємо підкреслити, що з погляду вузько-літературного він не має єдності, бо перші його роки характеризуються витонченням реалістичної манери в прозі (Коцюбинський), середні — поворотом у бік романтичних настроїв та сюжетів («Лісова пісня» Л. Українки, Олесь, Кобилянська), а останні — певними шуканнями в галузі символізму та футуризму.

Щоб покінчити з періодизаціями і схемами, згадаємо ще дотепну, хоч і не розвинену, на жаль, думку, яку кинув в одній із своїх газетних статей А. Василько (А. В. Ніковський). Ніковського цікавлять, головним чином, ті ступені, що їх перейшла українська література, «втягуючись в оборот усесвітнього письменства». Характерним і багатозначним видається йому той факт, що нова українська література розпочинається не чим іншим, як спробою одягти в своєрідну національну одіж твір європейської ваги літературної, зразок багатьох новочасних епопей, «Енеїду» Верґілія. Але в «перелицьованій Енеїді» Котляревського маємо не переспів і не переробку, а пародію, «скромну усмішку над поважним сюжетом, перенесеним на ґрунт нашого здрібнілого життя». За пародіями настала черга перекладів. Починаючи з 70—80-х рр., Біблія і гомерівські поеми, софоклівські і шекспірівські трагедії, Гете і Шиллер поволі стають здобутком українського слова. Нарешті, Леся Українка розпочинає собою третій період, період власних композицій на всесвітні теми. Це справжня вершина, на яку українська поезія виходить з «Камінним господарем», «Кассандрою», Іудою («На полі крові») та прометеївськими «Катакомбами». В глибині погляду Ніковського лежить тонке і вірне спостереження: травестія, переклад і, нарешті, ориґінальне розроблення загальнолюдського сюжету — це справді три етапи в розвитку українського поетичного стилю. Але всієї різноманітності літературних фактів цей погляд, розуміється, не охоплює. Охопити їх зможе тільки схема, збудована на основі зміни літературних напрямків, тобто зміни не тільки стилю, але й літературних ідеологій[4].

§ 3. Напрямки і течії в новому українському письменстві

Подібно до нового російського або нового польського письменства, українська література на протязі XIX—XX століть являє картину послідовного панування п’яти літературних течій — класичної, сентиментальної, романтичної, реалістичної та новоромантичної. Але в характері цих течій, їх потужності й тривалості, в розвитку відповідних ідеологій та способів писання у нас були деякі своєрідні риси. Одні течії з’являються у нас з запізненням і переходять, не викристалізувавшись, інші, навпаки — виявляються сильно й різко, тримаються довго і потім якийсь час переживають себе в застиглих, скам’янілих формах.

Вже на самому початку XIX в. ми зустрічаємось із таким характерним для нашого письменства явищем, як співжиття травестійної поеми, тобто літературного роду, який по інших письменствах давно перебув свою золоту добу, з сентименталізованою комедією, як «Наталка Полтавка», і сентиментальною повістю, як «Маруся». В Росії мода на травестії минулася разом з XVIII віком, з «Душенькою» Богдановича та «Елисеем» Майкова; «Энейда наизнанку» Осипова-Котельницького, яку взявся переробляти Котляревський, для свого часу була вже анахронізмом. В українськім письменстві, наслідком специфічних умов його розвитку і перш за все провінціального його характеру, травестія вийшла на сцену з «Пастухами» Лобисевича та «Енеїдою» Котляревського на самім переломі XVIII і XIX століть. Натрапивши на місцеву традицію «студних кантів», жартливих, півкнижних-півнародних віршів, вона придбала симпатії широкого кола читачів і — послідок псевдокласичної форми — стала одним з улюблених жанрів і зоставалась таким до кінця 30-х рр., приблизно по рік смерті Котляревського. Вона зберегла популярність поруч сентиментальної повісті і, поділивши з нею літературний успіх, мала досить великий вплив навіть на прозовий стиль доби. «Енеїда» Котляревського для перших десятиліть XIX в. найбільше і найважливіше явище літературне, значніше, як «Маруся» Квітки, і тому цілком справедливо буде цю добу назвати добою класичної травестії та сентиментальної повісті (спочатку травестії і потім повісті).

Романтична течія з’явилася у нас наприкінці 20-х рр. — почасти під впливом наукових студій над народною творчістю, а почасти під впливом читання російських та польських романтиків. Байрон і байронізм, що такий розкішний ужинок зібрали у росіян та поляків, в українськім письменстві не збудили жодного відгомону, коли не брати на увагу кількох перекладів Костомарова з «Єврейських мелодій» («Журба єврейська», «Місяць», «Погибель Сенахерибова»). Трохи більшу ролю відіграли Жуковський і Козлов, перший своїми баладами, а другий — елегіями. Впливали, розуміється, Пушкін і Лермонтов, а з поляків — Міцкевич, що позначився на шевченківському «Сні» та на костомаровській «Книзі битія українського народу» з її «євангельським демократизмом», месіянською ідеєю та історичними пророцтвами. Романтичні настрої й теми додержались у нас до 60-х років; вони пробиваються крізь реалістичний замисел Кулішевої «Чорної ради», окрашують оповідання Марка Вовчка, поезію Щоголева та Руданського і тільки поволі поступаються місцем етнографічному реалізмові Нечуя-Левицького та П. Мирного.

За тих же самих 60-х років, коли Марко Вовчок писала свої сентиментально-романтичні оповідання, розпочинається у нас і своєрідна етнографічно-реалістична течія, яка і тягнеться приблизно до середини 90-х років. Пробивається вона не опублікованою у свій час повістю Свидницького «Люборацькі», розвивається в писаннях Нечуя-Левицького та П. Мирного. Лише в кінці сімдесятих і на початку 80-х рр., під впливом критичних уваг Драгоманова, ця течія наївного, зовнішньо-описового реалізму потрапляє на більш глибоке ідеологічно корито. Молоді галицькі радикали Павлик і Франко (особливо останній у своїх «Бориславських оповіданнях») засвоюють позитивістичний погляд на літературу, як на «художнє громадознавство», як на «соціологію в образах», і тим наближаються до позицій французького натуралізму. В поезії сімдесятих і вісімдесятих років ще держаться романтичні теми, але згодом і вони зникають у горожанськім пафосі Старицького та соціальних мотивах «Вершин і низин» Франка.

Середина 90-х років принесла українському письменству новий похил в обсягу художньої прози. В 1896 р. в фейлетонах «Буковини» з’явилась повість О. Кобилянської «Царівна». Героїня цієї повісті, що нудиться в рамках філістерського життя галицької сім’ї, читає Ніцше і поривається до літературної творчості, — одкриває собою цілу ґалерею ідеальних жіночих постатей, українських Нор, глибоких і витончених, що провадять уперту боротьбу за індивідуальність. Взагалі з Кобилянської письменниця, не позбавлена реалістичного дару: картини міщанського життя Іовановичів в «Царівні», такі оповідання, як «Банк рустикальний», і повісті, як «Земля», виразно про те свідчать. Але внутрішнє тяжіння у неї — до вершин, до тонкої психології вибраних, виїмкових натур, до леґенди. В одній із своїх повістей — «В неділю рано зілля копала» — вона рішуче одвертається од дрібного, буденного життя. Горді, первісно свіжі характери, незаймані смерекові ліси, глуха й кривава пісня з старовини, ворожба і таємний голос передчування — от зміст повісті. З інших прозаїків цієї ж доби — Яцків, талановитий і неврівноважений, хитається між крайнім натуралізмом і крайнім символізмом; Коцюбинський, Стефаник і Винниченко певно і глибоко ведуть лінію натуралізму. Подібно до Франка, вони не бояться спиняти увагу на найтемніших сторонах життя, надто Стефаник, глибокий обсерватор мужицького горя, але повістярська їх манера одмінна од Франкової, часто-густо позначеної протоколізмом: усі троє удосконалюють свою письменницьку техніку, користуючись імпресіоністичними прийомами, з словом поводяться економно, уміють дбати про ритм і музичність фрази. Ті самі хитання між новим — витонченим — реалізмом та новоромантизмом позначаються і в галузі поезії — на творчості Лесі Українки, галицького гуртка «Молодої Музи», Олеся, Філянського та інш. Ця діархія, це двоєвластя в літературі неореалізму та неоромантизму (з одного боку — зріст футуризму, революційної поезії харків’ян, проза Хвильового, з другого — символістична манера Тичини, Загула, Савченка, Михайличенка) характерні і для сьогоднішнього дня.

Отже, підставляючи в нашу схему хронологічні дати, маємо таку таблицю:

I. Доба класичних пережитків та сентименталізму (травестії, сентиментальної оперети та сентиментальної повісті) — з 1798 р. до кінця 30-х рр. XIX ст.

II. Доба романтичних поглядів і форм (фантастична та історична повість, балада, романс) — з кінця 20-х рр. до кінця 60-х.

III. Доба наївного реалізму, побутово-описового, наостанку з нахилом в бік натуралізму — з кінця 60-х до середини 90-х.

IV. Доба неореалізму та неоромантизму — з середини 90-х рр. до наших днів.

§ 4. Застереження й уваги

Але й цієї схеми не можна прийняти без кількох обмежень та уваг.

Перша з них стосується до галицького письменства початків XIX віку, передшашкевичівської доби — до літературної діяльності Осипа Левицького, Симеона Лисенецького та інших. Сучасники Котляревського, Гулака-Артемовського, Квітки, ці письменники пишуть ще старою слов’яно-українською мовою, засміченою полонізмами та германізмами, репрезентуючи приблизно ту саму стадію її розкладу, на якій у нас перебував Сковорода. Літературні форми — панегірична ода, «візерунок цнот» та бурсацька вірша «на випадок» — так само переносять нас у XVIII в. Про ідейні обрії і говорити нема чого. Тільки хронологічні дати в’яжуть такі твори, як «Домоболіє» (Heimweh — туга за краєм) Ос. Левицького та «Воззрініе страшилища» С. Лисенецького — з XIX століттям: з огляду на внутрішній зміст — це схоластична поезія попередньої доби, часів Феофана Прокоповича або Митрофана Довгалевського, і тому цілком справедливо буде лишити її поза розглядом.

Взагалі, явище запізнювання, відставання — і не тільки від сусід, а й від свого брата, від українських письменників, що ведуть перед, — це характерна риса нашого літературного розвитку. Коли ми придивимось до творчості багатьох наших авторів, ми помітимо, що, вступаючи в літературу, вони оказувалися в ній величезним, часом зворушливим навіть анахронізмом. Прикладом для нас можуть стати Стороженко зі своїми «Українськими оповіданнями» і особливо поемою «Марко Проклятий» — наприкінці 60-х рр., Щоголів з старомодно-романтичними баладами «Ворскла» та «Слобожанщини» в 80—90-х рр., Панас Мирний з своєю «Дурницею», «Повією» та «За водою» — в «Літер.-наук. віснику» 1908—1919 рр. Пояснюється це явище тим ненормальним становищем, в якому перебувало наше письменство і яке надавало нашому літературному життю нерівного, переривчастого характеру. Різні «бичі й скорпіони» — Кирило-Мефодіївський процес 1847 р., Валуєвський циркуляр 1863, Емський наказ («Юзефовичів закон») 1876, цензурні репресії 80—90-х рр. — становили величезні перешкоди нашому літературному розвиткові, інколи надовго його перепиняючи. В результаті таких перебоїв письменники, що їх літературні погляди і стиль установились в попередню добу цензурних полегкостів, мусили замовкати, затаївши в собі давні літературні плани, урвавши або надалі відложивши розпочату працю. Коли ж знову наставала година пільги, і вони знов діставали змогу появитися друком, то дуже часто виявлялось, що їх теми і художня манера перестаріли, стали чимсь чужим і непотрібним для нових читачів. Так, з Ол. Стороженка (1805—1874), наприклад, був явний, «прирожденний» романтик. Його літературний смак сформувався під впливом гоголівських «Вечорів» та «Миргорода». Його цікавили історичні перекази, народні повір’я: «Наша чудова українська врода, — писав він, — нагрітая гарячим полудневим сонцем, навіва на думи насіння поезії й чар; як пшениця спіє на сонці і складається у копи та скирти, так і воно, те насіння, запавши у серце і думку, спіє словесним колосом, складається у народні оповідання та леґенди». Завданням письменника, на його думку, і було обточити, обробити ті народні перекази й леґенди, надавши їм артистично викінченої, ефектної форми. Усі оповідання Стороженка — гумористично-жанрові, фантастично-казкові, історичні — мають таку народно-поетичну основу. Як у Гоголя, у нього найхимернішим способом сплітається фантазія і дійсність; як у Гоголя, вражає надмірність комізму й колориту, і — розуміється — з’явись ці оповідання в 30-х, навіть в 40-х роках, їх спіткав би безперечний літературний успіх. Але етнограф-аматор і романтик Стороженко був разом з тим совісним урядовцем окраїнного типу, спочатку в Києві, а потім у Варшаві, при генерал-губернаторах, і, як звичайний урядовець, до хоробливості чутливо реаґував на урядові нагінки та підозріливі погляди високослужбових кіл. Катастрофа 1847 р., свідком якої він був у Варшаві (арешт і висилка Куліша), зробила на нього велике враження. Тільки в 1861—1862 рр. показується він в «Основі» зі своїми українськими оповіданнями. Але на той час — цікавились ним мало: «Куліш, Костомаров, Білозерський і tutti quanti, — як сам він скаржився, — вихваляли Марка Вовчка», — і його оповідання в очах українського читача могли зайняти тільки другорядне місце. В них не знайшли ні артистичної глибини, ні етнографічної точності. І коли найкращий твір Стороженків, поема «Марко Проклятий», зосталася нескінченою, то причиною тут було не тільки те, що «на нас накинувся Катон (тобто Катков, реакційний публіцист російський) і добрим намірам нашим надав гидке значення сепаратизму», а наслідком того «скрізь виявилась якась байдужість до рідної мови», — була й інша причина, а саме та образлива холодність, з якою поставились сучасники до його колоритних, але старомодних писань. Тільки одного захопленого читача знайшов собі «Марко Проклятий», але то був читач, в «минувшем веке запоздалый». Існує переказ, ніби старий Гулак-Артемовський, перечитавши Стороженкову поему в рукописі, в захваті написав на білому полі: «Зроду нічого луччого не читав і до смерті вже не прочитаю». Молоде покоління, певно, думало інакше. Воно могло віддавати належне хистові, але для себе потребувало реалістичної повісті.

Ще в більшій мірі запізненим письменником був Яків Щоголів. Коли літературний розвиток Стороженка затримало його урядовницьке сумління, що не дозволило йому провадити підозрілу з погляду влади письменницьку працю, то Щоголів зламав своє перо, спіткавшися з недоброзичливою критикою. Перерви в його творчості тривали по кілька років; найбільша з них тяглася щось коло сімнадцяти літ. Щоголів сам розказав нам, як, раз назавжди покинувши писати вірші, він випадково почув покладену на музику свою пісню: «Гей, у мене був коняка» і, вражений несподіваною популярністю твору, рішив поновити своє віршописання. Але тільки покинувши службу і одійшовши «на покой» коло 1880 р., він зібрав свої давні поезії і, долучивши до них кілька свіжо написаних, виготував до друку свій перший збірник «Ворскло», «долг памяти и благодарности поэтической реке, вспоившей» його «детство и юность… и вдохнувшей первые поэтические мечты». Зміст «Ворскла», як і пізнішої «Слобожанщини», становлять пісні та балади, засновані на народних піснях та переказах і присвячені здебільшого тій переходовій добі, коли стара козацька психологія вимирала, а народжувалась нова, гречкосійська («Золота бандура», «Барвінкова стінка», «У полі», «Бабусина казка», «Хортиця», «Опізнився», «Остання січа», «Кобзар» etc.). Розуміється, для тогочасних читачів, вихованих на поезії Некрасова, приваблених горожанською нотою у віршах Старицького, це був матеріал занадто старосвітський. Щоголів їх не зворушував; книжки розходились поволі («Слобожанщину» не тяжко було дістати в 1917—1918 рр.), а сам поет почував себе «самотнім лебедем», «непривітаним співцем»:

Так в той час, як настигає

В самоті його кінець,

Гордовито умирає

Непривітаний співець.

(«Лебідь»).

Запізнені і непривітані письменники, як наслідувач раннього Гоголя Стороженко, або захоплений співець романтичної «Слобожанщини» Щоголів — то тільки один наслідок трудних обставин, в яких жило й розвивалось українське письменство. Другим наслідком їх було довге, уперте переживання літературних стилів на провінції, в розповсюдженій і часто рукописній «літературі читача»[5]. Кволість наших літературних центрів і майже цілковита відсутність періодичних видань (своїх журналів до виходу «Основи» у нас не було, а збірники, як «Сніп» або «Ластівка», з'являлися рідко) — привели до того, що на провінції встановлювалось своє відношення до українського слова, свій погляд на його завдання, своя літературна манера, що відтворювали стиль і прийоми пережитої в центрі доби. На той час, як передня лава письменників переходила до історичних драм і поем, романсів та балад, на провінції, «по селах та хуторах» все ще процвітали травестія та водевіль, а «Енеїда» з «Наталкою Полтавкою» вважалися неперевищеними зразками української творчості. Для прикладу згадаймо кубанського старшину й кубанського патріота Якова Кухаренка, що, наслідуючи «Енеїду», написав «Харка, запорозького кошового», а наслідуючи «Наталку» — «Чорноморський побит»; так само і український театр, що в величезній мірі був теж виплодом стихії й провінції, надовго зберіг наївно-реалістичну манеру та етнографізм Нечуя-Левицького, що давним-давно віджили свій вік у повістярстві; а народно-поетична символіка та горожанський пафос à la Шевченко додержалися навіть до друкованих збірників революційного часу. Наша схема вимальовує тільки ту лінію розвитку, яка окреслюється діяльністю літературних корифеїв. Великий гурт письменників провінціальних — а нехтувати ними історик українського письменства не завжди має право — ішов позаду на якийсь десяток, а то і два десятки літ, виливаючи свою творчість в архаїчні, старосвітські форми.

Все це конче повинно пам'ятати, говорячи про зміну напрямків у нашім письменстві.

II

Котляревський. Біографічні дані. Котляревський і Осипов. «Енеїда», її літературний жанр. Герої «Енеїди». Художнє виконання «Енеїди». Вірш і мова «Енеїди». Драматичні твори Котляревського. Література про Котляревського

§ 1. Котляревський. Біографічні дані

Перший відомий нам твір нового українського письменства — «Енеїда» Котляревського — переносить нас на саму межу XVIII та XIX століть. Дві історичні доби виразно позначаються на ній: стара Гетьманщина, з її старосвітським життям, якою була вона до румянцевських реформ («Так вічной пам’яті бувало — у нас в Гетьманщині колись»), і та нова Україна, що настала з губернськими установами та поширенням на українське шляхетство жалованої грамоти дворянству. З одного боку, троянський кіш, козацькі звичаї Енеєвих супутників, боги і богині в старокозацьких убраннях; з другого — кріпацтво, селяни «панські і казенні», тиск чиновництва, «судді і стряпчі безтолкові, повірені, секретарі»… І не тільки «Енеїда», сам Котляревський теж був продуктом переходової доби, — з живими симпатіями до колоритного минулого він сполучав уважне прислухання до нових культурних та літературних смаків, що йшли з російських центрів.

Першими роками життя і першим вихованням він міцно був зв’язаний з культурною українською старосвітчиною. Народився він восени 1769 року в глухій провінціальній Полтаві, його батько був маленький маґістратський урядовець, дід належав до духовного стану; першу науку він дістав старовинним звичаєм у дяка. Але дедалі, то все сильніше озиваються до нього впливи російські. Року 1783—1784 його віддають до Словенської, пізніше Катеринославської семінарії, що саме на той час перебувала в Полтаві. Що являла собою ця семінарія, можна гадати різно. З одного боку, в ній повинно було щось зостатися давнього, традиційного, спільного з тими «училищными колониями», які пішли від Київської Академії; з другого — на неї положив, мабуть, свою печать тогочасний архієпископ Словенський Никифор Теотоки, людина великої, і не тільки богословської, освіти. Відомо, що програм Словенської семінарії був поширений; крім давніх мов, введено нові: французьку й німецьку; можливо, звернуто було увагу і на російську словесність. Вийшовши з семінарії, Котляревський якийсь час жив на селі, учителюючи по поміщицьких домах. Тут він, як свідчить біограф, «бывал на сходбищах и играх народных и, сам переодетый, участвовал в них, прилежно вслушивался в народный говор, записывал песни и слова, изучал язык, нравы, обычаи, обряды, поверья и предания украинцев, как бы приготовляя себя к предстоящему труду». Але характерно, що цей самий «труд» виникає під впливом російського твору, а форма його стоїть в зв’язку не з Кониським та Некрашевичем, не з силабічним їх віршем, а з чотиристоповим ямбом російських поетів.

Дальша кар’єра Котляревського ще більше втягає його в оборот російського культурного життя. В 1796 р. він вступає на військову службу, бере участь в Молдавськім поході 1806—1807 рр., а в наступному році виходить уже в одставку, щоби через два роки перейти на службу гражданську, зайнявши посаду надзирателя в полтавському домі виховання дітей бідних дворян. Ця служба, сама по собі незначна, ввела Котляревського в круг губернського чиновництва та дворянства й допомогла йому зайняти в тих колах помітне місце, завдяки своєму «уму и талантам». Він зійшовся з тодішнім ген.-губернатором малоросійським кн. Лобановим-Ростовським, був його співробітником у справі організації козацького ополчення 1812 р., а потім, в обставинах мирного часу, одним з найвидатніших аматорів полтавського театру, причому дуже вдатно виконував комічні ролі в п’єсах популярного тоді російського драматурга Княжніна. Ще більше, як висловлюється біограф, «любил и ласкал» Котляревського наступник Лобанова-Ростовського на генерал-губернаторстві кн. Рєпнін, людина широких і ліберальних поглядів, той самий Рєпнін, що під час Польського повстання 1831 р. проектував відродити козацтво, доповідаючи Миколі І, що «малороссийские крестьяне» поневолені силоміць «происками царедворцев и малороссийских старшин, пожертвовавших счастьем родины для своих выгод». Для нього Котляревський написав свою «Наталку Полтавку», а для його дружини, що була кураторкою дівочого інституту, «предпринял огромный и напрасный труд», переклавши з французької мови «Размышления о расположении, с каким должно приступать к чтению… св. Евангелия от Луки». В той самий час він належав до полтавської філії Біблійного товариства і був членом масонської ложі «Любви к Истине», що проіснувала в Полтаві вісімнадцять років, до закриття всіх масонських організацій наприкінці царювання Олександра І. Який був з Котляревського масон і яким чином взагалі можна погодити його тверезий, трохи скептичний розум з масонською містикою — це питання досить цікаве. На думку П. Житецького, масонство могло хіба тільки «укріпити Котляревського в його недовір’ї до філософської мудрості, що спирається на студіюванні природничих наук», та ще почасти в «його опозиційному відношенні до духовенства, з яким масони не згоджувались в багатьох релігійних питаннях». Але чи не помилково це буде — виключно на рахунок масонських поглядів віднести численні випади «Енеїди» проти духовенства і вчених, «попів і філозопів» і той знаменитий образ ученого в пеклі, що в товаристві «сутяги» і «мартопляса»

фізику провадив

І толкував якихсь монадів,

І думав, звідки взявся світ.

Як би там не було, але масонство і театральне аматорство, знайомість з драматичною літературою росіян і приналежність до Товариства любителів російської словесності, державна служба і російська лектура — все це в великій мірі ослабило в Котляревському голос попередньої української традиції. Переглядаючи «Москаля-чарівника», ми легко можемо побачити обличчя Котляревського, російського чиновника і «службіста». Один з персонажів п’єси, Михайло Чупрун, чумак, з великим патріотизмом одповідає москалеві на його приказку: «Хохлы никуда не годятся, да голос у них хорош»: — «Ні, служивий, така ваша пословиця тепер нікуди не годиться… Тепер уже не те, що давно було… Ось заглянь у столицю, в одну і другу, та заглянь і в сенат, та кинься по міністрах, та тоді й говори, чи годяться наші куди чи ні?» Що це таке, як не простодушна гордість провінціального чиновника, що пишається високозаслуженими земляками? А от іще приклад. Біограф поета, уже цитований С. П. Стеблін-Каменський, оповідає про те, як зустрічав Котляревський російських літераторів. «Все почти посещавшие Полтаву путешественники и литераторы бывали у него (припоминаю Свиньина, Измайлова, Погодина, Маркевича, Гоголя); в подобных случаях Котляревский говорил немного, но все сказанное им было полно живого интереса и глубокомыслия». Що це таке, як не пієтет провінціального літератора перед наїжджими зі столиці гостями? І хіба не характерне це стремління Котляревського підтримати свою гідність, не принизити репутації, не випасти з тону? Хіба перед нами не живий образ українського письменника — представника російської літературної провінції? Таким Котляревський в дійсності й був — і тому, може, його «Енеїду» раціональніше розглядати в зв’язку з російським травестуванням, аніж з великодніми та різдвяними віршами, а «Наталку Полтавку» та «Москаля-чарівника» сопоставляти не з інтермедіями та інтерлюдіями, а з драматичною творчістю сучасних російських авторів — «колкого» Шаховського та «переимчивого» Княжніна…

В 30-х роках Котляревський вважав своє діло закінченим і сам немов підводить підсумки своїй сорокалітній праці: переглядає і виправляє востаннє «Енеїду», яку передає для друку харківському книгареві Волохинову, наділяє Срезневського текстом «Наталки Полтавки», закінчує свій переклад «Евангельских размышлений». На початку 1835 р. він звільняється від обох посад, які займав — надзирательства в домі виховання дворянських дітей та попечительства над «богоугодным заведением», і скоро після того — восени 1838 р. — умирає, відпустивши на волю кілька душ своїх кріпаків.

Смерть Котляревського, як людини, причетної до російського літературного життя, одмічено було кількома некрологами в російських часописах.

§ 2. Котляревський і Осипов

Ми вже стрівалися з твердженням, що творчість Котляревського найкраще з’ясовується з погляду психології читача. І це в великій мірі так. Котляревський не належав до письменників з покликання, для яких все життя полягає в їх літературній праці; непереможна потреба ділитися своїми думками з широким світом не була йому відома, принаймні в тій мірі, як її знали Шевченко, Франко, Леся Українка. Його твори всі постали немов випадково, не з внутрішньої потреби вислову, але з якогось зовнішнього підгону, і являють собою коректив, а то і простий відгук на відповідні твори російські. «Мирный обыватель», «любимец публики», «веселый рассказчик, душа дружеских компаний, остроумный балагур, чтимый… за свою приветливость и хлебосольство», — Котляревський писав помалу, в хвилини відпочинку од службових та товариських обов’язків, писав для розваги, не надаючи своїй праці якогось більшого значення, не поспішаючи з друком, задоволений аудиторією кількох приятелів та знайомих.

Все це в достатній мірі з’ясовує, чому найбільший його твір — «Перелицьована Енеїда» — писалася на протязі цілих тридцяти літ. Існує переказ, ніби Котляревський розпочав її ще на семінарській лаві, отже, перед 1789 роком, і що саме за неї дістав він од шкільних своїх товаришів назву «рифмача». Але текстові порівняння[6] дають нам підстави гадати, що «Енеїду» до правди було розпочато пізніше, десь коло 1794—95 рр., уже після того, як з’явилися в світ перші частини російської «Энейды, вывороченной наизнанку» Осипова та Котельницького. З цією датою сходиться і твердження біографа, що, живучи на селі по виході з семінарії, Котляревський ще тільки «готувався до майбутньої праці». Закінчено «Енеїду» на початку 20-х років[7].

З перших же рядків поеми Котляревського виясняється, що це твір не цілком ориґінальний, що його замисел, композиція і навіть художні засоби запозичено з чужомовного зразка. Таким зразком для Котляревського була «Энейда» Осипова, твір не першорядної ваги літературної, але популярний і жвавий, широко закроєний і незле, як на свій час, виконаний. Як і оскільки Котляревський користується Осиповим, яке справжнє взаємовідношення обох «Енеїд» — це питання ще не вирішене остаточно. Акад. Петров[8] гадав, що Котляревський запозичив у Осипова «самую идею перелицованной Энеиды»; а його критик, київський проф. Дашкевич, вагався, чи не слід навіть Осипова вважати наслідувачем Котляревського, і, коли кінець кінцем не пристав на те, то тільки зважаючи на «более раннее появление Осипова в печати», при повній неможливості припустити його знайомство з рукописом Котляревського. Не бракує й інших, більш складних і плутаних поглядів. Але досить поверховного розгляду, щоби установити велику залежність української «Енеїди» Котляревського від російської — Осипова та Котельницького. Перше — що торкається плану поеми. Як відомо, Осипов, відкинувши славнозвісний вступ Верґілія з його «Arma virumque сапо» («співаю, славлю») та «Музою» («Musa, mihi causas memera»), розпочинає свою поему, як і його зразок, німецький травеститор Блюмауер, безпосередньо з характеристики героя:

Эней был удалой детина

И самой хватской молодец.

Крок за кроком він іде за Верґілієм, на свій копил переробляючи кожен його епізод, обертає його «погудку» на жарт, повертає її «на русской лад», не пропускаючи нічого більш-менш важливого, не минаючи «ні титла, ніже тії коми». Котляревський в основу свого твору покладає план Осипова, слідом за ним він починає своє оповідання характеристикою Енея:

Еней був парубок моторний

І хлопець хоть куди козак.

І далі всі головні епізоди Верґілієвої поеми переказує за осиповською поемою: нема ні одної Верґілієвої риси, яку б він вніс у своє оповідання незалежно од російської «Енеїди». Юнона та Еол, буря на морі, роман Енея й Дідони, посольство Меркурія, втеча Енея, прощальна сцена, докори та смерть Дідони — в І частині; поминки Анхіза в Сицилії, поєдинок Ентелла й Дареса, пожар троянської флоти, промова Енея до богів, смерть Палінура — в частині II; зустріч з Сивілою, сцени в підземному царстві, картини пекла і раю, висадка в Лації, троянське посольство в Латина, розрив дипломатичних зносин між народами через хатнього цуцика, що належить «царской мызнице» чи то царській «няньці», — все це Котляревський подає нам у тій версії, в тому гумористичному освітленні, яке він знайшов у Осипова. В Осипова він запозичає і більшу частину своїх характеристик: «не плоху» Дідону, її сестру й порадницю Ганну («навсправжки дівку хоть куди»), олімпійського гінця Меркурія, такого подібного своїм виглядом на російського поштаря, «балагура» й гуляку Палінура-«поромщика», перевізника Харона, засмальцьованого, але зарозумілого («раздутой, будто бы павлин»), миролюбивого царя Латина, що знав одну тільки війну — «со вздорливой своей женою», і Латинову дочку Лавінію, «девку, отменную от прочих всех», що стала яблуком незгоди поміж Енеєм і Турном[9]. І не тільки характеристики, не тільки гумористичні коментарії з приводу тих чи інших епізодів, але й окремі вирази, порівняння, влучні афоризми, кмітливі спостереження, веселі «словоизвития», макаронічні промови — багато дечого, що ставиться на кошт стилістичного хисту Котляревського, часто-густо оказується звичайним собі перекладом з Осипова. В російській «Енеїді» знайдемо ми і характерне, глибоко сухопутне міркування троянців про те, що «в бурю морем їхать слизько, човнів ніхто не підкує»[10], і цей образ попутного вітру, вітру — «в потилицю» («А вітри ззаду все трубили / В потилицю його човнам»)[11], і жарґонний вступ до IV частини — «Борщів як три не поденькуєш»[12] — і такі навіть дрібненькі рисочки, як плач «гуртових» дітей у пеклі, що кричать і репетують, нарікаючи на своїх паньматок[13].

Але, наслідуючи Осипова, переказуючи і перекладаючи його, Котляревський ніде не стає слугою свого літературного зразка. Він поводиться з ним, як рівний з рівним. В одних випадках, де його зразок занадто багато слів витрачає на фактичне оповідання, Котляревський стискає його і з 5—б строф робить щонайбільше три-чотири — порівн. строфи, присвячені першим враженням троянців від Тибра та латинської землі (Осипов, ч. ІІІ, 19—26; Котляревський, IV, 16—18). У других випадках, де осиповська канва дає простір його уяві, він залюбки поширює рамки оповідання, вносячи в нього силу живих, конкретних подробиць[14]. У третіх — на жаль, це трапляється нечасто — він цілком покидає свій зразок, а з ним і традиційні, Верґілієві або з Верґілієм зв’язані образи, віддаючися потужній течії власної образотворчості, і тоді складає свої найяскравіші, найталановитіші сторінки. До них, безперечно, належать описи пекельних мук — у третій частині (строфи 69—80, 83—101) і почасти — воєнних зборів у латинській землі (IV, 101—122). Тут матеріал Котляревському дали його юнацькі етнографічні студії, його широке й докладне знайомство з народним світоглядом.

Взагалі виклад у Котляревського яскравіший, ніж у Осипова. У нього єсть мистецтво згустити враження, підкреслити думку, ретушувати готовий уже неґатив. Пам’ятаєте муку невдатних піїтів у підземному царстві? Про неї докладно говорить Осипов, але як слабо:

Писатели стихов негодных,

Которы в свете живучи,

Всех слушателей благородных,

Как ночью мерзкие сычи,

Всегда стихами заглушали

И до зарезу досаждали

Читанием парнасских дел, —

От всех здесь во презреньи были

И никого не находили,

Кто бы послушать их хотел.

Котляревський додає до рисунку всього дві-три лінії: злегенька зітхає на початку, трохи іншу, суворішу, кару добирає та ще в кінці ледве-ледве, півнатяком, торкається себе самого — і як оживає, як міниться від того весь образок.

Гай, гай!.. та нігде правди діти,

Брехня ж наробить лиха більш:

Сиділи там скучні піїти,

Писарчуки поганих вірш.

Великії терпіли муки:

Їм зв'язані були і руки, —

Мов у татар терпіли плін.

От так і наш брат попадеться,

Що пише… Не остережеться —

Який же втерпить його хрін!

Котляревський взагалі переважає свого російського попередника літературним хистом. Але хист у нього своєрідний. Він не вільний од деякої грубості: його «Енеїда» сміється часом занадто голосно і безпардонно. Він не вміє або лінується власноручно розробляти сюжет: план його «Енеїди» запозичений, і художні засоби, мотиви, більшість картин — чужі, взяті напрокат, але зате в чужих рамках і по чужому контуру він уміє покласти густі фарби, дати живі й теплі кольори. Котляревський яскравіший од Осипова в побутових картинах, багатший на живі деталі в оповіданні, правдивіший у психології; майстерно і дотепно зумів він переповісти свій літературний зразок. Такий уже був у нього дар — спеціально до лицювання та переробки.

§ 3. «Енеїда»; її літературний жанр

Літературний жанр, до якого належить «Енеїда» Котляревського, звичайно зветься травестованою поемою або травестією, «изнанкою», як говорили тодішні теоретики літератури, розуміючи під цим словом «описание шуточным и даже низким слогом тех самых происшествий, кои прежде по важности своей были описаны слогом высоким». Так само визначає свій твір і Микола Осипов — у присвятному листі до свого мецената Шешковського:

Я, выбрав древнюю побаску,

Скропал из ней смешную сказку,

По-новому совсем одел;

И обернувши наизнанку,

Как будто свойскую землянку,

На новый лад в стихах запел.

Цими формулами цілком визначається відношення поеми Котляревського до Верґілієвої «Енеїди». Це не пародія, бо «пародия состоит в применении того же сочинения к другим происшествиям и другим лицам с переменой некоторых выражений», і разом з тим не переклад, навіть не «переклад з перекладу», бо переклад прямує до найточнішого відтворення тону і «духу» первотвору, а тон і стиль «Перелицьованої Енеїди» часами просто протилежні тону Верґілієвої поеми.

Твір Котляревського являє собою короткий[15] і стислий, зумисне одмінний щодо тону, переказ фабули латинського первотвору, з пропуском багатьох характерних і важливих епізодів останнього, — і при тому переказ, зроблений не з ориґіналу, а з далекої по духу од нього переповідки.

Верґілієва поема була великим патріотичним твором, що давав вислів римським національним гордощам, зв'язуючи Рим з давньою і на всі віки славетною Троєю (Рим — друга Троя) і зодягаючи в стислі й красиві формули тодішнє переконання у світовій місії Римської імперії. З цього погляду центральне місце в поемі належить таким епізодам, як пожежа Трої і вихід Енея звідти, з батьком на плечах та статуями богів-заступників (II—III пісні); та ще — так зване пророцтво Анхізове в кінці VI пісні, те місце, де батько Анхіз в Єлисейській долині показує нероджені душі нащадків, оповідає про майбутню їх долю та заслуги перед державою і закінчує своє оповідання такою характеристикою національного генія Риму:

Інші зручніше, як ти, одливатимуть статуї з міді

І з мармурової брили живі різьбитимуть лиця,

Краще в судах промовлятимуть і докладнíше від тебе

Сферу окреслять небесну і зір кругове обертання.

Ти ж пам’ятай, громадянине римський, як правити світом.

От де мистецтво твоє: в супокої тримати народи,

Милувать щирих підданців і вкрай довойовувать гордих.

У Котляревського оповідання про пожежу Трої пропущено зовсім (в Осипова воно займає весь кінець І частини), а красномовне пророцтво Анхіза зведено до розміру двох неповних строф:

Енею годі вже журитись,

Од нього має розплодитись

Великий і завзятий рід;

Всім світом буде управляти,

По всіх усюдах воювати,

Підверне всіх собі під спід.

Крім патріотичних тирад та історичних екскурсів у формі пророцтв, у Верґілієвій «Енеїді» певне місце займають численні топографічні та генеалогічні вказівки й натяки. До них належать: смерть Палінура, що має пояснити назву Палінурового мису на півдні Італії, смерть і похорон сурмача Мізена (од нього — мис Мізен в околиці Неаполя), спогад про Каєту, мамку Енеєву, що, померши, передала своє наймення одному з прибережних міст Кампанії. Навіть імена сподвижників Енея — Серґеста, Мнестея, Клуенція та інш., введено неспроста: наймення Серґеста дає змогу поставити в зв’язок з патріотичною леґендою аристократичний рід Серґіїв, наймення Мнестея — рід Мемміїв, а наймення Клоанта — рід Клуенціїв. Те саме значення має й ім’я Капія, осадчого Капуї. Це «той, — говориться про нього, — що наймення своє передав кампанському місту» (Верґілій, «Енеїда», V, 117 sqq.). У Котляревського замість того весела неохайність і в іменах, і в генеалогічних тонкощах. Йому однаково назвати Палінура — Палінуром і Тарасом; Луцетій легко перетворюється в нього на Лутеція, а троянець Серест оказується в рутульській лаві і на додачу попадає в руки Енеєві, який тут же — не знаючи, що він робить, — і забиває його на смерть:

Погиб тут также храбрий Нума,

Убив Сереста, його кума…

Взагалі все, що в Верґілієвій «Енеїді» є специфічно римського, що становить її римську душу — її патріотична ідея, археологічні екскурси, її генеалогічні догадки — все це у Котляревського жодного відгуку не знаходить[16].

Інакше відношення у нього до епічної манери Верґілія. Власне, манера Верґілія не належить йому самому. Вона — традиційна і виросла на ґрунті признання гомерівських поем творами канонічними, зразками, від яких не може відходити ні один поет-епік. Закликання муз, многословні й докладні, так звані епічні порівняння і подвійне мотивування подій: одно натуральне, з психології дійових людей, а друге, надприродне, через втручання у людські справи богів — от головні характерні ознаки вишуканої і штучної манери, якої додержувались римські поети і якої великим майстром був Верґілій. Син скептичного віку, він, розуміється, був дуже далекий од наївної віри гомерівських поем в Аполлона та муз, богинь співу та поезії; його звертання до муз було наскрізь літературним засобом, — але цим засобом він користався часто й охоче. Так, на початку І книги він просить музу викласти причини Юнониної ненависті супроти Енея, а на початку книги VII, де починається оповідання про війни в Лації, «римська Іліада», — розповісти йому про становище італійських племен під час Енеєвої висадки. В середині тієї ж книги музи мають пригадати всіх ватажків, що виступили в похід проти Енея:

Ви бо богині і знаєте все, — а до нас долетіли

Лиш відгомóни слабенькі переказів тих героїчних.

Трапляються ще звертання до муз у піснях IX і X, кожного разу на початку якогось нового епізоду. Із цих п’яти вступних закликів Верґілія Котляревський (слідом за Осиповим та Котельницким) зберігає три останні, але всі переводить з «високого» стилю в низький, уявляючи поважну музу в образі старої провінціальної панни, «од старості сварливої», з якою ніхто «не женихавсь, не жартував»:

Ох, скільки муз таких на світі

У кожнім городі й повіті —

Укрили б зверху вниз Парнас.

Я музу кличу не такую —

Веселу, гарну, молодую:

Старих нехай брика Пегас.

Переходимо до інших особливостей епічної манери Верґілія, до подвійного мотивування подій. Втручання богів у людські справи — друга риса цієї манери — зберігається у Котляревського не завжди. Поет задовольняється іноді природним лише мотивуванням. Зразком може послужити згадуваний уже епізод смерті Палінура. У Верґілія цей головний керманич троянської флоти гине від руки самого бога сну:

Темрява ночі уже досягала середини неба;

Тяжко стомились пловці і — знесилені — кинули весла

Та на помості мулкім та по лавах твердих полягали.

На той час з високого етеру злітає на корабель бог сну; він приймає на себе вигляд одного з товаришів Палінурових, намагається вирвати у нього з рук кермування, але досвідчений стерник не дається, не пускає кормила

І не одводить очей од зір на високому небі.

І тільки коли бог бере в руки галузку, окроплену водами підземних рік, старий досвідчений слуга Енеїв западається в сон.

Знявшись угору тоді і на керму упавши звисока,

Бог одриває стерно і стерничого в море скидає.

Марно кричав Палінур, на поміч супутників кликав, —

Бог легкокрилий, як птах, злетів і щез у повітрі.

Мирно тим часом пливли кораблі по широкому морю,

Мирно дрімали пловці, забезпечені словом Нептуна,

І наближались уже до бескетів Сирен, до тих білих

Скель лиховісних, засіяних густо кістьми мореходців,

І зачували здалека, як бухає море об камінь, —

Глянув до керми Еней і побачив: нема Палінура;

Сів до стерна і повів корабель свій по темрявих водах,

Тяжко зітхаючи й сльози ллючи над недолею друга:

«О Палінуре, для чого повірив ти небу і морю?

Будеш лежать, непохований, ти на пісках невідомих!»

У Котляревського смерть приходить по керманича в інших обставинах і з іншої причини. Прощаючись з сицилійцями, старий Палінур «нахлистався горілочки» «по саме нільзя». Завваживши небезпеку (п'яний коло стерна), Еней наказує прибрати його з палуби.

Но видно, що пану Тарасу

Написано так на роду,

Щоб тільки до сього він часу

Терпів на світі цім біду, —

Бо, розхитавшись, бризнув в воду,

Нирнув, і, не спитавши броду,

Наввиринки пішла душа.

В інших випадках втручання богів зберігається, але характер йому надається різко гумористичний. От, напр., епізод з бурею в Середземнім морі, що з нього розпочинається «Енеїда». У Верґілія цю бурю підіймає Еол, бог вітру, з наказу цариці богів Юнони, що намагається одвернути ненависних троянців од улюбленого Карфаґену. Те саме й у Котляревського, за винятком дикої, ефектовної обстановки, в яку вводить нас латинська поема: ні дощового острова серед морської пустині, ні високої скелі, де на троні сидить з берлом у руках владика вітрів, ні замкненої печери, де ті вітри бурхають, — перед нами звичайна хата з лавами коло стін, заможний хазяйський двір; і вітри у Котляревського просто ледачі та вайлуваті наймити, і сам Еол у нього неспроможен одразу вволити богинину волю: вся його челядь розбрелася з двору —

Борей недуж лежить з похмілля,

А Нот поїхав на весілля,

Зефир же, давній негодяй,

З дівчатами заженихався,

А Евр у винники найнявся, —

Як хочеш, так і промишляй!

Буря скінчилась. У Верґілія морський бог Нептун, з тризубцем у руках, проноситься в колісниці по самій поверхні вод; у Котляревського він з'являється не в колісниці — ні!..

…миттю осідлавши рака,

Схопивсь на нього, як бурлака,

І з моря вирнув, як карась…

Або от іще приклад, останній, з VII книги Верґілієвої поеми: початок війни в Лації. Мотивування подвійне. Війна розгоряється тому, що 1) Юнона викликає з пекельної темряви фурію Алекто, якої страшиться сам Плутон і якій до душі «лише сумна війна та гнів, та злочинне підступство»; Алекто ходить поміж троян та рутульців, одвідує сім’ю Латинову, Турна і скрізь запалює серця ворожнечею, 2) троянці порушують права полювання: син Енеїв Асканій-Іул ранить на вловах прирученого оленя, що належить латинянові Тіррові. Котляревський зберігає обидва моменти. Але у нього фурія Тизифона мало чим нагадує Верґілієву Алекто. І хоч вона так само люта й несита, «яхидніша од всіх відьом», але в її появі нема нічого імпозантного: в дім царя Латина вона «вкочується клубочком», а смертельну ненависть до троянців розпалює звичайними баб’ячими нашептами й намовами. Що ж до історії з Тірровим оленем, то її перетворено (слідом за Осиповим і німецьким травеститором Блюмауером) в найвеселіше оповідання про «няньчиного цуцика», що дочасно загинув од троянських хортів і своїми обгризеними й обсмоктаними кісточками прислужився як привід до першого «штурхобочного бою».

І так всюди. Із зовнішнього боку поетичні засоби Верґілія зостаються ніби не порушеними: втручання богів, закликання муз, навіть широкомовні, картинні порівняння (див. V, 93—94), — але тон взято діаметрально протилежний: де у Верґілія — драматизм, героїзм, урочиста мова, зворушливі сцени, там у Котляревського — фарс, весела легковажність і влучні, хоч не завжди високої проби, дотепи.

Але вся сіль «Перелицьованої Енеїди» — не тільки в цій різкій невідповідності гумористичного стилю поважному, оточеному певним пієтетом сюжетові, але і в тому, щó намагався показати в своїй російській травестії Осипов — в умінні надати своєму гуморові національного характеру, накласти на вчинки Енея й троянців густий український колорит. Перше, що використовує в цьому напрямку Котляревський, це імена. Ми бачили вже, як в епізоді з Палінуром троянського керманича названо Тарасом. В іншому місці перед нами троянський ворожбит Невтес, «пройдисвіт і непевний», спеціаліст «гатить греблі». Про нього читаємо:

Невтесом всі його дражнили,

По-нашому ж він звавсь Охрім.

Ще приклад. Еней сходить до пекла побачитись з батьком Анхізом і по дорозі зустрічається з «громадою знакомих душ», з усіма тими троянцями, що загинули в дорозі. Всі «троянські душі» носять суто українські імена:

Педька, Терешка, Шеліфона,

Панька, Охріма і Харка,

Леська, Олешка і Сизьона,

Пархома, Їська і Феська.

Пісні цих троянців, забави і психологія, їх убрання і звички — все чисто українське. Пливуть вони морем десь коло Сицилії — співають пісень «козацьких, гарних, запорозьких», приїздять до Карфаґену — розважаються на дозвіллі «хрещиком і горюдубом», «візком» і азартною грою «в сім листків»; прибувають до царя Латина і приносять старовинним звичаєм «на ралець»

Пиріг завдовжки із аршин

І солі — кримки і бахмутки…

Старовинний побут, старосвітське життя всюди вплітається в поетичну тканину греко-римської леґенди. Двір царя Латина, обсаджений клечанням, світлиці, пооббивані шпалерами, заслані килимами та рядняними доріжками, обвішані портретами «всіх богатирів», уявляються нам як заможна домівка провінціального полупанка; троянське плем’я, що обливається потом над латиною, старанно виробляючи латинську тму, мну, здо, тло, переносить нас в обстановку старої української школи, з її «Піярською граматкою» та неминучими «субітками»; а описання учти у царя Латина або картини раювання праведників у Єлисейських полях знайомлять нас з усіма розкошами традиційної української кулінарії: «отрібками та шарпанинами», «ганусівками та калганівками», «варениками пшеничними білими та пухкими до кав’яру буханцями». До цього приплітається безліч натяків і образів, узятих з живої сучасності або недавнього минулого. Троянці, «закуривши»-розгулявшися в Сицилії, справляють на богів враження села, понятого жахом перед татарами:

В Сицилії таке твориться,

Що вам би треба подивиться:

Там крик, мов підступа орда.

Еней, зустрічаючись з аркадським царем Евандром, рекомендується йому: «я кошовий Еней троянець»; Евріал заспокоює свого бойового товариша Низа, посилаючись на свого батька:

Мій батько був сердюк опрічний…

І навіть Латин, мирний старий царьок, «серцем і душею далекий од війни», і той у розмові згадує про нашу Січ. А порівняння: «Не так розсердиться добродій, коли пан возний позов дасть»; а мрійні зітхання за старовиною: «Так вічной пам’яті бувало» — все це не тільки смішить читача, але і зацікавлює, заінтриґовує, не тільки на гумористичний лад переробляє поважну класичну фабулу, але й животворить її, вправляючи в її рамки широко схоплену і правдиво змальовану картину українського побуту. Цей етнографічний реалізм «Енеїди» і єсть третя характерна риса травестійної манери Котляревського. До того самого, видима річ, змагався і Осипов, надаючи своїй Дідоні та її карфаґенському двору колорит російської поміщицької старосвітчини, коли ще процвітали «барские барыни» та «сенные девушки», а «кокошник» та «телогрейка» не були ще вижиті «ветреной французской модой», — але його реалізм бідніший фарбами; йому не завжди вдається повернути Верґілієву погудку на такий бажаний йому «русской лад». І як не звучить перебільшенням фраза О. Я. Єфименкової, що «Енеїда» Котляревського «относится к «Энеиде» Осипова как живой цветок к жалкому тряпичному изделию», — в глибині її лежить вірне спостереження; поряд з живими картинами Котляревського справді може здатись, що Осипов та Котельницький, у своїм стремлінні відтворити великоросійський побут, «только сочиняют — грубо-прозаически, тускло и многословно».

§ 4. Герої «Енеїди»

Далеко менше мистецтва в Котляревського в характеристиках дійових осіб. Тут Осипов значно переважає його витриманістю образу і тону. Пригляньмося хоча б до головних персонажів Котляревського: його трактовка Зевса та олімпійців, Енея і троянців увесь час зміняється. На ній одбиваються то Осипов, то Котельницький, то змагання Котляревського протиставити їм свої образи, виплоди українського ґрунту. Його каприз травеститора підказує йому все нові й нові повороти в порівняннях та епітетах, не справляючись з тим, оскільки вони в’яжуться з попередніми характеристиками.

Еней Котляревського, розуміється, не має нічого спільного з блідим пасивним героєм Верґілія: він не ставить, як той, своїх вчинків у залежність од волі богів, виявленої в пророцтвах та таємних познаках. У перших чотирьох частинах, де Котляревський переробляє Осипова, це активний, жвавий, «моторний» «парубок», удатний «на всеє зле», що завзято «садить гопака» в Карфаґені, зводить з ума Дідону, «купається в бразі», бурлака «веселого кшталту», що ні над чим не задумується і в якого навіть смерть Дідони не викликає нічого, крім цинічного:

…Нехай їй вічне царство,

Мені же довголітнє панство

І щоб друга вдова знайшлась!

В частині V і VI ми бачимо Енея далеко поміркованішим у пияцтві, розсудливим і обачним. Він складає договори, розпоряджається військовими частинами і цілком поважно бере свою місію осадчого нової Трої. Давня характеристика, повторена в VI частині:

Еней пройдисвіт і не промах,

В війні і зріс і постарів,

Привідця був по всіх содомах,

Ведмедів бачив і тхорів, —

видається тепер несправедливою і неслушною. В Енеєві виявились нові риси: він талановито несе дипломатичне представництво, він уміє в тонкій і вишуканій формі віддати останню шану забитому на війні союзникові (промова над тілом Палланта, VI, 81); в ньому багато самоповаги; тепер він лицар, «к добру з натури склонний», він намагається перепинити непотрібну бійку, бо — «про що всіх санґвіс проливать?» …Одно слово, це вже не перший-ліпший бурлака, а мудрий та розважний батько козацький, на зразок сучасних Котляревському кубанських та наддунайських отаманів, що так уперто домагались на чужині нових земель для козацької колонізації.

Так само нелегко на суцільну постать складаються і ті окремі риси, що мають схарактеризувати Венеру. Венера з’являється в поемі кілька раз: інтриґуючи на Олімпі в синових інтересах, вона то накладає з Зевсом, то робить вихватки проти нього. В кінці II частини вона виїздить з візитою до Нептуна. Її зовнішній вигляд — постава, поводження, убір — свідчить про певну витонченість. Вона має власний ридван і сидить у ньому — «мов сотника якогось пані»; її коні править «машталір», одягнений як належить панському машталірові:

Була на ньому біла свита

Із шаповальського сукна… і т. д.

І раптом в VI частині, в яскравій сцені божеської наради, ми знаходимо нову — цілком одмінну — характеристику богині:

Венера — молодиця сміла,

Бо все з воєнними жила,

І з ними бите м’ясо їла,

І по трахтирах пунш пила…

Манишки офіцерські прала,

З стрючком горілку продавала…

Що б тут не було — запозичення в Котельницького чи власний каприз Котляревського, навіяний офіцерськими спогадами, — але перед нами не український, хутірський, а російський «армейський» побут, не поважна сотничиха, а жвава маркітантка, що торгує в поході і «трясеться» в обозі за військом.

Більш витриманості в другорядних постатях поеми — мирному Латинові, характерній Аматі, войовничому Турні з його замашками одставного воєнного, цьому аматорові «охтирського меду» та «чаю з горілкою», взагалі у всіх тих постатях, що характеризуються в одному-двох місцях і «короткими ударами».

Правда, і тут трапляються часом художні помилки. Так, безперечно невдатною вийшла у Котляревського мати Евріала. Сцена її плачу над сином належить до найфальшивіших сцен «Енеїди». В другім місці, де перед Котляревським була подібна ситуація — смерть Палланта і «батьківська печаль» Евандра, він наперед одмовився од опису і сам навів тому мотиви:

Та ба! Не всякий так змудрує,

Як сам Верґілій намалює,

А я до жалю не мастак.

Нездатність Котляревського до «жалю» виявляється тут повного мірою. Після стриманого оповідання про подвиги й смерть Евріала та Низа, травестованого з певним артистичним тактом, так неприємно читати про Евріалову матір, що вона, зачувши про смерть сина, —

Кричала, ґедзалась, качалась,

Кувікала, як порося…

Неправдоподібно, по-балаганному трагічно звучать і її прокляття рутулам:

А ви, що Евруся убили,

Щоб ваш пропав собачий рід!..

Ох, чом не звір я, чом не львиця,

Чом не скажена я вовчиця,

Щоб мні рутульців розірвать,

Щоб серце вирвать з требухою,

Умазать морду їх мазкою,

Щоб маслаки їх посмоктать!..

Антихудожність цієї сцени прекрасно відтіняється поетичним плачем Евріалової матері у Верґілія. Там, приголомшена горем, вона не знаходить сили для проклять; вона вся розливається в тужливих скаргах: нехай рутульські стріли і в неї одберуть непотрібне їй життя, а великий батько богів змилосердиться над нею, пославши їй смерть і право увійти в Тартар.

§ 5. Художнє виконання «Енеїди»

Поруч невидержаності характерів на карб «Енеїді» треба покласти ще загальну недодержаність тону. «Перелицьована Енеїда», що торкається виконання, твір дуже і дуже нерівний. Причини такої нерівності стануть для нас ясні, коли ми пригадаємо, що «Енеїда» писалася на протязі цілих тридцяти літ і що на протязі цих тридцяти літ змінялися смаки, повіви і впливи, громадянство й побут, змінявся, нарешті, сам автор, його погляди, оцінки, його відношення до громадянства, до власної своєї творчості і до знаряддя тієї творчості — народної мови. Як же зберегти єдність тону в поемі, розпочатій за молодих літ, а закінченій на порозі старості?

З погляду стилю й виконання «Перелицьована Енеїда» представляє три варіації травестійної манери. Перші дві частини вражають грубим, але щирим, непідробленим комізмом, подібним до комізму бурлескних віршів XVIII в. В частинах III—IV гумор автора витончується, оповідання стає докладнішим, Котляревський дозволяє собі все більше й більше відступати од первотвору, докладно розробляючи окремі епізоди, закрашуючи їх нотками громадської сатири. Останні дві частини показують певну втому авторову; Котляревський видимо поспішає закінчити розпочату працю, переказує в одній частині по 2—3 пісні Верґілія; оповідання ведеться сухо, вироджуючись часами в якусь реляцію про успіхи і втрати троянської ватаги. Сам автор признається, що йому тяжко стало писати:

Тепер без сорома признаюсь,

Що трудно битву описать,

І як ні морщусь, ні стараюсь,

Щоб вірші гладко шкандувать, —

Та бачу по моєму виду,

Що скомпоную панихиду… і т. д.

І справді: варт розгорнути V частину, прочитати її початок «Біда не по дерев’ях ходить» і порівняти його з початковими строфами III або IV частини, щоб побачити, як тон оповідання стає вимушено риторичним, а живі деталі заступаються млявими промовами та втертими розумуваннями[17], так зв. «загальними місцями»:

О сон! з тобою забуваєм

Все горе і свою напасть,

Чрез тебе сили набираєм,

Без тебе ж мусили б пропасть.

Ти ослабівших укріпляєш,

В тюрмі невинних утішаєш,

Злодіїв снищами страшиш… і т. д.

Тільки в двох сценах останні частини «Енеїди» підіймаються на висоту попередніх — в нараді богів на Олімпі («Олімпська карвасар») та Паллантовому похороні. Чи не наводить це на думку, що Котляревський сам прохолов під кінець до своєї поеми? Стеблін-Каменський, принаймні, свідчить нам, що в 20—30 рр. він «трудно соглашался» читать «неотпечатанные еще V и VI части «Энеиды», так що йому, синові давнього приятеля поетового, тільки одного разу й довелося почути авторове читання.

§ 6. Вірш і мова «Енеїди»

Віршова форма «Енеїди» на той час, коли поема з’явилась у світ, була для українського письменства великою новиною. Десятирядкова строфа з правильним і строгим чергуванням рим, чотиристоповий ямб, легкий та дзвінкий, — нічого спільного не мають з силабічним у своїй основі, не вповні тонізованим віршем Некрашевича та анонімних авторів бурлескної літератури. Це пересаджений на український ґрунт російський вірш допушкінської, добатюшковської доби, хоч, правда, взятий не у видатних, як Державін або Капніст, але середніх, «пересічних» літературних діячів. Для нас фактура цього вірша видається тяженькою; такою стала вона з часів Шевченка, що прищепив нашому письменству легкий зреформований ямб пушкінської пори, — але для сучасників Котляревського це було справжнє версифікаційне диво.

У вірші «Енеїди» нам одразу впадають в око дві характерні особливості: 1) незручне, неприродне і немелодійне розміщення слів, що так утрудняє часом читання — особливо заважають злучники в середині рядка: «До лясу мов ляхи шатнулись», «Анхіза щоб не прогуляти», «Пером в папері як писнеш», «Ізгину без води мов рак» — і 2) повільний, немов затриманий темп його вірша. Залежить цей темп од характерного для всіх тогочасних поетів прийому — не робити ритмічного наголосу на другій стопі, напр., «Прокинувшися весь трусився», «Завзятіший од всіх бурлак», «Путівочку Венері дав». Схема:

Крім цього ритмічного ходу, Котляревський частенько користується і другим, ще більш затримуючим ритм. Він практикує одночасову заміну другого і третього ямба стопами без наголосу, т. зв. пірихіями[18] — напр., «Яга ця і заговорила», «Іскорчившуюся в дугу», «О пуцьвірінку Купідоне!»[19]. Схема цих рядків така:

Здебільшого рядки з пірихіями в другій і третій стопі бувають важкі і немузичні; але Котляревський уже вміє надати їм легкості та мелодійності. Він підбирає в рядок двоє слів, довгих, але з однаковою або приблизно однаковою кількістю складів, іноді з тими самими звуками на початку кожного слова, і немилого враження уже немає. Такі рядки, як: «Розжеврілось і загорілось», «Поплакавши і поридавши», «Посватались і покумались», або: «З обстриженими головáми, / З підрізаними пеленáми» — читаються так само легко, як лермонтовські «Кочующие караваны / В пространстве брошенных светил» або Жуковського: «Как облачко при ясном дне / Затерянное в вышине / И в солнечных его лучах / Ненужное на небесах»[20].

Взагалі, в ритмічному відношенні вірш Котляревського багатий і різноманітний. Позичивши у росіян їх чотиристоповий ямб, він одразу дорівнявся їм технічною досконалістю свого ямбу і своєї «децими». В «Енеїді» можна вказати цілу низку прекрасно збудованих, бездоганних щодо ритму строф. Такі в III пісні строфи 79, 80, 82, в IV — 101, 114 («Гуде в Латії дзвін віщовий»), 118 («Були златії дні Астреї»), 122 («Не хмара сонце заступила»). Трохи гірше стоїть з евфонією: в «Енеїді» не виїмок зустріти сполучення звуків, які з великим трудом надаються до вимови («К чортам і щоб і дух не пах», І, 2, або «Як галич в время непогодне» IV, 28).

Мова «Енеїди», так само як і вірш її, були для свого часу величезної ваги придбанням. Давніші письменники, що послугувалися народною мовою в інтермедіях та побутового змісту віршах, брали цю мову в її північноукраїнських діалектичних формах. Звідси у Кониського, Довгалевського і в інших авторів такі форми як «плуд» зам. «плід», «віт» (війт) і «вуйт», «дуйдуть» зам. «дійдуть», «орюм» і «сіюм» зам. «оремо» і «сіємо», «кажють» зам. «кажуть», «пойшол» зам. «пішов» і т. п. У Котляревського українську мову ми чуємо в її центральній, полтавсько-київській говірці, яка з того часу і входить у літературний ужиток. Остаточно утвердив її, як основу літературної мови, Шевченко.

Українська народна мова у давніших авторів не визначалася чистотою словника. В ній повно було польських, слов’янських і навіть латинських слів. Лексичний матеріал Котляревського далеко чистіший, хоч і в нього трапляється досить старослов’янських, польських («цера», «прасунок», «ізвомпити») і особливо російських елементів («храбрий», «хвастун», «ісполін», «гонить ахінеї», «судеб по волі» etc.). Але не в чистоті справа, — найбільша заслуга мови Котляревського — це надзвичайне багатство її словника. «Енеїда» зафіксувала і донесла до нас силу прекрасних архаїзмів, провінціалізмів, технічних виразів. Котляревський знав ціну своїм скарбам і любив їх показувати. Осипов у своїй «Вывороченной наизнанку Энейде» часто пишається багатством своєї мови, пересипається синонімами, кохається в епітетах (порівн. характеристики Лавінії його і Котляревського на стор. 42—43). Але Котляревський ніде не хоче поступитися йому місцем. От характеристика його Дідони:

Розумна пані і моторна

Для неї трохи цих імен:

Трудяща, дуже працьовита,

Весела, гарна, сановита… (І, 21).

Або от опис тої муки, яку завдавала грішним у пеклі фурія Тизифона:

Вона без всякого обману

І щиро, без обиняків,

Робила грішним добру шану,

Ремнями драла мов биків,

Кусала, гризла, бичувала,

Кришила, шкварила, щипала,

Топтала, дряпала, пекла,

Порола, корчила, пиляла,

Вертіла, рвала, шпигувала

І кров із тіла їх пила.

З художнього боку ця мова занадто конкретна, груба, хоча влучна й образна. От як, напр., «наочно» показано авторитет Турна в Італії:

Та й видно, що не був в зневазі,

Бо всі сусідні корольки

По просьбі, ніби по приказі,

Позапаляючи люльки,

Пішли в поход з своїм народом,

З начинням, потрухом і плодом…

Порівняння Котляревського прекрасно віддають народну психологію: їм властива промовиста лапідарність приказок. Море обридає троянцям, «як чумакам дощ восени». Еней, перелякавшись, труситься од страху, «мов сидя охляп на коні»; благодатна теплінь і щасливе дозвілля раю нагадують про сіряк і великодні свята:

Ні холодно було, ні душно,

А саме так як в сіряках;

Не весело і так не скушно,

На великодніх як святках.

А поява ранішньої зорі викликає образ пшеничної варениці:

Уже світовая зірниця

Була на небі, як п’ятак,

Або пшенична варяниця,

І небо рділося, як мак.

Ця конкретність виразу, що часто-густо переходить у вульґарність, прекрасно відповідала формі травестійної поеми, з її нахилом до карикатури, з її тяжінням у бік шаржовано-реалістичного відтворення життя. Котляревський був великим майстром «травестійної» мови і на довгий час утвердив її в українській літературі.

§ 7. Драматичні твори Котляревського

Крім «Енеїди», Котляревський лишив після себе тільки дві речі більшого розміру — двоактову оперету «Наталка Полтавка» та одноактовий водевіль «Москаль-чарівник». Писано їх одночасово з V—VI частинами «Енеїди», десь коло 1819 р., а видрукувано значно пізніше: «Наталку Полтавку» — в «Украинском сборнике» Срезневського за 1838 р., а «Москаля-чарівника» — там же, але через три роки по смерті автора, в кінці 1841 р.

Утворено їх для Полтавського театру, де Котляревський один час завідував репертуаром: в його посмертних паперах знайдено власноручно переписаний для вистави текст одної з криловських комедій. Репертуар Полтавського театру складався з популярних тоді російських п’єс Крилова, Княжніна, кн. Шаховського. Одна з комедій останнього — «Казак-стихотворец», виставлена в Харкові і в Полтаві, п’єса, не позбавлена хисту, але позначена поверховим і трохи карикатурним трактуванням українського життя, і спричинилася до написання «Наталки Полтавки». В одній із сцен «Наталки» знаходимо виразну на те вказівку. Виборний Макогоненко розпитує Петра про Харків, харківські новини і харківський театр:

В и б о р н и й. …Скажи ж, братику, яке тобі лучче всіх полюбилось, як каже пан возний, лицемірство?

В о з н и й. Не лицемірство, а лицедійство!..

П е т р о. Мені полюбилась наша малоросійська кумедія. Там була Маруся, був Климовський, Прудиус і Грицько.

В и б о р н и й. Розкажи ж мені, що вони робили, що говорили?

П е т р о. Співали московські пісні на наш голос. Климовський танцював з москалем, а що говорили, то трудно розібрати, бо сю штуку написав москаль по-нашому і дуже поперевертав слова.

В и б о р н и й. Москаль? Нічого ж і говорити. Мабуть, вельми нашкодив і наколотив гороху з капустою.

Розмова точиться далі, але Виборний ніяк не може заспокоїтись:

В и б о р н и й. От то тільки нечепурно, що москаль взявся по-нашому і про нас писати, не бачивши зроду краю і не знавши звичаїв і повір’я нашого[21].

Автор, видимо, хоче протиставити «Казаку» свою «Наталку», давши в ній правдиву картину українського «звичаю».

Як же виконав Котляревський те своє завдання?

Знання українського побуту було в нього різноманітне й глибоке (це ми знаємо з «Енеїди»); не бракувало йому й тверезого, спостережливого розуму, що вміє розпізнати і відтворити життєву правду. Мова дійових осіб, безперечно, віддає тогочасну живу розмову, навіть у репліках Возного, не вважаючи на деяку їх штучність. У характеристиках немає жодних перебільшень. «Хапун і завзятий юриста» Возний, хитрий, як лис, Виборний, що «де не посій, там і вродиться», Терпилиха, Микола — то все «по благості Всевишнього люди», з усіма людськими чеснотами і хибами. Виборний, при всій своїй запобігливості перед сильним, не позбавлений почуття справедливості: він не вагається оддати належне Петрові, коли той дарує Наталці усі свої заробітчанські гроші. Навіть хабарник Возний — «от рождения расположен к добрым делам» і коли досі їх не робив, то виключно за «недосужностию по должности». Менше живого й характерного в «позитивних» постатях — Наталці й Петрові, але нічого неправдоподібного, надуманого немає і в них.

Єдине, що ослабляє реалізм «Наталки Полтавки», — це її запозичена з сучасного російського письменства форма оперети: оте розбивання живої розмови вокальними номерами, що робить діалоги занадто штучними, та ще сентиментальна закраска романсів, які автор вкладає в уста героїні:

Чи щаслива та билина, що росте у полі,

Що на полі на пісочку, без роси на сонці?

Тяжко жити без милого і в своїй сторонці…

Ой мати, мати! серце не вважає,

Кого раз полюбить, з тим і помирає.

У свій час це справляло враження. «Многие места оперетты, — писав рецензент «Северной пчелы» — согреты непринужденной теплотой чувства и истинно могут тронуть хотя несколько чувствительное сердце». Для сучасного читача ці «зігріті почуттям» місця, чулі монологи Петра та Наталки, солодкі романси та злегка підправлені народні пісні, дидактичні репліки в розв’язці («Наталко! Тепер ми ніколи не розлучимось. Бог нам допоміг перенести біди й напасті. Він поможе нам вірною любов’ю і порядочною жизнію»… і т. д.) — становлять найслабішу сторону «Наталки». Ці риси сентиментальної манери заглушають реалістичний тон п’єси, справді далекий в цілому од «солоденького переборщеного сентименталізму, який знаємо, напр., з карамзіновських оповідань» (Єфремов).

«Москаль-чарівник» з художнього боку значно поступається «своїй знаменитій літературній сестрі». «Наталка Полтавка» майже бездоганна в розумінні архітектоніки та художньої економії. Дія в ній розвивається швидко; всі повороти інтриґи мотивовані — ніщо не загромаджує простого і ясного плану. Навіть розумування героїв, крім одного, що торкається харківської постановки «Казака-стихотворца», внутрішньо зв’язані з дією. В «Наталці Полтавці», — писав проф. О. О. Котляревський, — «много жизни, простоты и драматичности», «все совершается… в обыденной сфере, без всяких запутанных завязок и развязок», «все полно малороссийской природы и юмора». В «Москалі-чарівнику» українського колориту менше, гумор елементарніший, дія розвивається не так майстерно, діалоги не такі яскраві. Вся перша сцена, до появи на кону москаля, розтягнена; дещо в ній видається ненатуральним і зайвим, — наприклад, полеміка між Тетяною і Финтиком відносно Іосифа Прекрасного. Занадто карикатурно звучать пісні: москалева «Девчина моя Переяславка… Родная меня чуть не ушибла» — і Финтикова:

Перо ти лебедине,

Хрустальний каламар…

Елемент дидактизму займає в «Москалі» далеко більше місця, як у «Наталці». Сентенції сиплються, як із міху: «В свете часто случается, что и добродетель кажется подозрительной», «не будьмо неумолимі для других, одним собі зазорного не прощаймо», «шутка, кстати сделанная, больше делает пользы, чем строгие наставления» і т. п. Моралізує не тільки москаль, що немов спеціальність має виголошувати повчаючі речі, але і Михайло, і Тетяна, і навіть Финтик, коли, виведений на чисту воду, обіцяє стати прикладом «ко исправлению всех и каждого».

При всім тім з «Москаля-чарівника» водевіль талановитий і жвавий, без різкої фальші і надмірної карикатури.

Єдиний, хто не погоджувався з цією оцінкою, був Куліш. Оглядаючи українське письменство на сторінках «Основи», він закинув п’єсі її крайню неправдоподібність, яка, на його думку, полягає найголовніше в тім, що в ролі одуреного чоловіка в Котляревського фігурує чумак: чумаки ж, як відомо, належать до найрозвиненіших елементів людності, і трудно пристати на думку, щоб бувалий чумак повірив таким наївним чарам і закляттям, як москалеві.

Міркування Куліша, як завжди, сторонничі і несправедливі. Варт порівняти «Москаля-чарівника» з усією водевільною літературою, не минаючи легкого типу комедій, як винниченківська «Панна Мара», і нам стане ясно, що художні хиби «Москаля» — шарж, пересада — властиві всьому цьому літературному жанрові, а його сильні риси, як колоритна мова і жвавий діалог, — повинні бути поставлені на кошт літературного хисту Котляревського.

§ 8. Література про Котляревського

Письменницька діяльність Котляревського і значення її в історії літературного відродження стали предметом найжвавішого й найрізноголосішого обміркування в науковій і критичній літературі.

Перший, хто спробував оцінити літературне надбання Котляревського, був Костомаров. Його стаття: «Обзор сочинений, писанных на малороссийском наречии» уміщена під псевдонімом Ієремії Галки в альманасі «Молодик» на 1844 р. Значення Котляревського, на думку І. Галки, полягає в тім, що він перший вгадав «потребность времени», повставши проти класицизму і виявивши українську народність в ориґінальнім утворі раніше, аніж появилися перші видання пісень. Протест проти класицизму та інтерес до народної своєрідності визначили зміст і форму його літературної діяльності. «Во время упадка классицизма и вторжения в европейские литературы романтических идей, — писав Костомаров, — вкус общества принял самое странное направление: не смели расстаться с верою в заветные предрассудки, не смели принять форм нового рода, казавшихся еще дикими, смеялись над тем и другим; плодом такой нерешительности явился особый род сочинений… Писатель брал предметы классические, одевал их в романтическую одежду и таким нескладным нарядом смешил публику». Весь ефект «Енеїди» і полягає в різкій невідповідності класичної фабули та її української рамки. «Чего лучше? Малороссийский язык — самая романтическая форма, «Энеида» — самое классическое содержание». Але тепер (тобто в 40-х рр.) доба травестій минулася — «романтическая форма стала нам нечужда, а классическому содержанию мы возвратили должное уважение». Значення Котляревського і його творчості від того, однак, не зменшилося. Втративши своє значення як травестія, «Енеїда» (Костомаров головним чином говорить про «Енеїду») набула нової ваги, як перший реальний побутово-описовий твір на народній мові. «Мы видим в ней… — писав Костомаров, — 1) верную картину малороссийской жизни: автор хорошо знал Малороссию, жил в ней и с нею, пользовался всем, что было у него перед глазами… 2) Она драгоценна для нас по неподражаемому юмору, с которым автор изображал пороки и смешную сторону своего народа. Стоит только вспомнить описание ада: все грешники носят на себе черты малороссийские и даже осуждены на такие муки, какие только придут в голову малороссиянину. 3) Язык его, правильный, блестящий, народный в величайшей степени, останется самым лучшим памятником, и надобно сознаться, что едва ли у кого он достигает такой правильности и непринужденности речи».

В 50—60-х роках для Котляревського настала пора різких неґативних оцінок. Перша з них належить скубенту Чуприні (проф. О. О. Котляревському, «Моск. ведом.», 1856, ч. 41). Скубент Чуприна виводить з-під свого удару «Наталку Полтавку» (його високу оцінку останньої ми бачили вище), але з тим більшим жаром він нападається на «Енеїду». «Енеїда», на його думку, «не была вызвана потребностями украинского общества», вона була «плодом современного направления русской словесности», а для автора її «не более как шуткою, забавою». «При всей выдержанности в изображении малороссийского характера в «Перелицованной Энеиде», мы не можем назвать это произведение вполне народным; уже одно то, что оно было явлением случайным, в значительной степени уменьшает его народность; далее, вглядываясь в него пристальнее, мы не встречаем того милого простодушия, того природного юмора, который составляет коренную черту природного малоросийского характера. Взгляд автора, имеющий целью смешить своих читателей во что бы то ни стало, выставляющий потех ради, воочию мира, все со смешной стороны, совершенно противен коренным чертам малороссийского характера».

Те, що у скубента Чуприни висловлено обережно, стримано і відноситься виключно до «Енеїди», те в Куліша переходить у справжній акт обвинувачення і поширюється на весь літературний набуток Котляревського. На погляд Куліша, літературна діяльність Котляревського — одна з форм українського ренеґатства. В українськім житті завжди боролися дві стихії: містá та шляхетські маєтки, що раз у раз одривалися од народної основи, — і села та хутори, що вірно при тій основі зоставалися і які Куліш називає «миром свежим, полным юношеских великодушных стремлений и поэтических грез». Під ту добу, коли Котляревський вийшов на «літературну ниву», тобто — в кінці XVIII, на початку XIX віку, верхи українського народу відділилися од простого люду і являли зразки антинародного смаку і побуту, бо набували народність великоросійську, великоросійське культурне обличчя; низи, маси лишилися вірні старовині, але втрачали свідомість, безсилі були на своїх речників здобутися. Нещастя Котляревського в тім, що він поплив за течією і в своїх творах висловив те презирство й глум, з яким вершки одверталися од народного життя. Як людина талановита, Котляревський не міг зостатися сліпим до тих скарбів, які таїв у собі люд, але, не маючи здібностей геніальних, він не подужав стати понад поняття свого віку і дати народному світоглядові і народному побутові правдивий, не карикатурний вираз. Він з легким серцем пішов слідами українських анекдотистів, яких багато було в дворянському і не дворянському товаристві. «Троянский герой в виде украинского бродяги смешил товарищей Котляревского до слез, и рукопись его начала ходить по рукам. Помещики украинские рассмеялись над «Энеидой» не хуже офицеров, расхохотались над ней и их лакеи, уже не похожие на тех, от кого они были оторваны дворовой жизнью… Одни простолюдины не смеялись, — им было не до «Энеиды». Висновки Куліша дуже суворі. В мові Котляревського він бачить «кабацкую речь», в «Енеїді» — «бурлацкое юродство», в «Наталці Полтавці» — афектовано-фальшиву оперету, вокальні номери якої недалеко одійшли од перебільшено сентиментальних романсів XVIII в. У Котляревського не було поважання ні до себе, ні до народу, ні до народної мови: «Самая мысль написать пародию на языке своего народа показывает отсутствие уважения к этому языку». І тільки в одному добачає Куліш право Котляревського на деяку пільгу — в тому, що він сам «смутно почуял беззаконие своего смеха и под конец смеялся уже без искренности».

Сімдесяті—вісімдесяті роки — доба певної «реабілітації» Котляревського в критичній літературі. Сюди відносяться: одзив Костомарова в його статті про українську поезію в хрестоматії Гербеля («Поэзия славян», 1871 р.), стаття-передмова Катранова до видання 1874 р., «Відчити з історії українсько-руського письменства» О. Кошового в закордонному «Світі», 1881, 1—2 (з характерною оцінкою, діаметрально протилежною присудам Куліша: «Ми наперед усього в писаннях Котляревського бачимо його глибоку скорб про народну недолю»), і нарешті стаття Н. М.-В. (відомого російського поета Н. М. Минського) в «Нови» за 1885 р. Навіть Куліш у цю пору відходить од свого давнішого погляду і в передмові до своєї «Хуторної поезії» (Львів, 1882) визнає за творами Котляревського певне художнє і навіть громадське значення: «В ній побачили земляки своє поспільство, побачили хоч з вивороту, та все ж таки не сліпуючи, як сліпували, захилившись до чужомовної книжки». Щодо свідомості Котляревського, Куліш зостається давнішої думки: «Котляревський покорявсь недовідомому велінню народного духа, був тільки сліпим знаряддям українського світогляду» і тому — «сам не знав добре, що він робить».

В науково-критичній літературі 90-х рр. — в загальних оглядах і спеціальних розвідках — розпочинається уже детальне вивчення літературних джерел Котляревського (М. П. Дашкевич: К вопросу о литературном источнике «Москаля-чарівника», малорусская и другие бурлескные «Энеиды» — «Киевская старина», 1893, XII, і 1898, IX).

З загальних питань наукових дослідників цікавить найбільше одно: оскільки органічним кільцем входить Котляревський, як автор «Енеїди», в розвиток українського письменства і чи не в тіснішому зв’язку стоїть він з сучасним йому російським літературним рухом. Цьому питанню П. Житецький присвятив спеціальну працю: «Энеида» Котляревского и древнейший ее список в связи с общим обзором малорусской литературы XVIII века». Киев, 1900 (український переклад — Київ, 1919). Всупереч попередникам, Петрову та Дашкевичу, Житецький пробує довести, що «Енеїда» Котляревського виросла безпосередньо з української традиції XVIII в. З цією метою він підкреслює одміни в тоні й виконанні в Осипова і Котляревського і розглядає «Енеїду» останнього як особливий, своєрідний тип травестії. Поема Осипова, на його думку, є пародія «виключно літературна»; її роль — дискредитувати старий набридлий літературний напрямок, — тимчасом як Котляревський «не має жодного наміру втручатися в боротьбу з псевдокласичним напрямком, боротьбу, що кінець XVIII століття виникла в московській літературі, — так само вірші-пародії, що користувалися біблейськими та євангельськими оповіданнями, зовсім не мали на увазі підкопуватись під їх авторитет». «З цього погляду «Енеїда» Котляревського є органічне продовження місцевих віршів, на які багата була українська література в XVIII столітті».

З пізніших статей найважливіші дві, діаметрально протилежні висновками: «Котляревський» С. О. Єфремова, переднє слово до видання «Віку», і «Іван Котляревський в світлі сучасного йому російського письменства» М. Євшана (Федюшки) — в «Сборнике харьковского историко-филологического о-ва», т. XX. Єфремов поділяє з Житецьким його переконання, що Котляревський «міцним корінням держиться» в українському минулому, що попередники його «Енеїди» — це інтермедії та інтерлюдії, вертеп та творчість невідомих на ймення мандрованих дяків, «українських бардів, що, юродствуючи, несвідомо робили великої ваги діло, кладучи перші підвалини народного письменства». М. Євшан, навпаки, певен, що літературна діяльність Котляревського є лише відгук сучасного йому російського літературного життя з усіма характерними для останнього поглядами та прийомами.

На статті Єфремова лежить виразна печать того загального погляду, яким перейнята його велика історія письменства: для нього все нове українське письменство має одно обличчя — визвольне, народолюбне, демократичне, а український письменник, за нечисленними виїмками, повторює один і той самий тип гуманіста-демократа. Цей погляд затирає певні границі між психологією поколінь і постаті Котляревського, «інтеліґента своїх часів, сковородинця і масона», надає рис українського інтеліґента 90—900-х рр. В освітленні С. О. Єфремова Котляревський не тільки свідомо приступає до своєї літературної праці, але й формою своєї свідомості наближається до нас. Його метою нібито було поставити перед «равнодушные очи» гірке народне життя споневаженого українського «смерда»; його фрази про колючу мужицьку правду і на всі боки гнучу панську були не просто стилізацією під народні приповідки, які йому доводилося чути на селі, але безперечним голосом його справжнього переконання; його вихватки проти старих муз, проти старих панянок:

Я музу кличу не такую,

Веселу, гарну, молодую:

Старих нехай брика Пегас, —

таять у собі натяк на «ідею оновлення», з якою він «заходжувався коло літературної ниви», а його картини «абсолютистично-бюрократичного Олімпу» та земних палаців являли собою гостру сатиру на тогочасний соціально-політичний лад. А в Євшана? В Євшана Котляревський людина, що виросла в поняттях XVIII в., з його погордою до народу; людина з вузьким світоглядом і суто офіцерським відношенням до «таких речей, як честь, мораль та інше». Громадської сатири в «Енеїді» він не бачить і тіні. Як назвати сатириком письменника, який не має, в усякім разі не вміє «показати суспільності своїх ідеалів», який сам розкошує з своїх «бридких та стидких сцен» і «в боротьбі з неморальністю являється занадто уступчивим»? Патріотизму та національної свідомості Котляревського Євшан так само не бере поважно. Коли б поет був патріотом або мав живе почуття традиції, то не казав би про Січ, що там «вдень п’яні сплять і крадуть вніч», не називав би шведів при згадці про Полтавську битву «прочварами». І далі в молодечім захваті критик повертає до Куліша і повторює його давнє твердження, що Котляревський творив несвідомо. «Що надає такого значення творові Котляревського, що він викликав нову епоху в українській літературі? Нових ідей він не мав — лиш ті, які були утерті, не був він жодним дороговказом на будучність… Мова його робила новим, слово!..» Але… «сам Котляревський не був свідомий величини того історичного факту, і скажемо, що не Котляревський воскресив українське слово (бо воно жило в народі), — а слово цілого українського народу винесло Котляревського».

Такі в короткому викладі головні критичні оцінки літературного надбання Котляревського. Як бачимо, всі вони кружать коло трьох основних питань: 1) яке становище займає Котляревський супроти української традиції XVIII в. і сучасного йому російського письменства, 2) оскільки він являється громадським сатириком, а його «Енеїда» поважним, ґрунтовно задуманим побутоописовим твором, і 3) оскільки сам Котляревський був свідомий справжньої ваги розпочатої ним праці. Відповіді, які дають на ці питання окремі автори, розбивають їх на дві розбіжні течії: одна підносить Котляревського як великого художника слова і добачає в ньому свідомого своєї мети сатирика і оновителя української літератури — іде вона од Костомарова, поймає Кошового та Житецького, а найкрасномовніший вираз знаходить у С. О. Єфремова; друга намагається умалити письменницький хист Котляревського, бере під сумнів його українську свідомість літерата і громадянина, добачає в його творчості запізнений відгук російського літературного життя — ця течія, що плине від шевченківської характеристики «Енеїди», як «сміховини на московський кшталт», панує в українській критиці з Кулішевими статтями в 60-х рр., а р. 1909 дає себе знати різкою статтею М. Євшана.

Щодо праць біографічного змісту, то їх дуже небагато: життя Котляревського ще вимагає пильних студій — праця І. М. Стешенка — «И. П. Котляревский, автор украинской «Энеиды», Киев, 1902, хоча й має підтитульну кваліфікацію «критическая биография», але містить у собі досить неперевірених даних і явних вигадок (напр., з повного вірою переказаний анекдот про зустріч Котляревського з козаками, що, дізнавшися про його авторство «Енеїди», запрошують його до себе за старшого). Цікавий портрет Котляревського на тлі історичних обставин дає О. Я. Єфименкова (Ефименко А., «Котляревский в исторической обстановке», збірник «Южная Русь», 1905, т. II). Котляревського в обстановці побутовій малюють артистичні етюди Горленка, «Воспоминания» Стебліна-Каменського (Полтава, 1883) та документи І. Ф. Павловського — в книзі «Полтава», исторический очерк… 1802—1856 рр. (Полтава, 1910).

Літературу по окремих питаннях див. у великій «Історії українського письменства» С. О. Єфремова та в бібліографічнім покажчику Комарова з єфремовським додатком.

III

Травестія після Котляревського. Білецький-Носенко. Гулак-Артемовський. Переклади-травестії: Гулак-Артемовський, Гребінка. Травестійний стиль у прозі: Квітка та інші. Травестія в 40—50-х рр.: Олександрів, Копитько, Кухаренко

§ 1. Травестія після Котляревського. Білецький-Носенко

На початку XIX в. Котляревський, безперечно, центральна постать в українській літературі, єдиний учитель і єдиний зразок для всіх, хто намагався писати «на наській мові дідовськой». Його слідами пішов цілий гурт більших і менших літературних діячів. Його вплив, широкий і сильний, виявився не тільки в галузі двох літературних форм, зразки яких він показав, — травестованої поеми та комічної оперети (оперети-водевіля), а і в галузі байки, оди, послання-«писульки» і навіть повісті. Але найбільшу кількість наслідувань викликала його творчість травеститора. В цій галузі його діло продовжували Білецький-Носенко, Артемовський-Гулак, Порфир Кореницький, Степан Олександрів, Копитько-Думитрашков, Яків Кухаренко, почасти Квітка та Гребінка, не кажучи вже про велику силу невідомих авторів, що полишили нам свої твори, не залишивши власних наймень.

З огляду на хронологічні дати творів, усіх названих письменників можна розвести на дві групи: до однієї стануть сучасники Котляревського, його літературні однолітки, творчість яких припадає на двадцяті — тридцяті роки; до другої — травеститори пізніші, що вийшли на літературний шлях уже по смерті Котляревського, коли в Харкові склався гурток етнографічно-романтичний, а на петербурзькім обрії стала поволі підійматися літературна слава Шевченка. Перші писали в ту пору, коли жартівливі поеми та оди звучали молодо, виглядали непоношено, являючи вдячне поле для письменницької праці; другі виступили зі своїми працями тоді, коли все живе й талановите перейшло до інших жанрів, і мало не з першого ж свого кроку ставали анахронізмом. Всі вони, і перші й другі, раніші й пізніші, за винятком одного хіба Гулака-Артемовського, не піднялися на висоту Котляревського. Не маючи ні його хисту, ні його широких все-таки обріїв, громадських та літературних, не зрозумівши духу і напрямку «Енеїди», вони стали копіювати саму зверхню сторону поеми Котляревського і «вкинулися в надзвичайну часом утрировку та безглузду карикатурність». «Своїми спробами вони довели до того, що на все українське письменство встановився був погляд, як на грубе варнякання, пристановище «малоросійських жартів», так що справжні творці тоді ж таки «мусили не жартома доводити, що українська мова здатна і до серйозної творчості та поважних творів» (Єфремов).

Творчості цих дрібних і здебільшого малоталановитих літератів звичайно надається титул котляревщини.

С. О. Єфремов у своїй «Історії письменства» характеризує котляревщину, як «обивательську літературу» на «всякі злоби дня та біжучі справи». Він указує на її подібність до старих, ще з XVIII в., віршів, сатир та «пашколів», що виходили з «письменних кругів народу» і являли собою відгук на різні події, що так чи інакше будили думку, зворушували уяву широких мас людності: і там, і тут за перо брався «обиватель» — розуміється, в російському, а не польському значенні слова — і орнаментував свій маленький літературний замисел під якийсь признаний і популярний твір[22]. Цей «обиватель», цей тихий і мирний провінціал, озивається часом і в Котляревському, в його тирадах про «Полтаву-матушку», про «битую копійку», цю «прелестницю злодійку» та в елегійних спогадах про те, «як в армії колись велося»; але в авторі «Енеїди» поруч із ним раз у раз вставав, мовляв за Єфремовим, «сковородинець і масон», письменник широких інтересів та широкої сприйнятливості і не давав своєму літературному творові упасти на дно провінціальної графоманії. В котляревщині «обиватель» запанував цілком і надовго. Думка С. О. Єфремова, ніби всі оті невдатні наслідувачі Котляревського з їх грубо-гумористичним тоном, зневажливим трактуванням народного побуту та карикатурно-«кабацкой украинской речью» були в нашім письменстві з’явищем випадковим, скороминущим — ця думка навряд чи може назватися вірною. Котляревщина була довгою й упертою хворобою українського слова. Проф. Дашкевич справедливо зазначає, що «комически-карикатурное изображение народа продолжалось еще в 50-х годах» і на доказ своєї думки посилається на твори Ващенка-Захарченка, Г. і С. Карпенків та інших. Що ж до зумисне-простацького стилю котляревщини, то він — правда, поза межами літератури — доховався в цілості до найостаннішого часу в газетних фейлетонах та аґітаційних листках[23].

Таким чином маемо: 1) провінціально-обивательську природу письменника, 2) грубо-гумористичне трактування народного побуту і 3) образну, конкретну, з нахилом до вульґарності мову. Ці три риси визначають літературне обличчя всієї котляревщини, а зосібна і одного з найперших її представників — Павла Павл. Білецького-Носенка.

П. П. Білецький-Носенко народився і виріс у Прилуцькому повіті на Полтавщині. Замолоду служив у війську, в 1794 р. під командою Суворова штурмував Прагу; потім, вийшовши в одставку, став за штатного смотрителя в прилуцькій повітовій школі. Один час утримував у Прилуках приватний пансіон, де сам викладав усі предмети — риторику, поезію, міфологію, гражданський та воєнний устави, старі й нові мови, історію та географію, а «для преуспевших», крім того, артилерію та фортифікацію. Людина старосвітського, консервативного складу, він міцно стояв на сторожі основ тодішньої суспільності, між іншим, доказував законність і державну рацію кріпацтва. «Как бедна, — писав він, — та монархия, где подданные своевольны! Как призрачно она соединена! Мы видели из переворотов империй, сохраненных нам историей, и малых владельцев, которые возделывают свои поля наемниками. Такой владелец подобен главе какой-то демократической республики… подчиненные его не страшатся, ибо они, когда захотят, могут его оставить. Напротив того, помещик, имеющий своих собственных крестьян, подобен монарху в благоустроенном государстве. Не на этой ли благодетельной власти… малых монархов отчасти покоится непоколебимо деятельное могущество и слава России».

Живучи в своєму провінціальному закутку, цей політичний мислитель і наставник дворянської молоді з найбільшою охотою займався на дозвіллі наукою: підтримував зносини з ученими інституціями, розв’язував завдання, писав преміальні твори, а то й цілі наукові трактати на найрізноманітніші теми — економічні, літературні, агрономічні… Але, треба думати, його наукові писання були дуже невисокої вартості; слави своєму авторові вони не придбали. «Только глубоким стариком, — говорить М. І. Петров, — в 1855 г. Белецкий-Носенко удостоился сочувственного печатного отзыва о своих историко-литературных трудах».

До «малороссиянизма» Білецький спочатку — під час своєї служби в війську — мав певну нехіть; пізніше, отаборившися в Прилуках, він сам став до гурту прихильників українського слова; але навіть і тоді жартливу «Горпиниду» не брав так поважно, як свої наукові праці.

Покуда годі, Музо жвава,

Повісьмо кобзу на гвіздок!

Се од безвілля лиш забава;

Прощай до будущих святок!

Бач, я приймаюсь знов за діло… (III, 48).

«Горпинида» була для нього лише розвагою, лише веселим intermezzo між науковою розправою «про Державина и Ломоносова, величайших лириков российских» та «Пасечником или опытным пчеловодством в южной полосе России».

Розуміється, таке відношення до справи не обіцяло ніякого заглиблення в сюжет, не свідчило про найменше бажання артистично його обробити. «Горпинида, чи Вхопленая Прозерпина» справляє супроти «Енеїди» враження надзвичайно мізерне — і не тільки тому, що поетичний хист Білецького-Носенка дуже дрібний проти хисту Котляревського, але й тому, що її не досить було продумано і не досить оброблено.

Подібно до Котляревського, автор «Горпиниди» травестує російський твір. Його зразком було «Похищение Прозерпины», поема Котельницького (1795 р.), — античний міф, перенесений на ґрунт російського життя, «стара брехенька, за новину» видана — як атестував її в своїй переробці сам Білецький.

Українська переробка поеми невелика розміром, має всього 3 пісні, 133 десятирядкові строфи; розповідає вона в 1-й пісні про гулянку Горпини з подругами у гаю, в другій — про виїзд Плутона з підземного царства і його зустріч з Горпиною, у третій — про журбу Церери, її примирення з Плутоном та Горпинине весілля.

Залежність літературної манери Білецького од «Енеїди» впадає в око відразу, починаючи з українізації латинського імени героїні:

Піп дав їй ім’я Прозерпина;

Що ж? люде, звикши лицювать,

Переіначили: Горпина,

І мні нельзя вередувать. (І, 11)

Про цю ж залежність говорять і окремі образи та порівняння: смерть, що віддає Плутонові честь косою (II, 10); москаль, що мутить на селі («Буває інколи, з дороги / Заверне в хутора москаль», І, 35)[24]; ніч, що «напнула нарозпашку / На мир як смоль свою запаску» (II, 17)[25] і т. п.

Але загальний тон поеми Білецького значно грубіший: їй бракує того іскристого дотепу, який у Котляревського примушує забувати брутальність багатьох сцен; немає в ній і тої етнографічної та психологічної вірності, яка і в гіперболічних описах не порушує пропорцій реального. У Котляревського Дідона, загулявши з Енеєм, розбиває горщика з варенухою («Дідона кріпко заюрила, / Горщок з вареною розбила», І, 31), але це зовсім не типовий малюнок жіноцького «времяпрепровождения»: троянки у нього весь день сидять при кораблях, не приймаючи жодної участі в бешкетах своїх чоловіків. По шинках вони не ходять. А в Білецького-Носенка це явище звичайне. Він так пише:

Коли у свято із скрипицей

Дівчата цілой вереницей,

Гукаючи, бредуть в шинок… (І, 13).

І в результаті дає те, що Куліш називав «насильственной карикатурой». Картини пекла введені немов нарочито для того, щоб відтінити різницю межи письменником талановитим і бездарним. Не кажучи вже про якийсь сатиричний замисел (як у Котляревського), — їм бракує навіть простої вимовності народних малюнків пекельної пащі[26].

Мова «Горпиниди», хоч як її автор намагався писати чисто («на гарній мові України», І, 2), важка і неправильна. У Білецького-Носенка зустрічаємо не тільки скорочені форми («їсть», зам. «їсти», «прикован» зам. «прикований», «манієй» зам. «манією», «з тобой», «з ней», «мні» зам. «мені»), у нього трапляються гріхи проти найосновніших законів української фонетики, яких годі й шукати у Котляревського («Нажерся блискавок і гріма», «Насупився чорніше нічі», «Губки ніби угорки-сливи, / Да як дуга московська, бріви»). Вірш незграбний. Окремі вдатні вирази, окремі музичні рядки (напр., «Земля плугатирям бенкета / Не хоче ставить восени», або: «Но де! Нема про неї й чутки… / Якось-то Пан, божок гаїв, / Шукав для семерної дудки / У болотах очеретів») — трапляються де-не-де, немов ті «рідкі пловці у морській пучині». На величезній більшості строф лежить печать повної версифікаторської безпорадності.

§ 2. Гулак-Артемовський

Білецький-Носенко зі своєю «Горпинидою» та ще два анонімні твори того ж часу («Вояж по Малой России г. генерала Беклешова» і «Вакула Чмир», видрукуваний в додатку до «Грамматики малороссийского наречия» Олексія Павловського, стор. 93—106) являють собою перший початок котляревщини. Всі вони — «Горпинида», і «Вояж», і «Вакула Чмир» — невисокої художньої вартості і стоять на самім порозі літератури. Найбільш талановитого, «найлітературнішого» представника котляревщина придбала в особі П. П. Гулака-Артемовського.

Петро Петрович Гулак-Артемовський (1790—1865) народився на Правобережжі, в м. Городищі, Черкаського пов., де його батько був священиком; учився в Київській Академії; після Академії учителював у польських поміщицьких сім’ях, а р. 1817, за протекцією гр. Северина Потоцького, куратора харківської шкільної округи, перейшов до Харківського університету одночасно вільним слухачем і лектором польської мови; з 1818 р. був учителем дівочого інституту; з 1820 — професором, а в рр. 1841—1849 і ректором Харківського університету.

Професор з Гулака-Артемовського був невисокої і, так мовити б, офіціальної марки. Своєї науки — він читав російську історію — як фахівець він не студіював зовсім, але зате довго і красномовно міг вихваляти Карамзіна «Историю государства Российского», потріпувати нові історіографічні праці й особливо широко розводитись про славу та велич Росії. Спогади слухачів одностайно малюють його як блискучого промовця, великого майстра до фрази, що своїм потужним «ораторським» голосом виповнював найбільші університетські аудиторії, але знань давав мало, зоставляючи «своих слушателей в полнейшем невежестве по отечественной истории».

Як усі люди, що власними зусиллями самі протоптали стежку до високого службового становища, Гулак-Артемовський був людиною зручною, з великим практичним тактом; умів набути і підтримати потрібні для служби зв’язки, з’єднати ласку впливової людини, підкреслити, де треба, своє «вірнопідданство» та свій патріотичний настрій. Останній цілі він дуже часто примушував служити і своє українське перо, і треба визнати, що не завжди все те виходило на добре. В його випадах проти «клеветников России» немає й найменшої гідності поета-громадянина. Його вірші про Пальмерстона, англійського прем’єра часів Кримської війни, ліберала та імперіаліста —

Не спить він день, не спить і ночі…

А що найбільше дошкуля

Його і шилом коле в очі,

То слава білого царя, —

по суті, повні того самого «квасного» патріотизму, що й тогочасний російський «лубок»:

Вот в воинственном азарте

Воєвода Пальмерстон

Поражает Русь на карте

Указательным перстом.

Але чи не найкраще характеризують Гулака його поезії, присвячені одержанню орденської звізди. Кожен їх рядок повен такого наївного культу чина і ордена, такої дрібно-урядовецької психології, що трудно собі навіть уявити автора поважним і заслуженим університетським професором.

І на радощах серденько

Під звіздою б’ється, —

Що аж стрічка та частенько

На грудях трясеться…

Перед нами обиватель з вузьким крайобразом, консервативний, небайдужий до урядової ласки, оборонець існуючого ладу, російський патріот офіціального ґатунку, одно слово, перед нами те саме обличчя, що вже глянуло на нас з писань Білецького-Носенка.

Розуміється, літературна праця для Гулака-Артемовського, так само як і для Білецького, була нічим іншим, як тільки розвагою. «Артемовский не был то, что называется человеком литературным», — спогадує про нього М. де Пуле. Далекий від думки присвятити себе виключно літературі, він у письменстві був лише аматором. Де Пуле гадає навіть, що коли б Гулак порішив зосередитися виключно на літературній праці, він навряд би став писати по-українськи: «Он с одинаковым совершенством владел языками русским, польским и малорусским и, как человек очень умный и практический, едва ли отдавал предпочтение последнему». На щастя, Гулак займався літературою тільки «межи ділом», одпочиваючи од ректорських та професорських обов’язків, і тут на дозвіллі українська мова привабила його своєю свіжістю, відсутністю в ній робленого, штучно піднесеного стилю, в якому він вів свої університетські лекції, привабила його тим, що давала вихід гумористичній стороні його натури та його українському, краєвому патріотизмові. Бо ж при всьому своєму кар’єризмові і «казенного образца» лекціях з російської історії, Гулак був щирим українським патріотом, аматором і добрим слугою українського слова, хоч радив Кулішеві «не слинити», «козацьку матір» оплакуючи, але разом з тим сам в 1860 р. закликав своїх знайомих до підтримання «Основи», небайдужий до перспектив дальшого розвитку «рідненької мови».

Писати Гулак почав ще на академічній лаві. Але його перший твір — переробка поеми Буало «Le Lutrin (Налой)», направлена проти чиновницького хабарництва, написана була церковнослов’янською мовою. Українські його твори з’явилися пізніше, вже після російських; перші з них датуються 1817, останні 1860-ми роками. Все, що становить літературну славу Гулака — байка «Пан та Собака», «Гараськові пісні», «Рибалка» — все те вийшло друком у першу половину його літературної діяльності, між 1817 та 1833 роком. Писанням його старечих літ звичайно надають менше значення, хоча й серед них трапляються цікаві й талановиті речі.

До школи Котляревського Гулака-Артемовського відносять перш за все «Гараськові пісні», його переробки Горацієвих од. Вони не всі однакового характеру і однакової артистичної вартості. Одні стислі, короткі і зостаються в тісних рамках гораціївського вірша (такі переробки од II, 3, І, 23, почасти І, 11); інші (І, 34, II, 9, II, 14) докладні, розведені водою і відступають від плану свого первотвору, являючи, по суті, низку варіацій на гораціївську тему.

Найбільшою популярністю серед Гараськових од користується перша ода до Пархома. У Горація її заадресовано до Деллія, другорядного памфлетиста і політичного аґітатора перших часів Авґустового правління. Горацій рекомендує в ній своєму приятелеві зрівноважений спокій філософа, aequam mentem:

В години розпачу умій себе стримáти

І в хвилі радості заховуй супокій,

І знай: однаково прийдеться умирати,

О Деллію коханий мій, —

Чи весь свій довгий вік провадитимеш в тузі,

Чи, лежачи в траві, прикрашений вінком,

Рої понурих дум на затишному лузі

Фалерським гнатимеш вином.

Цю саму думку повторює і Гулак-Артемовський, але в іншому тоні й іншими образами:

Пархоме! в щасті не брикай,

В нудьзі — притьмом не лізь до неба;

Людей питай, свій розум май,

Як не мудруй, а вмерти треба, —

Чи коротаєш вік в журбі,

Чи то за поставцем горілки

В шинку нарізують тобі

Цимбали, кобзи і сопілки.

Його засоби передачі латинського ориґіналу ті самі, якими користувався і Котляревський: 1) «високий» тон первотвору заміняється «підлим» (зам. фалерну — поставець з горілкою, зам. затишної луки — галасливий шинок) і 2) класичній темі надається українська орнаментація, — як Котляревський перейменував на український лад своїх троянських героїв, так і Артемовський латинське ім’я Горацієвого адресата заміняє на українське наймення Пархома, італійський пейзаж — на український, римську пригородну обстановку на українську сільську. У Горація читаємо:

Бо прийде, прийде час: покинеш поле й луки,

І віллу, і сади, де Тибр тече мутний,

І на усі скарби пожадливії руки

Наложить спадкоємець твій.

А в Артемовського:

Покинеш все: стіжки, скирти,

Всі ласощі — паслін, цибулю…

Загарба інший все, — а ти

З’їси за гірку працю дулю.

І смерть наприкінці оди з’являється у нього в образах, витворених народною уявою. У Горація — підземні ріки, Харонів човен і вічне вигнання у царство тіней:

І всі ми будем там. Надійде мить остання

І в човен кине нас, як діждемо черги, —

І хмуро стрінуть нас довічного вигнання

Понурі береги.

А в нього смерть приходить до людини на піч і не потребує ні урни з жеребками, ні човна через ріку, щоби віддалити свою жертву від живих:

«Чи чіт, чи лишка?» — загука.

Ти крикнеш чіт. — «Ба, брешеш, сину!» —

Озветься паплюга з кутка,

Та й зцупить з печі в домовину.

В цей же спосіб перелицьована в Гулака і знаменита лермонтовська «Дума» («Печально я гляжу на наше поколенье»); в її тоні, грубо жартівливому, трудно відчути високе піднесення патетичного лермонтовського ямба:

Так тощий плод, до времени созрелый,

Ни вкуса нашего не радуя, ни глаз,

Висит между плодов, пришлец осиротелый,

И час их красоты — его паденья час…

И прах наш с строгостью судьи и гражданина

Потомок оскорбит презрительным стихом —

Насмешкой горькою обманутого сына

Над промотавшимся отцом.

Замість тривоги сучасника за своє покоління, покоління «без честі і поваги», без громадських ідеалів, у Гулака-Артемовського добродушна посмішка людини старшої ґенерації над ґенерацією молодою, щось на зразок многослівної балаканини сільського дідка, глибоко впевненого, що за його молодощів і люди були здоровіші, і земля родила краще:

І марно як жили, так марно і помруть, —

Як ті на яблуні червиві скороспілки,

Що рано одцвіли та рано й опадуть;

Ніхто по їх душі та й не лизне горілки.

І років через сто на цвинтар прийде внук,

Де грішні кості їх в одну копицю сперли;

Поверне череп їх та в лоб ногою — стук!

Та й скаже: «Як жили, так дурнями і вмерли!»

Обидва вірші, розглянуті вище, репрезентують ту старотравестійну манеру Гулака, яка у нього спільна з Котляревським і всією котляревщиною. Але поруч неї єсть у нього й інша манера, далеко шляхетніша, що становить власне перехід од травестії до перекладу. В цій «новотравестійній» манері видержано дві переробки — «Рибалка» з Ґете та вірш «До Любки» (До Хлої) з Горація (ода І, 23).

Горацієва поезія «До Хлої» — одна з перлин його лірики, справжнє диво лаконізму й стислості. Подаю її в перекладі, по змозі точному:

Чому від мене так ти утікаєш, Хлоє?

Мов сарна молода, що в горах — боязка —

Страшиться вітрику і тиші лісової

І матері шука.

Відновлена весна прогомонить гаями,

Зелена ящірка в кущах зашелестить, —

Вона жахається і дивиться без тями,

І вся тремтить, тремтить…

Таж я не лютий тигр і вийшов не на згубу;

Я не ґетульський лев, щоб сарни розривать…

Пора вже дівчині, що виросла для шлюбу,

Од нені одставать.

Що ж робить з цією п’єсою Гулак-Артемовський? Перш за все він вносить до неї нові деталі і з дванадцяти рядків розтягає її на вісімнадцять. (Все, що український автор додає від себе, відзначаю курсивом).

Нащо ти, Любочко, козацьке серце сушиш?

Чого, як кізонька маненька та в бору,

Що — чи то ніжкою сухенький лист зворушить,

Чи вітерець шепне, чи жовна де кору

На липі подовбе, чи ящірка зелена

Зашелестить в кущі, вона мов тороплена

Дрижить, жахається, за матір’ю втіка:

Чому, як та, і ти жахливая така?

Як зуздриш, то й дрижиш! Себе й мене лякаєш!

Чи я до тебе — ти, як від мари, втікаєш.

Та я ж не вовкулак, та й не ведмідь-бортняк

З Литви; вподобав я не з тим твою уроду,

Щоб долею вертіть твоєю сяк і так

І славу накликать на тебе і невзгоду.

Ой час вже дівчині дівоцьку думку мать:

Не вік же ягоді при гільці червоніти,

Не вік при матері і дівці дівувать;

Ой час теляточко від матки одлучити.

Ця розтягненість переказу зменшує артистичну вартість Гулакової переробки. У Горація мало не все очарування п’єси міститься в її недосказах; у нього зазначено лише кілька головних моментів, решту читач повинен доповнити сам. У Гулака, навпаки, все з’ясовано до краю. Там, де в первотворі образ, намічений пунктиром — «я не лев, щоб розідрати тебе» — у нього три рядки коментаріїв: «Вподобав я не з тим твою уроду, / Щоб долею вертіть твоєю сяк і так / І славу накликать на тебе і невзгоду». Місцевий колорит покладено доволі густо: лютого тигра перетворено на вовкулаку, ґетулійського лева — на бортняка-ведмедя «з Литви». Але другої характерної для травестії риси немає: немає навмисного передражнювання тону, навмисної зміни в освітленні теми. Ліричний вузол п’єси — спокійна ніжність поважної літньої людини, оте милування молодою — дикою — вродою зоставлено непорушеним, не перев’язаним на новий лад. І коли переробці бракує властивої первотворові закінченості, то самі її хиби — необробленість вірша, необточеність фрази — надають їй своєрідної ласкавості. Ласкавість видається ще трохи грубуватою, але то тільки тому, що сама українська мова ще не досить витончена, подібна до натрудженої й шорсткої хліборобської руки.

Травестії Гулака-Артемовського знайшли собі високу оцінку в українській критиці. В цьому розумінні їх авторові повелося краще, ніж Котляревському: правда, його не підносили на степень основоположника нового письменства, але йому не прийшлося витримувати і стільки шалених наскоків та атак. Перший із присудів належить Костомарову і міститься в його «Обзоре сочинений, писанных на малороссийском наречии» 1843 р. Цей присуд Костомаров кілька раз повторяв і в пізніших своїх статтях. «Артемовский-Гулак, — писав він, — был редкий знаток самых мельчайших подробностей народного быта и нравов и владел народною речью в таком совершенстве, выше которого не доходил ни один из малорусских писателей». Костомарову вторить скубент Чуприна (проф. О. О. Котляревський). Не заперечуючи пародійного характеру окремих творів Гулака, скубент Чуприна вважає, що в нього «пародия является более внешним образом, как форма». Зміст став не той, і «стоит сравнить «Перелицованную Энеиду» Котляревского с переделками Горациевых сатир (помилка: од!) г. Артемовского, чтобы увидеть всю разницу между ними… Вы не встретите в них (Гулакових переробках) ни одной черты, которая могла бы обличить их немалороссийское происхождение… Под бойким пером его латинский наряд пришелся по вкусу малороссийской литературе. Она в нем немного странна на первый взгляд с ее философскими увещаниями оставить жизнь и смерть в покое, да подумать о том, есть ли горелка… Но все это искренно и чуждо цинических проделок предшествующей литературы». І навіть сам Куліш, що з таким завзяттям нападав на травестійний гріх Котляревського, ласкаво прийняв Гулака під свою руку, доглянувши в нього і повагу до народу, і різноманітність відтінків у мові, і чималу її гнучкість, і велику її міць.

Все це одгонить певним перебільшенням. Варт лише перегорнути дві-три сторінки Гулакових творів:

Чого ви, пранці, розсвербілись?

Який вас гаспид розчесав?..

Той дурень, хто іде дурним панам служити,

А більший дурень — хто їм дума угодити!

Годив Рябко їм мов болячці й чиряку.

А що за те Рябку? Сяку мать та таку!

Цинізму у Гулака ніяк не менше, як у Котляревського, а прославлена різнобарвність його мови не що інше, як леґенда, утворена критичними оцінками Чуприни та Куліша: мало не над усією літературною спадщиною Гулака стоїть досить виразний душок тої «кабацкой речи», яку ставлено колись на рахунок Котляревському.

Ну ж! цуп останню ти гривняку з капшука,

Поки стара пере ганчірки;

Бо вже як вернеться, то думка, бач, така,

Що помремо ми без горілки…

Коли Кулішеву характеристику стилю та мови Гулака і можна прийняти, то тільки з певним обмеженням, віднісши її до трьох-чотирьох виїмкових його творів, зосібна до півтравестованої «Любки» та перекладеного з Ґете «Рибалки».

§ 3. Переклади-травестії: Гулак-Артемовський, Гребінка

«Рибалка» належить до нечисленних перекладів Гулака-Артемовського; травестійного в ньому небагацько, хоча в його підзаголовку ми й читаємо: українська балада.

Травестія у нас з'являлася звичайно в тих випадках, коли автор хтів сказати щось своє власне, але разом з тим не наважувався одступити од твору, який вибрав собі за зразок, засвоював його план, його засоби, цілу його концепцію і новий, свій зміст, формував по давній і чужій колодці. В своєму «Рибалці» Гулак-Артемовський вочевидячки намагається якнайточніше передати чужий зміст, чужу манеру. Зо всім тим «Рибалка» не цілком і переклад. Невиробленість української поетичної мови, незвичка до лаконічного вислову — не дали Гулакові змоги втиснути ґетевський матеріал у 8 строф, складених з коротких чотири- та тристопних ямбів; у нього і рядки довші (од 4-х стіп до 6-ти), і кількість строф більша (10 зам. 8) — взагалі рамки оповідання значно поширені. Беру прикладом початок балади. У Гулака:

Вода шумить!.. вода гуля!..

На березі рибалка молоденький

На поплавець глядить і промовля:

«Ловіться, рибоньки, великі і маленькі».

Що рибка смик, то серце тьох!

Серденько щось рибалочці віщує:

Чи то тугу, чи то переполох,

Чи то коханнячко?.. Не зна він, а сумує.

Сумує він, аж ось реве!

Аж ось гуде — і хвиля утікає!

Аж гульк! — з води дівчинонька пливе,

І косу зчісує, і бровами моргає.

В новому українському перекладі Дм. Загула:

Вода шумить, вода гуде.

На березі рибак

На вудку дивиться і жде —

Спокійно, сумно так.

Сидить і дивиться, і враз

Розбіглася вода,

І з хвилі вирнула в той час

Русалка молода.

На цілу строфу коротше! Друга риса Гулакового перекладу — її вже ми бачили у вірші «До Любки» — це навантажування поезії деталями, і до того ж деталями, відсутніми в первотворі. У Ґете русалка виринає з хвилі

І каже голосом дзвінким:

Чом вабиш ти мій плід

Зрадливим підступом людським

В смертельно-душний світ?

А в Гулака —

Вона морга, вона й співа:

«Гей-гей, не надь, рибалко молоденький,

На зрадний гак ні щуки, ні лина,

Нащо ти нівечиш мій рід і плід любенький?»

Оповідання обростає цілим рядом конкретних подробиць, які помітно затримують його темп. І ще одна увага. П’єса Ґете — балада. Коли Гулак брався її перекладати, баладного стилю в українській поезії ще не існувало — була народна пісня, яку допіру почали збирати й вивчати, і була травестія, що мала уже за собою деяку поетичну традицію. Гулак скористувався засобами тієї й другої: від народно-поетичної традиції він узяв зменшені форми слів — дівчинонька, коханнячко, любенький, веселенький, брівки, ніженьки; разом з тим він не визволився і від деяких зворотів травестійного характеру і тим сполученням травестійного з пісенним позбавив свою п’єсу стилістичної суцільності. Справді, дивне враження у нього справляє така, напр., строфа:

Коли б ти знав, як рибалкам

У морі жить із рибками гарненько,

Ти б сам пірнув на дно к линам

І парубоцькеє оддав би нам серденько.

Це «пірнути на дно к линам» видається певним дисонансом у фразі, як літера іншого шрифту в наборі. Воно мимоволі нагадує Палінурову смерть з «Енеїди»:

Еней велів його приняти,

Щоб не пустивсь на дно ниряти

І в луччім місці щоб проспавсь…

Перекладом мала бути, але стала по суті травестією і пушкінська «Полтава» під пером Євг. Гребінки (Опыт перевода «Полтавы», поэмы А. С. Пушкина).

Гребінка належить до покоління, що прийшло на зміну поколінню Гулака-Артемовського (народився він в 1812 р.). Але літературне обличчя, стиль і мова Гребінчиної «Полтави» не являють ні одної нової риси проти «Гараськових пісень» або «Енеїди». Це й зрозуміло: переклад «Полтави» Гребінка розпочав в 1831 р. ще студентом Ніжинської гімназії вищих наук кн. Безбородька, тільки приступаючи до літературної праці, і, як кожний початкуючий автор, використовуючи уже готовий, сформований стиль. Перекладаючи Пушкіна, він спромігся передати його лише в тонах «Енеїди».

Досить порівняти хоча б один уривок російського первотвору з його українською передачею, щоб побачити, як мало «спроба» Гребінки може називатися перекладом. Беру з «Полтави» характеристику історичної доби, на тлі якої розгортається фабула.

Была та смутная пора,

Когда Россия молодая,

В бореньях силы напрягая,

Мужала с гением Петра.

Суровый был в науке славы

Ей дан учитель: не один

Урок нежданный и кровавый

Задал ей шведский паладин.

Но в искушеньях долгой кары,

Перетерпев судеб удары,

Окрепла Русь. Так тяжкий млат,

Дробя стекло, кует булат.

Венчанный славой бесполезной,

Отважный Карл скользил над бездной,

Он шел на древнюю Москву,

Взметая русские дружины,

Как вихорь гонит прах долины

И клонит пыльную траву.

У Гребінки ця характеристика доби читається:

За білого царя Петра —

Колись давно робилось дуже,

Він був розумний, гарний, дужий,

Шмигляв в шатро (?) і із шатра

За тридев’ять земель в чужині,

Дививсь на дивовижі там

І те заводив в Московщині,

Що льготою було людям.

Попавсь небіжчик в анацію,

Як швед крутив, бач, веремію,

В Москву гнав військо звідусіль,

Поки не вивчивсь воювати

Петро, та й дав поганцям знати,

Оддякував за хліб, за сіль.

Вершляґ, хоч шклянку розбиває,

Та штуку з криці вибиває.

Карл, постягавши німців силу,

Ішов войною на Москву,

Змітавши москалів дружини,

Як вихор пил жене з долини

І на облозі рве траву.

Пушкіна в цих двох абзацах майже не зосталося. Перш за все, Пушкін дуже далекий од думки ототожнювати Петрові реформи з льготою людям: вивчаючи добу з документів, він прекрасно знав, що народним масам реформаційні заходи Петра принесли не пільгу, але новий тягар. Він тонко характеризує різницю між законами Петра, що були виразом його реформаційної програми і визначалися мудрою поміркованістю, і його наказами, жорстокими і дикими, «писаними батогом»; а коли і прославляє Петра, то, головним чином, за його ролю будівничого «в гражданстве северной державы», а не за милосердя і полегкості народові.

Поруч з таким перекрученням пушкінського погляду на Петра та його добу, ми бачимо в Гребінки доволі грубе підробляння під народне розуміння, удавану наївність, для котрої шведи і німці те саме («Карл, постягавши німців силу…»), розтягненість (в наведеному уривкові, біднішому на зміст, аніж ориґінал, 21 рядок зам. 18-ти Пушкінових) і цілу низку запозичених у Котляревського образів, зворотів та епітетів. «Білий цар» Петро у нього шмигляє в шатро і із шатра, немов «Енеус, маґнус панус»; Мазепа для нього — пресучий гетьман (епітет Сивіли); Карл XII — «хлопець нібито проворний, / До різанини геть моторний, / Регочеться проти гармат» і т. д. Описуючи Мазепині інтриґи по чужих державах, Гребінка цілком впадає в тон IV частини «Енеїди» з її описом протитроянської коаліції:

Заворушились запорожці,

Загомоніли чорноморці,

яких тоді не було й імені, і навіть —

В Очакові, в землі турецькій,

Зібралась щось не по-братецьки

Песиголовців череда.

Ці незугарні песиголовці, котрим рішуче нема чого робити в поемі, заснованій на історичній традиції, становлять явну паралель до діви-царя Камілли Котляревського («Енеїда», IV, 131—132).

Тон пушкінської поеми то тут, то там підпадає жорстокому пародіюванню. Романтичне кохання одного з «полтавских казаков», змалку закоханого в Марії Кочубеївні, що «уныл и сир», одійшов од неї, —

Когда наехали толпою

К ней женихи… —

особливо постраждало від того. Пушкінське оповідання —

Когда же вдруг меж казаков

Позор Мариин огласился,

И беспощадная молва

Ее со смехом поразила, —

И тут Мария сохранила

Над ним привычные права.

Но если кто, хотя случайно,

Пред ним Мазепу называл,

То он бледнел, терзаясь тайно,

И взоры в землю опускал… —

набирає у Гребінки якогось неприємного, вульґарного відтінку:

Найкращий був між козаками

Один ще молодий козак,

І цей з другими парубками

Гарбуз ісхрумав, неборак…

Ім'я пресучого гетьмана,

Мов жид якесь ім’я Гамана,

Кусавши чорний вус, ворчав…

Але що особливо цікаво, це те, що Гребінка не відчув українсько-історичного колориту «Полтави». Пушкін, прославляючи державні заслуги Петра і його знамениту «вікторію» над шведами, як подію, що забезпечила успіх його реформаторським планам, зумів, проте, зрозуміти і, під впливом автономічно-шляхетського памфлету кінця XVIII в., т. зв. «Історії Русів», сформулювати настрої українських патріотів мазепинських часів.

Без милой вольности и славы

Склоняли долго мы главы

Под покровительством Варшавы,

Под самовластием Москвы, —

говорить у нього Мазепа. Гребінка був українським патріотом такого ж обивательського типу, як і Гулак-Артемовський. Його український патріотизм подібний був до узору, вишитого на канві щирої відданості російській офіціальній програмі самодержавія, православія і народності. При меншій дозі сервилізму та «облесного роялізму», як у Гулака, він єднав в собі дві любові. З одного боку —

Измлада, от самой моей колыбели,

Мне грустно стенали пастушьи свирели;

Печаль разливалася в песнях родных.

Рыдая, я слушал унылую Чайку;

Мне пели, как ляхи сожгли Наливайку.

З другого:

…Царство без границы

Надвинулось на многие моря.

И запад, и восток, и юг, и север

В одно слились. Везде — язык славянский,

Везде святая праведная вера,

И правит им один великий царь.

И царство то чудесное — Россия.

З цими речами, вложеними в уста Богданові Хмельницькому, з цими поглядами політичними, Гребінка постарався зламати вістря занадто різким незалежницьким заявам пушкінського Мазепи:

Давно, без дідівської слави,

Ми як воли в ярмі жили

У підданстві або Варшави,

Або великої Москви.

Настрої козацької молоді, сповненої певності, що коли б на її чолі стояли «старый Дорошенко иль Самойлович молодой», «Тогда б в снегах чужбины дальной / Не погибали казаки, / И Малороссии печальной / Освобождались уж полки», — тратять у нього щонайменше половину своєї енергії:

Тоді в снігу в лихій годині

В Москві не дохли б козаки,

І скрізь по селах України

Рушали сотні і полки.

Гребінці явно не пощастило передати в своїм перекладі тон і стиль «Полтави». Брак художнього хисту, що міг би сам, власними силами, потрапити на шлях перекладу — при повній відсутності в українській літературі поетичних зразків нетравестійного типу — не дав йому змоги утворити відповідну ориґіналові художню форму; а російський патріотизм провінціального ґатунку, що не насмілився піти дальше банальних славословій Петрові та банального потріпування Мазепи, ослабив в його переказі прекрасну концепцію пушкінської поеми: протиставлення дрібних нібито ватажків українського партикуляризму та героїчної постаті творця російської державності —

В гражданстве северной державы,

В ее воинственной судьбе,

Лишь ты воздвиг, герой Полтавы,

Огромный памятник себе.

У своєму освітленні петрівсько-мазепинської доби український письменник початків XIX в. не доріс ні до політичної свідомості українських автономістів XVIII ст., ні до пушкінської трактовки ролі Петра і петрівської реформи. Всупереч усім доброзичливим сподіванням Квітки[27], Гребінчина «Полтава» вийшла твором грубим і ординарним, безсилим привабити читача своєю ідейною стороною та художніми заслугами[28].

§ 4. Травестійний стиль у прозі: Квітка та інші

Оскільки травестійна манера була на той час популярною і оскільки до смаку припадала вона українській публіці, можна бачити хоча би з того, що до неї звертаються не тільки поети, але й прозаїки, утворюючи форму травестованого оповідання, грубо-гумористичного, з карикатурним трактуванням народного побуту, на запозичений і по-своєму перекроєний сюжет.

Такий характер має одно з перших оповідань Квітки-Основ’яненка, його «Салдатський патрет» (уміщений в харківському альманахові «Утренняя звезда» на 1833 р.).

Найкраще означення оповідання належить самому авторові: це — «латинська побрехенька, по-нашому розказана», один із славнозвісних, давніх як світ, греко-римських анекдотів, перенесений в українську життьову обстанову. Оповідає він про славетного грецького маляра Зевксиса, який так правдиво потрапив змалювати китицю винограду, що птиці зліталися до його картини і дзьобали ягоди. У Квітки замість Зевксиса фігурує Кузьма Трохимович, майстер з Курської Борисівки, відомої своїми «богомазами та малярами». І відповідно до місцевих умов малює Кузьма не виноґрона, а «салдатський патрет»; на замовлення пана, великого аматора городів, має він зробити москаля, та такого, щоб «як живий був, щоб і горобці боялися»… Портрет готовий — «пикатий, мордатий, та зі здоровенними вусами, що не тільки горобцеві, а й чоловікові страшний»… «Як задивишся на нього, так, бачиться, вже й ворушиться, і усом морга, і очима поводить, і руками дьорга, і ногами дриґа… от побіжить… от битиметь!» Робота майстерна, ілюзія повна, але сумлінний майстер везе його на ярмарок, бажаючи почути про себе людську критику.

При цій нагоді Квітка розгортає перед нами широку картину українського ярмарку — тон оповідання зумисне простакуватий, манера широкомовна, трохи шаржована. Читача вона, безперечно, втомлює, особливо там, де описуються численні непорозуміння, які виникають на ґрунті узнання «парсуни» за живу людину.

Після довгої низки непорозумінь до портрету надходить гурт парубків з шевцем Терешком на чолі. Терешко скидає шапку і ввічливо вклоняється москалеві, а коли товариші підіймають його на глум, починає гостро критикувати портрет, напираючи на різні дефекти в змалюванні чобіт на солдатові. Кузьма Трохимович поправляє чобіт. Тоді насмілений Терешко починає вказувати помилки і в змалюванні одежі, але його уваги, яким на цей раз бракує авторитетності фахівця, викликають з боку маляра гостру одсіч: «Швець знай своє шевство, а в кравецтво не мішайся». Ця частина оповідання перелицьовує другий, теж класичний, анекдот про маляра Апеллеса. Роздратований претензійною критикою шевця, Апеллес в латинській версії анекдоту одповідає йому: «Ne sutor ultra crepidam» — «Не далі чобота, шевчику».

Таким чином у «Салдатському патреті» маємо не що інше, як сполучення двох класичних анекдотів, обставлених низкою побутових подробиць і переказаних у широкомовній, трохи окарикатуреній «для ефекту» народній манері; те, що можемо назвати оповіданням-травестією в повнім розумінні цього слова. Інші гумористичні повісті Квітки — «Пархімове снідання», «Підбрехач», «На пущання як зав’язано», «Купований розум» — належать до цього жанру лише почасти. Травестії в тісному розумінні, як перелицьовування чужого сюжету, в них немає, але карикатури і шаржу більше ніж досить. Усі вони являють собою переробки народно-анекдотичного матеріалу. «Пархімове снідання» засновано на анекдоті про дурного чоловіка, що накупив собі на сніданок хріну («Бачили очі, що купували, їжте, хоч повилазьте»); «Підбрехач» — на переказі про немудрого старосту, що, пішовши «підбрехувати» за жениха, перебільшив не тільки його позитивні риси, але і його хиби; «Купований розум» — на байці про недолугого школяра, що скільки не їздив по чужих сторонах, а нічого, крім сорому на себе і своїх батьків не виїздив і т. д. і т. д. Ампліфікації в цих оповіданнях менше, дія розвивається темпом дещо швидшим, — але розумування ті самі, те саме загравання з читачем, те саме підробляння під розуміння і фразеологію простої людини. Своїм корінням ця Квітчина манера заходить до російського фейлетону тих часів, дечим запозичається у молодого Гоголя, як автора «Вечеров на хуторе близ Диканьки»; в дальшім своїм розвитку вона дає на українському ґрунті гумористичні оповідання Стороженка («Вуси», «Голка», «Не в добрий час»), Нечуя-Левицького («Баба Параска та баба Палажка», «Жовті гуси»), Г. Коваленка та ін.

Проза 30—40 років подає нам і найгірші зразки цієї манери в писаннях Гребінки. Невміння додержати міри в звертаннях автора до читача, надуманість дотепів, невдатні підроблення під селянський смак і вислів — от чим характеризується Гребінчине оповідання «Так собі до земляків», уміщене в альманасі «Ластівка» 1841 р.

«Уже я так думаю, що нема й на світі кращого місця, як Полтавська губернія. Боже ти мій милостивий, що за губернія! І степи, і ліси, і сади, і байраки, і щуки, і карасі, і вишні, і черешні, і усякі напитки, і воли, і добрі коні, і добрі люди — усе є, усього багацько! А тих, мовляв, дівчат і молодиць… Не проти ночі згадуючи! О бодай їх! досі з думки не йдуть. Одну списав покійничок Котляревський «Наталку Полтавку», та увесь світ звеселив; усі наші, і москалі, і німці, і турки — не нахвалються; «спасибо», говорють, «хоть хохол, а выкинул штуку знатную!» Що ж би було, якби всіх списать!»

Добродушна балакучість Квітки, непереможний комізм молодого Гоголя в цих надуманих рядках вироджуються в широке і порожнє просторікування.

Ця зумисне простацька манера переходить і в епістолярний стиль тих часів. Варт передивитися «Супліку» Гулака-Артемовського до Квітки, Квітчину «Супліку до пана іздателя» (приложену до «Салдатського патрета»), приватне листування Квітки, Гребінки, Гулака-Артемовського — скрізь і всюди ми побачимо цю ніби народну розмову. От, напр., Квітка. В теплому, зворушливому листі до Шевченка, розповідаючи про своє перше враження од «Кобзаря»: «Я його притулив до серця, бо дуже шаную вас і ваші думки крепко лягають на душу», — він нараз прохоплюється:

«Ні вже так, що ваші думки! Прочитаєш і по складам і по верхам, та вп’ять спершу. А серце так і йока».

От «писулька» Гулака-Артемовського, — ще грубіша:

«Йовграпе! Бажав єси казки: от тобі «Солопій та Хивря»! Не здивуй сам, та нехай вибачить і громада, коли казка не до шмиги. Сам бачив єси, та деяким і не повилазило, що я захирів так, що й голови не підведу, та ще й доведеться вистояти добрий калантир у домовині!»

Але рекорд і тут побиває Гребінка. От як переказує він старому Квітці враження од його повістей:

«Давно, дуже давно я вас знаю, добродію, не один раз я одводив душу, балакаючи з вами, не раз плакав від щирого серця, слухаючи ваших казок, або реготавсь, як той козак, до не змогу — от що! А ви цього й не знаєте! Ще недавно оце я вам казав, та й не я один, а всі наші — превелике спасибі за «Козир-дівку»; з біса була десь гарна дівчина! Я читав таки ваше рукописне у цензурі; прочитав та аж облизавсь!»

А от з другого листа — перша звістка про перші віршовані спроби Шевченка:

«А ще тут є у мене один земляк Шевченко, що то за завзятий писать вірші, то нехай йому сей та той! Як що напише, тільки цмокни та вдар руками об поли!..»

На зразок таких листів-«писульок» складалися і авторські передмови до збірників та окремих публікацій, напр., «Дещо про того Гараська» Гулака-Артемовського. І навіть поважна, далека од травестійного жанру муза Шевченкова часами ступала на цей шлях. Прочитаймо передмову до «Гайдамаків»:

«По мові передмова, можна б і без неї. Так ось бачите що: все, що я бачив надрукованого (тільки бачив, а читав дуже небагато), всюди є передслово, а в мене нема. Якби я не друкував своїх «Гайдамаків», то воно не треба передмови, а коли вже пускаю в люди, то треба й з чим, щоб не сміялись на обірванців, щоб не сказали: «От який! хіба діди та батьки дурніші були, що не пускали в люди навіть граматки без предисловія!» Так, далебі так, вибачайте, треба предисловія…»

Дещо облагороджена, перейнята високою думкою про те, що «житом-пшеницею, як золотом покрита, нерозмежованою зостанеться од моря і до моря слав’янськая земля», — ця передмова все-таки повторює не одну ґримасу гулаківсько-гребінчиного стилю.

Такі були перші кроки української прози. Її форми становлять певну паралель формам поетичним. Перша спроба українського оповідання, «Салдатський патрет» Квітки, — є сута травестія, цілком подібна до «Енеїди» Котляревського, «латинська побрехенька, по-нашому розказана». Пізніше оповідання — це переробка народного анекдоту, видержана теж в бурлескному стилі. З оповідання бурлескна манера переходить на епістолярну літературу: приватне листування авторів, супліки, передмови і навіть критичні замітки (останні досить часто мають форму листів до редакції). Держиться вона тут у 40-х і навіть 50-х рр. Пригадаймо: О. О. Котляревський, один з тих, що нападалися на бурлескні твори, хіба не підписав свого огляду українського письменства бурлескним псевдонімом скубента Чуприни?

§ 5. Травестія в 40—50-х рр. Олександрів, Копитько, Кухаренко

Після короткочасного піднесення в писаннях Гулака-Артемовського травестійна творчість, так звана котляревщина, знову спускається на степінь малохудожніх, а то й зовсім нехудожніх «проб пера» провінціальних літератів.

«Перелицьовану Енеїду» Котляревського професор Дашкевич визначив, як «сочетание бурлеска и пародии с более глубокими мыслями»; інші дослідники додали до того, що це «сочетание» із художнього боку обставлено дуже непогано — випуклі постаті, влучна мова, колоритно змальований побут. Гулак-Артемовський потрапив піднестися на висоту «Енеїди», лише як твору художнього: «более глубоких мыслей» в його переробках з Горація і Лєрмонтова («Кінець віку») не знайти. Що ж до творів провінціального аматорства 40—50-х років, то вони просто вражають вузькістю ідейного захвату і безсилістю виконання.

Одним із таких творів був «Вовкулака» Степана Олександрова, уміщений в «Южном русском сборнике» А. Метлинського 1848 р. Степан Олександрів був сільський священик, родом з Цареборисівки, Ізюмського повіту на Харківщині, вихованець Харківського колеґіуму; в літературі він появився людиною уже літньою, маючи добрих чотири десятки за плечима. Серед літературних творів, які заохотили його до віршування, поруч «Енеїди» Котляревського та «Салдатського патрета» Квітки, були речі іншого ґатунку, писані не для розваги, не для жарту, і в тому числі «Кобзар» Шевченків:

Дванадцять літ прожив я в бурсі,

Та й не прийшло тоді в догад,

Що наша кобза в Петенбурсі

Колись-то буде грати в лад.

Тепера ж, як в моє віконце

Пісень знакомих з п’ять прийшло, —

Мені здалося, наче сонце

Посеред ночі ізійшло.

Але та, іншого ґатунку, література на поемі Олександрова не відбилася. Його незугарний, немотивований психологічно «Вовкулака», хоч і заснований на народнім переказі, але далекий од тієї побожності, з якою ставились письменники 40-х рр. до народної творчості. Зміст поеми становить трилітнє блукання вовкулакою героя Володьки, покараного закляттям відьми. В кінці оповідання мораль:

…Не треба ворога клясти —

Його без тебе Бог накаже,

А ти не лайся, а прости.

Так Бог усім велить робити,

Хто нам яке подіяв зло,

За те його вже діло мстити,

А ти роби йому добро.

Другий із доволі численних творів тих часів і того ж таки жанру — «Жабомишодраківка» К. Думитрашкова (Копитька), видана в Петербурзі р. 1859. «Війна жаб і мишей» — ця стародавня грецька поема — в переробці Думитрашкова «з гречеського лиця на козацький виворот перештопана», до того перештопана не без наміру надати їй алегоричного характеру. Під жабами Думитрашків розуміє запорожців, під мишами поляків. Юпітер у нього держить за жабами, лякає мишей блискавкою, а коли блискавки вказується мало, насилає на них раків, під якими треба розуміти російську армію, що розв’язала довгу польсько-українську зваду. В гекзаметрах поеми багацько вульґарних форм, грубих фразеологічних зворотів: «хвабрий», «муниця» (амуніція), «страженіе», «шкадрон» (ескадрон), «Явропа», «м’яса чортмає зверху», «дав дуба», «ніг до стогаспида мали» і т. п.

Ще нижче стоять твори анонімні, з якими ми вступаємо в царину літератури суто обивательської. В цих творах немає ні історичних картин, у позичену рамку вправлених, ні на свій лад перероблених народних повір’їв: приїзд губернатора або архієрея, смерть місцевого нотабля, якийсь губернський, а то й повітовий скандал — такий їх зміст. Важкий, незграбний, насичений провінціалізмами вірш, повний ремінісценцій з Котляревського, — така їх форма. От одна з цих поем. Оповідає вона про смерть генерала Завадовського, «палача Кавказа», що, командуючи Кубанською пограничною лінією, руйнував аули горців. Безоглядний кар’єрист і свого роду «свободний мислитель», генерал Завадовський, мабуть, глибоко обурив своїми думками і поводженням провінціальне сумління, і воно помстилось на нім леґендою. У хвилину смерті до генерала являється «владика Тартара» і забирає його з собою, як запеклого і непокаяного грішника. Поему написано двома мовами. Священик, що приходить сповідати Завадовського, Демон і сам автор поеми користуються російською мовою; Завадовський же, як «закоренелый малоросс», усі свої добродушно цинічні репліки подає по-українськи, приправляючи їх приказками і порівняннями. І навіть, коли демонські слуги тягнуть його до пекла, прощається з цим світом і маєтками українською фразою:

Ой, братики, пропав я з вами,

Прощай, Платонівка, прощай!..

«Вовкулака» Олександрова, «Жабомишодраківка» Копитька, анонімні «Последние минуты Завадовского» — все це різні точки на похилій площі, якою пішла котляревщина в період нових літературних настроїв, в добу по смерті Котляревського. Але тоді ж, у 40-х рр., зроблено було й спробу піднести травестію на ступінь цілком поважного літературного жанру. Спроба ця належить, як довів І. М. Стешенко, Якову Кухаренкові, отаманові Кубанського війська, наслідувачеві Котляревського і приятелеві Шевченка († 1862). Її назва — «Харко, запорозький кошовий». Її завдання — змалювати початок Кубанського війська і перші кроки української колонізації на Кубані — прихід запорожців та втікачів-селян зі старої України.

На цю думку навів Кухаренка його кубанський патріотизм (всі його твори прославляють Кубань і кубанців), а зразок для Харкової постаті дав йому Котляревський своєю характеристикою Енея, тільки не бурлаки, не «парубка моторного, удатного на всеє зле», яким Еней являється в перших частинах, а кошового, розважного ватажка козацького, що «умом і храбрістю своєю»

В опрічнеє попав число (V, 36),

що один за всю свою ватагу одповідає і за думами не спить цілі ночі (VI, 31). Цей Еней справді нагадує відомі нам постаті основоположників нового козацтва, і проф. Дашкевич цілком слушно підкреслює його історичність: «Эней и его спутники — это как бы казачество, бродившее по свету после разрушения Сечи». Що в Котляревського сталося само собою і то не зразу, те Кухаренко ставить перед собою свідомо, як певну літературну задачу. Він хоче дати поетичну обробку справжньої історії Кубанського війська. Але це завдання вимагало од нього — розірвати з усіма засобами травестійного письма, дати історичну поему такого типу, як Пушкін у своїй «Полтаві». На такий крок у Кухаренка не стало сміливості. По-перше, він зберіг псевдокласичний план травестійної поеми, в більшій мірі навіть як сам Котляревський. Свого героя він показує нам на середині його повного пригод шляху, in mediis rebus; ми бачимо Харка, що блукає в нетрях, у невідомій стороні, і скаржиться на долю, аж поки не потрапляє в яму, викопану на вовків. З вовками він сидить там цілу ніч, а вранці другого дня його визволяють звідти звіролови, що приходять по здобич. Такий зміст 1-ї пісні. У дальших піснях дається експозиція: Харко, подібно до Енея у Верґілієвій поемі, в довгій промові оповідає своїм господарям свою попередню історію, як став він запорозьким кошовим, які робив походи, як боровся з полонофільством городової старшини. В цій довгій і плутаній, повній анахронізмів оповісті, де згадуються, як сучасники, всі помітні історичні діячі двох століть — XVII і XVIII (польський король Владислав, Катерина II, Виговський, Конєцпольський і Калнишевський з Глобою), зорієнтуватися дуже нелегко. Та автора, видно, і не обходить повна історична точність. Його Виговський, Чаплинський та ін. — то постаті схематичні, що позначають собою різні політичні програми, популярні серед козацької старшини. В кінці IV розділу Харкове оповідання перериває господиня дому, що дала захист кошовому в «країні імгеретин»; вона веде його в пущу, купає в багні, бо так заповідала їй мати Харкова, колишня її приятелька, показує йому в чарівному люстрі славну долю Кубанського війська:

Слобідок було хоть мало

І не встроєні були,

Но Харкові легше стало,

Бо щасливо там жили:

Рибу по морях ловили,

Бога у церквах молили,

Щоб Господь вмилостивлявсь;

Табуни, отари ходять,

Череди скотини бродять, —

Наш Харко аж засміявсь.

Далі знову продовжується оповідання Харкове і на цей раз доходить до зруйнування Січі. Чутка про Харка досягає імгеретинської цариці Ганни (Дідона «Енеїди»), але тут на порозі роману Харко — Ганна поема обривається. Спланована дуже широко, вона розгортається поволі, обростає непотрібними деталями, погрожує стати «поэмой песен в двадцать пять».

Друга риса травестійного стилю, яку повинен був і якої не зміг стерти Кухаренко, це численні описи гулянок та пияцтва, нудні й розтягнені, позбавлені колоритності «Енеїди»:

Випили вони по чарці,

Трохи згодом по другій;

З'іли м'яса по ковбатці,

Як ось гульк — іде Сергій

Сват, за ним кума і сваха;

Шурин Дорош, Клим, Домаха,

Пимен, Васька і Улас;

«Будьте-здрастуйте», — сказали.

Та й і хліб на стіл поклали.

«Дякуєм! сідайте в нас» і т. д. і т. д.

Сцена частування розтягається на цілих десять строф, домішуючи в історичну поему чужі щодо тону і непотрібні для неї побутово-описові елементи. І це на протязі всіх 7 розділів. У результаті трудно зрозуміти, що саме являє собою «Харко». Для бурлеску в ньому занадто багато історії, імен і подій, які трактуються поважно, не без патріотичного часом захоплення (коли авторові хочеться посміятися, для чого заходжуватись коло таких важких речей, додержуватись такого широкого, складного і штучного плану?). Для історичної поеми в ньому занадто побутових, по-бурлескному освітлених сцен, занадто горілки і пияцтва. І що то за історична поема, з якої вигнано, витравлено все суто історичне, де в одно обличчя зливаються два різні століття, де панує цілковитий непорядок в іменах і дійових особах, де твориться недвозначне насильство над історією?

Поетичний хист у Кухаренка невеликий. Це одразу видко з його кострубатого, тяжкого на ходу вірша, з невиразності героїв, засмічення поеми зайвими іменами, зайвими деталями. Але Кухаренкова спроба пристосувати травестійну форму до поважного сюжету не вдалася не тільки через брак або недостатність його таланту: головне значення мала тут різка невідповідність між історично-патріотичним змістом і травестійною, для інших предметів утвореною формою. Нове вино вимагало і нових міхів.

IV

Драматична література 20—30-х рр. Байкарі: Гулак-Артемовський, Боровиковський, Білецький-Носенко, Гребінка. Сентиментальна повість; Квітка-Основ’яненко. Повісті Квітчині: «Маруся», «Щира любов». Загальний характер раннього українського письменства

§ 1. Драматична література 20—30-х рр.

Українська драматична творчість 20—30-х рр. вся в тій чи іншій мірі зв’язана з темами і літературними формами Котляревського. Степан Писаревський, Квітка, Гоголь-батько, Я. Кухаренко — всі вони стоять на ґрунті комічної оперети та оперети-водевіля і розробляють по суті один і той самий сюжет. «Наталка Полтавка», ця, як висловився Куліш, «копия чужеземных оперетт», та веселий «Москаль-чарівник» стали для свого часу зразками драматичної творчості і заохотили до писання кількох авторів «в разных, далеко отстоящих друг от друга пунктах земли украинской». Найталановитішим із тих авторів був Василь Яновський-Гоголь, батько російського письменника Гоголя Миколи.

Од Гоголя-батька дійшла до нас одна комедія — «Простак, или Хитрость женщины, перехитренная солдатом», написана невдовзі після «Москаля-чарівника» і видрукувана в «Основі» за 1862 р. Друга комедія «Собака-вівця» загинула, мабуть, безповоротно. Все, що зосталося од неї, це короткий переказ змісту в Кулішевих «Записках о жизни Н. В. Гоголя» та ще кілька фраз в епіграфі «Сорочинской ярмарки». Писалися обидві п’єси для домашньої сцени в Кибинцях (маєтку одставного на той час міністра юстиції Д. П. Трощинського), а приблизна дата їх написання рр. 1822—1825-й (на 1822 р. припадає переїзд Трощинського до Кибинець, в р. 1825 Гоголя-батька вже не було на світі).

Сюжет «Простака» цілком тотожний з сюжетом «Москаля-чарівника». І хоча, з одного боку, Куліш доводить, що Гоголь писав з натури, і герої його комедії — «немудрий Роман та дотепна Параска» — справді належали до двірської служби Трощинського; а з другого боку, біограф Котляревського Стеблін-Каменський твердить, що зміст «Москаля-чарівника» — полтавського походження («из местных преданий»), «и происшествие с Финтиком есть действительное событие, несколько переиначенное автором», — проте вірніше буде гадати, що схожість «Москаля-чарівника» і «Простака» лежить не в подібності кибинецького та полтавського «происшествия», а в тім, що обидві п’єси являють собою два варіанти одного мандрівного мотиву. Найближче джерело «Москаля-чарівника» уже знайдено: це — французький водевіль «Le soldat magicien»; джерела гоголівської п’єси треба ще шукати.

Розробляючи сюжет, Гоголь і Котляревський дещо розійшлися в деталях: у Котляревського героїня п’єси Тетяна — жінка цнотлива і чоловікові вірна. Канцеляриста Финтик учащає до неї з власної, так мовити б, ініціативи, використовуючи відсутність її чоловіка-чумака. У Гоголя-батька Параска далеко не втілення чесноти: вона сама випроваджує чоловіка і запрошує до себе «чорнявого» коханця, дяка Хому Григоровича. В дальшому ході п’єси різниця, проте, не збільшується. Приходить сподіваний Хома Григорович, освідчується в своїх почуттях, але його освідчення складене такою старосвітсько-книжною мовою, що Параска не може ні слова в тому зрозуміти: «Одже я бачу, Хомо Григоровичу, що ви в хмару заходите». Під час розмови до хати заходять соцький з москалем-постояльцем. Закоханий дяк мусить лізти до сховку, а горілка, налагоджена для нього, дістається до рук соцького і москалевих. Але виходить соцький, москаль лягає спати — на сцені знову дяк. І знов ненадовго: в сінях чути Романів голос. Роман невдоволений. Порося, яке — замість хорта — дала йому жінка, щоб ловити зайців, видалося мало придатним для тої нової ролі: в рішучий момент воно пустилося навтікача додому. Параска заспокоює чоловіка, показуючи йому зайця, якого нібито порося принесло додому, і робить нову спробу випровадити його з хати: «Піди, мій Романе, поклич дядька й тітку, бо вони зроду заячини не їли». Але тут виростає нова перешкода. Москаль, голодний, ображений неуважністю господині, прокидається з уданого сну, вимагає їсти, а коли йому знов одмовляють, сам, під акомпанемент своїх чарівницьких слів, дістає страву й варенуху. Переможена Параска здається на москалеву ласку, а переможець москаль виганяє з хати дяка, видавши його Романові за нечисту силу і для більшої подібності вимазавши його сажею. Трофеєм в його руках зостається дякова одежа: «Ну, Роман, — говорить він, — теперь черта выгнал, а гнездо себе возьму».

Як бачимо, комедія Гоголя мало тратить поруч «Москаля» Котляревського: в ній багато живої і хорошої безпосередності. Менш оброблена літературно, трохи безцеремонна щодо гумору, вона менше має умовностей оперетної форми: дидактичних реплік та вокальних нумерів, що тільки порушують природність діалогу. Залежність її од Котляревського почувається лише в двох-трьох другорядних деталях: у словах москаля про «лавреники» та ще в москалевому виконанні українських пісень («Ах, был, да нетути, да поехал на мельницу»).

Дуже високо ставив Гоголя-батька Куліш. Вважаючи «Москаля-чарівника» ненатуральним (див. II, § 7), він вельми вихваляв «Простака» за його «естественность и правдоподобие». Він ладен був припустити як хронологічне, так і артистичне першенство «Простака». «Мы не знаєм наверное, — писав він, — которая из этих двух пьес написана прежде. Если «Москаль-чарівник», то комедия Гоголя-отца сбавляет много цены произведению Котляревского. Если же Гоголь-отец взял сюжет «Москаля-чарівника» и обработал его по-своему, то он поступил так, как поступали немногие таланты, которые, переделывая написанные уже пьесы, устраняли ошибки авторов их и давали сочинению новую жизнь». Оцінка, безперечно, перебільшена: з одного боку, Гоголь-батько, при всім своїм «правдоподобии», допустив такий «трюк», як полювання на зайця з поросям; з другого — Котляревський, при всіх художніх своїх «хибах», надав п’єсі більш досконалої будови артистичної, обійшовся меншою кількістю дійових осіб, блиснув яскравішим і сильнішим, не вважаючи на деяку літературщину (розмови Тетяни з Финтиком про Йосифа Прекрасного), діалогом.

Менше хисту виявили драматурги, що взялися обробляти сюжет «Наталки Полтавки». Одного з них ми уже знаємо. Це — Я. Кухаренко, малоталановитий автор чорноморсько-патріотичної травестії «Харко, запорозький кошовий». В 1836 р. з-під його пера з’явилася п’єса, оперета «Чорноморський побит на Кубані». Дія Кухаренкової п’єси відбувається на тлі тієї ж доби, що й «Харко»: це свого роду «драмована хроніка» 1794—1796 рр., перших початків кубанського козацтва, коли одважні рештки січового братства та інші втікачі з України осаджували нові землі й запорозьке здобичництво мусило миритися з родинним життям та мирним господарюванням. Сюжет «Чорноморського побиту» — то є сюжет «Наталки Полтавки», тільки розроблений більш докладно, з більшою кількістю подробиць. Перед нами кохання дівчини й парубка, яким на перешкоді стоїть рідня, що виглядає кращої — вигіднішої — партії. Вдова Драбиниха, мати Марусі, героїні п’єси, шукаючи їй жениха, зупиняє свій погляд на Харкові Кабиці, старому, але грошовитому козакові, що має репутацію людини бувалої й розумної. Його ситуація в п’єсі є ситуація Возного в «Наталці». Роля виборного Макогоненка, його друга й свата, в кухаренківській п’єсі поділена межи подружжям Цвіркунів, Борисом та Ївгою. Висватування героїні за немилого претендента, як і в «Наталці», відбувається у відсутності героя: коханець Марусин, Іван Прудкий, виїздить за Кубань «на козацьке діло» — воювати черкесів. Але його становище значно різниться від становища Петра. Він має за собою цілу аґентуру, яка в його відсутність пильнує його інтересів — брата Ілька, Пріську Притулівну, «китишного сотника» Тупицю, свого хрещеного батька і доброго генія, що, заявивши про свій намір оддати все своє майно хрещеникові, перемагає останні хитання старої Драбинихи. Нову рису в фабулі «Чорноморського побиту», порівнюючи з «Наталкою», становить дискредитація і зганьблення багатого претендента. Оборонці женихової справи приводять на очі Марусиної матері дівчину Килину, яку занапастив Кабиця, і, підпоївши Кабицю перед вінчанням, виправляють з ним до церкви замість Драбинівни Марусі занапащену Килину. П’єса закінчується поворотом козаків і з ними Івана Прудкого, який з останніми словами Марусиного співу:

Ніч моя темна, а зіронька ясна,

Доле моя красна і щасна! —

показується на сцені при повній козацькій амуніції.

В інших п’єсах на ту ж тему фабула все ускладнюється, а роля доброго посередника, що улаштовує щастя закоханих, ведучи їх до вінця, — стає все помітнішою.

В опереті Степана Писаревського «Купала на Івана» (написана 1838 р., видрукувана 1840 р.) справжніми героями бачимо не коханців, Івана Коваленка та Мірошниківну Любку, а їх помічника й патрона, цигана Шмагайла[29]. Сирота Любка занадто пасивна: вона тільки скаржиться, що її хотять віддати за немилого. З Івана Коваленка людина так само мало діяльна. Дізнавшися, що в його відсутності, поки він ходив на Дін (відсутність жениха і тут необхідна умова зав’язки), умерла мати Любчина, передавши дочку опіці дядька, а дядько Панько Шереперя хоче віддати його кохану за Юрка Паливоду, він сам до дії не втручається, склавши всю справу на свого відпоручника Шмагайла. Міркує, працює і кінець кінцем полагоджує справу один циган. Він переодягається з усією своєю компанією на відьом та вовкулаків; він, нагнавши жаху на Юрка Паливоду, примушує його відмовитись од Любки; він же фігурує і в ролі дружка на весіллі.

Ще одну варіацію на тему «Наталки Полтавки» маємо ми в анонімній опереті «Любка, або Сватання в селі Рихмах», що виставлялася по аматорських сценах провінції в 30—40-х рр. і якої авторство приписувалось самому Котляревському. Вісь оперети — кохання нерівних матеріальним становищем багатирського внука Грицька Рихмана та вбогої вдовиної дочки Любки. Найбільшою перешкодою на їхньому шляху стоять пиха Грицевого діда, що хоче висватати за нього «хоч горбату, та багату» головину дочку, та ще інтриґа сільського дяка, претендента на Любчине серце, що намовляє діда одружити Гриця з багатиркою хоча б силоміць. Однак усе підступство і неправда злих людей ідуть намарне. Гриць і його мати паралізують заходи дяка, погрозивши йому добитися перед громадою оддачі його в рекрути, а досвідчений і мудрий заступник Гриця Крутій знаходить спосіб упевнити діда, що Любка варта головиної дочки. Він читає писаного нібито до Любчиної матері сфальшованого листа від високопоставленого її брата — військового:

Любезная моя сестра!

Тепер я з військом близ Дніпра,

Держу кордони од Китаю,

Та жаль, що коні не п’ють чаю.

І в результаті всі перешкоди усунено, щастя молодих забезпечено.

Щодо форми «Любка» значно відрізняється від інших оперет: вона вся написана віршем, правда, нехитрим, примітивним, злегка заправленим досить слабенькими римами. Архітектоніка п’єси не з майстерних: цілком незрозуміло, як могли таку недоладну архітектурно «Любку» вважати за твір Котляревського. В п’єсі чотири дії — супроти трьох «Чорноморського побиту» і двох «Наталки Полтавки», притому вся четверта дія (сватання) по суті зайва. Введена для етнографічної картинності, вона нічого не дає ні для дії (розв’язка уже настала), ні для характеристики дійових осіб.

З усім тим — недоладною будовою та солоденьким віршем — «Любка» має своє значення, її персонажі — Гриць, парубок добрий, не спесивий, красуня Любка («Одні брови — моє віно, / Коси темні по коліна»), Крутій, великий майстер «підступить, упросить, вговорить, одурить», дяк («теж не послідня в мирі тварь»), її ситуації і розв’язка являють собою популярну, ходячу, півлітературну передачу постатей та ситуацій української комічної оперети. Відносно «Наталки-Полтавки» вона займає те саме місце, що безіменна вертепна драма поруч шкільних драм та інтермедій.

Такі найголовніші драматичні твори даної доби.

Розвиваючись на ґрунті оперет Котляревського, всі вони немов ілюструють дальший вплив на українську драматичну творчість російських «пьес з куплетами» і слідом за ними відносяться до давнього, ще псевдокласичного літературного жанру (значно підсентименталеного в дусі нової літературної моди).

Сентименталізм «Наталки Полтавки», а за нею і всіх літературних її дочок, в українській літературі не раз заперечували: І. М. Стешенко в своїй розправі «И. П. Котляревский в свете критики» («Киев. стар.», 1898, кн. 7—8 і далі), С. О. Єфремов — в примітках до віківського видання Котляревського, Г. П. Житецький — у статті «Вік української етнографії» («Книгар», 1919, № 20). С. О. Єфремов вважає, що всьому цьому літературному роду чужий «той солоденький, переборщений сентименталізм», якого зразки дав Карамзін у своїх повістях. А Г. П. Житецький додав до того ще й здивування: «Як могли вишукувати штучність сентиментальної манери в розмовах Наталки, почуттях і сценічних ситуаціях?»

Сентименталізм наших ранніх оперет, розуміється, небагато спільного має з сентименталізмом Карамзіна. Полягає він головним чином у сюжеті. Кохання двох молодят, розлучених або нерівністю стану, або упередженням батьків, або якоюсь іншою перешкодою, — це улюблений сюжет сентиментальних авторів як у повісті, так і в драмі. (Сентиментальні в цьому розумінні і «Барышня-крестьянка» Пушкіна, теж мало подібна до зворушливих повістей карамзінських, і насичена реалізмом «Капитанская дочка»). В дальшому розвитку дії ідеальний герой (або героїня) своєю чеснотою перемагають усі перешкоди. «Поразмышлявши предовольно», їхні вороги стають їм приятелями, їхні конкуренти уступають їм з дороги. Такий характер має розв’язка в «Наталці Полтавці»: Возний зрікається Наталки, переможений саможертвою Петра. В інших п’єсах («Чорноморський побит», «Купала на Івана») замість перемоги чеснотою бачимо перемогу хитрощами. Але герої і тут зберігають свій ідеальний характер, згідно з приписами сентиментальної поетики.

§ 2. Байкарі: Гулак-Артемовський, Боровиковський

З тих же таки 20—30-х рр., на які припадають розглянуті вище оперети та водевілі, дійшла до нас і популярна в добу псевдокласицизму байка. Йшла вона двома шляхами — через літературу російську, що мала на той час цілу низку талановитих байкарів, і через літературу польську, де в ролі байкаря виступав іноді один із найблискучіших представників літератури часів Понятовського — Ігнатій Красицький (1735—1801). Під впливом російського байкарства писали: Котляревський, що переклав, коли вірити Стебліну-Каменському, кілька байок Лафонтенових (всі вони потім «утратились»), Білецький-Носенко та Гребінка; під впливом поляків — Гулак-Артемовський та Л. І. Боровиковський.

Почнемо з Гулака, якому належить хронологічна першість: його ранні байки датовані 1818—1819 роками.

Аматор польської літератури, лектор польської мови при Харківськім університеті, Гулак всіма сюжетами своїх байок зобов’язаний Ігнатію Красицькому, архієпископу Вармійському, «польському Вольтерові», що, не вважаючи на свій духовний сан, завзято висміював монахів та монастирські звичаї. «Монахомахія» — назва одної з його поем. Повістяр, сатирик і байкар, Красицький був класиком з виховання та літературних уподобань, прекрасним знавцем грецької й латинської літератур. Його байки, що складають дві книжки, по чотири частини в кожній — «Bajki і przypowieści» («Байки та приповідки») і «Bajki nowe» («Нові байки») — в цілому досить близько стоять своїм типом до езопівських та федрівських байок: оповідання ведеться стисло, без подробиць, характеристики дійових осіб короткі, дидактичний елемент грає дуже помітну ролю. От, наприклад, його байка «Pan і pies» («Bajki і przypowieści», część III, 16), що стала зразком для Гулака-Артемовського: в ній усього чотири рядки:

Pies szczekał na złodzieja, całą noc się trudził;

Obili go nazajutrz, że pana obudził.

Spał smaczno drugiej nocy, złodzieja nie czekał;

Ten dom skradł; psa obili za to, że nie szczekał[30].

Із цих чотирьох рядків український автор зробив чотири сторінки. Яким способом — ми вже знаємо з прикладу «Рибалки» та гораціївської оди «До Хлої» («До Любки»): вставкою численних деталей, запозичених в другому місці або вигаданих самотужки. До таких деталей належить картина ночі, на початку байки («На землю злізла ніч…», рядки 1—21), опис Рябкової праці (рядки 22—40), нарешті — сцена катування Рябка (вірші 41—85). Далі йде розмова межи панським слугою Явтухом та вірним собакою Рябком. Явтух з’ясовує Рябкові, за що його покарано. Це місце (рядки 86—110), як довів іще Петров, є переказ одного уступу з сатири Красицького «Pan niewart sługi». Красицький говорить про шляхтича-вискочку, що грошима здобув собі шляхетські привілеї, «герб, предків і навіть панегіриста». Тепер він пан Матвій, милостивий добродій, а з власним своїм слугою Мартином поводиться немилосердно жорстоко:

Śpi jegomość w południe, choć pracy nie użył,

Nie śpi Marcin, noc całą i oka nie zmrużył.

Wolno panom, i nadto zbytek im nie wadzi;

Choć mało, nie godzi się ubogiej czeladzi.

Obudził się jegomość: Marcin, co czuł pilnie,

Krząta się, chce jak może, dogodzić usilnie.

Nadaremne starania! któż panom dogodzi?

Jak legł, tak wstał niekontent jegomość dobrodziej.

Wszystko mu nie do gustu; noc na kartach strawił,

Wszystko źle, zgrał się, wczoraj kleinoty zastawił.

Przyszedł kupiec z rejestrem, termin przypomina;

Trzeba oddać, a nie masz; sto plag dla Martina.

Płacze w kącie, więc krnąbrny; po plagach się schował,

Dali drugie w dwójnasób, za co nie dziękował?

Więc dziękaje, a plącze; opłonął pan przecie:

I Marcin, że po drugich nie przyszły i trzecie[31].

Звідси у Гулака терпкі слова про панську службу:

Той дурень, хто іде дурним панам служити,

А більший дурень, хто їм дума догодити.

Звідси у нього і мотиви панського гніву на Рябка:

Ти винен, бра Рябко, що вчора розбрехався,

Ти ж знав, що вчора наш у карти пан програвся.

Ти ж знав,

Що хто програв,

Той чорта (не тепер на споминки!) здрімав.

І навіть підрахунок батогів, що припали на пай Рябкові, ті «sto plag» Мартинових:

Вліпили сотеньку київ Рябку в додаток.

В дальшому оповіданні частина деталей належить самому Гулакові. Такі: «москалики», що хазяйнують на панському дворі, рожеві сподівання Рябка на панську ласку, друге знущання над ним і весь кінець останнього уступу, присвяченого «моралі» (рядки 173—183).

Усім сказаним вище визначається літературна й громадська цінність байки Артемовського.

Починаючи з давнього огляду Костомарова (в «Молодику» 1843 р.), її ставлено надзвичайно високо. Куліш писав, що коли б Гулак-Артемовський помер, написавши «Пана та Собаку», то й тоді б незатертий слід полишив за собою в українськім письменстві. Кониський уважав Гулака за великого письменника-мислителя, а в його Рябкові ладен був бачити символічний образ усього обернутого в кріпацтво українського народу. Тим часом художня вартість «Пана та Собаки» порівнюючи невелика. В байці багато зайвого; оповідання розтягнуте, навантажене подробицями. Мова груба. Вірш незграбний і, завдяки невдатно розставленим цезурам, трудний для читання. І як же далеко йому в цьому розумінні до строгого, часто різьбленого вірша Гулакових переробок з «Псалтиря»[32].

З громадського боку Гулакова байка має певний інтерес, як випад проти зловживань кріпацтва. Так оцінював її і сам автор у своїй «Супліці до Грицька Квітки».

А доки буде нас зле панство зневажати?

Пусти нас, батечку, до хати…

Пусти! та й склич до нас тих навісних панів,

Що воду із своїх виварюють Рябків…

Але й тут маємо діло з певним перебільшенням. Громадське значення «Пана та Собаки», як сатири на поміщицьке насильство, у великій мірі ослабляється бурлескним тоном байки, що так дисгармонує з гуманною її тенденцією. Гулак-Артемовський з видимим смаком зупиняється над сценами катування Рябка, з захопленням вирисовуючи всі деталі — і як Явтух «Рябка по жижках чеше», і як після екзекуції Рябків язик —

Був в роті спутаний, неначе путом з лик,

І ґерґотав, немов на сідалі індик.

Цей силуваний і недоречний гумор притупляє сатиричне жало байки, не дозволяючи їй стати на рівні хоча б III частини «Енеїди».

Інші байки Гулакові: «Солопій та Хивря, або Горох при дорозі» («Groch przy drodze» Красицького — Bajki і przypowieści, III, 22); «Дві пташки в клітці» (Красицького Bajki і przypow., І, 21), «Пліточка» (Красицького Bajki і prz., І, 27). «Батько та Син» («Dziecie і Ojciec», III, 4) «Дурень і Розумний» (Красицького «Mądry і Głupi», Bajki і prz., IV, 26), «Цікавий і Мовчун» («Mądry і Głupi», Bajki і przypowieści, III, 19), «Лікар і Здоров’я» (Bajki і przypowieści, IV, 5), за винятком одної — «Солопій та Хивря» — великої розміром «казки», подібної формою до «Пана та Собаки» і направленої проти харківського «филотехнического общества домоводства», — не мають жодного сатиричного відтінку: це звичайні собі приказки, з дидактичною метою складені, з мораллю, що стосується до всяких обставин і всякої доби, без живого натяку на сучасність.

Другий байкар того часу Лев Боровиковський (1806—1889), слухач Гулака по Харківському університету, пізніше учитель гімназії в Полтаві, так само, як і Гулак, стоїть під впливом Красицького, причому запозичає в останнього не тільки сюжети, але й саму форму «байки-приказки».

Свої «байки і прибаютки» Боровиковський писав, мабуть, у студентські роки, а може, в скорому часі по закінченні університету, на початку 30-х років. Принаймні в листі до Максимовича, датованому 1 січня 1836 р., він згадує про них, як про збірку викінчену й готову до друку. «Вот плоды трудов моих… басенки на малороссийском языке, числом 250. Из них более 200 оригинальных, остальные подражание Красицкому».

Видано ці байки значно пізніше, р. 1852, у Києві, заходами Амвросія Метлинського, — але очевидячки не повністю. Усіх байок в київському виданні — 177; в новому виданні, під редакцією Коваленка (Черкаси, 1918, в-во «Сіяч») — усього на дві-три п’єси більше; таким чином, можна прийняти, що нам відомі лише дві третини байкарського надбання Боровиковського. Із них 28 —переклади і переробки Красицького[33]. Оскільки близькі вони до ориґіналу, зараз побачимо. Візьмім для порівняння приказку Красицького, якій так пощастило в українській літературі — «Rybka mała і szczupak»:

Widząc w wodzie robaka, rybka jedna mała,

Że go połknąć nie mogła, wielce żałowała.

Nadszedł szczupak, robak się przed nim osiedział,

Połknął go, a z nim haczyk, o którym nie wiedział.

Gdy rybak na brzeg ciągnął korzyść okazałą,

Rzekła rybka: dobrze to czasem być i małą.

У Гулака-Артемовського ця коротенька приказка обросла силою подробиць:

В ставочку пліточка дрібненька

Знічев'я зуздріла на удці черв'яка

І так була раденька.

І думка то була така,

Щоб підвечіркувать смачненько.

Ну, дейко до його швиденько!

То збоку ускубне,

То спереду поцупить,

То хвостика лизне,

То знизу вп'ять підступить.

То вирне, то пірне,

То сіпне, то смикне,

Вовтузиться, ялозиться і пріє.

Та ба! те ротеня таке вузеньке, бач,

Що нічогó не вдіє,

Хоч сядь та й плач!

В такому темпі оповідання провадиться і далі. Не дивно, що замість шести рядків Красицького в Гулака-Артемовського маємо широкомовну байку на 37 рядків. А от переклад Боровиковського:

Край річки, ставши па плотину,

Рибалка вудочку закинув,

Наткнувши на гачок

Чималий черв'ячок.

Маленька пліточка крізь сльози жалкувала,

Що із гачка

Собі поживи не дістала.

Де щука не возьмись, хвать зразу черв’ячок…

Рибалка нею борщ затовк!

Пропала щука, бо великою була;

А пліточка жива, бо пліточка мала.

Перед нами всього дванадцять рядків; короткий, як і в Красицького, стислий виклад; не так оповідання, як схема його, позбавлена колориту і деталей (подробиці, відсутні в ориґіналі, дано курсивом).

В інших перекладах Боровиковський стискає свій ориґінал ще більше, одкидаючи навіть потрібні для зрозуміння байки подробиці. У Красицького є приказка «Chłop і ciele» — про те, як селянин, ведучи теля на ярмарок, зустрівся у лісі з вовком і так нещасливо поорудував києм, що зопалу замість вовка убив власне теля. Далі байка з’ясовується:

Trafia się і nie w lesie, panowie doktorzy;

Lek pałka, wilk choroba, a cielęta chorzy.

Боровиковський перекладає цей висновок цілком, але попереднє оповідання вкладено всього в два рядки:

Іван хотів теля від вовка боронити,

Іван убив теля, хотівши вовка вбити.

Пропущено, як бачимо, дуже важливу рису — вживання зброї без розуму, наосліп, — рису, на якій, власне, і спирається аналогія межи хазяїном і лікарем. Не кажу вже про те, що, полишивши без перекладу слова: «trafia się і nie w lesie…», Боровиковський позбавив байку значної частини того дотепу, який вона має в ориґіналі.

В дусі Красицького Боровиковський переробляє і ті байки, яких теми він запозичив у Крилова («Коник і Муравей», «Суддя», — криловський «Вельможа», «Мірошник», «Вовк та вівчарі», «Щука») і ті, яких зміст він зачерпнув з народних приповідок та анекдотів, напр., «Свій дім — своя воля» (пізніше в Руданського: «Господар хати») або «Сидір» («Веселий Сидір оженився — та й зажурився»).

Од Красицького у нього і назва збірника: «Байки і прибаютки» («Bajki і przypowieści») і присвятний вірш «До дітей»:

Гей діти, діти-мотилята,

А годі вам цяцьками грать,

М’яч бить — метеликів ганять,

Я байку розкажу, послухайте, хлоп’ята[34].

Од Красицького і вся взагалі його лаконічна манера байкарська, така неподібна до широкомовності пізніших байкарів.

Тільки на той час, як Гулак-Артемовський скористався байками Красицького як матеріалом, давши йому потрійне оброблення: а) велику, на 160—180 рядків «казку»-сатиру, як «Пан та Собака» або «Солопій та Хивря», Ь) байку дещо поширеного типу, але без нахилу до сатири («Дві пташки в клітці», «Пліточка») і, нарешті, с) точно з додержанням форми перекладену байку-приказку («Цікавий та мовчун», «Лікар та здоров’я»), Боровиковський, як учень, узяв собі федрівську байку Красицького за непорушний, невідмінний зразок і ні разу на протязі цілої книги від того зразка не відступив, а як і пробував часом одходити, то тільки в сторону ще більшого скорочення байки, ще більшого наближення її до «прибаютки».

§ 3. Байкарі: Білецький-Носенко, Гребінка

Переходимо тепер до тих байкарів, що стояли під російськими впливами і працювали над байкою в тій докладній її формі, яку встановив Лафонтен. Лафонтенівська байка в українську літературу ввійшла з Котляревським, що кілька таких байок переклав був українською мовою, але найплодовитішого автора знайшла собі в П. П. Білецькому-Носенкові. «Приказки» Білецького-Носенка (вид. в Києві 1871 р.) перероблені «з найкращих французьких, німецьких і російських байкарів, а також і власного утвору», становлять величезний збірник у 333 байки, і то не рахуючи кількох п’єс, що ввійшли в другий посмертний його збірник: «Гостинець землякам, казки сліпого бандуриста чи співи об різних речах» (Київ, 1872).

Джерела своїх байок Білецький-Носенко виказав сам — у характерній передмові-присвяті, долученій до збірника приказок:

Тобі, народ блаженной України,

Під міцною стріхóй Росії добрий, вірний…

Тобі, твоїм синам,

Ці казки, мов діток своїх, ввіряю.

Нехай розродяться в твоїм родючім краю,

Щоб жадний те чував

На дідовської мові.

Щó Дмитрієв, Крилов, Хемніцер — москальові,

А Геллерт німцеві так гарно розказав,

А Хлоріян, Хвонтен, з’єднавши жваву музу…

Жартливому французу.

Але, крім мандрівних байкарських сюжетів, переказаних то за Криловим («Гуси», «Мірошник», IX, 20, «Працьовитий ведмідь», X, 1, «Грицьків жупан», X, 2), то за Лафонтеном, то за Флоріаном («Сова, кіт та гуси», XI, 2), то за іншими поетами, — у Білецького-Носенка широко використано дидактичні оповідання з античної міфології, історичні анекдоти, навіть свійські, українські перекази й леґенди («Три гайдамаки», XI, 21, «Сковорода», XII, 12, «Бурсак та владілець сада», XV, 6). «Задля Вкраїни річ з колодця дідовського / Я мусив черпати, щоб тямили мій глас», — писав Білецький. Взагалі на свої «Приказки» він покладав чималі надії: на них повинна була заснуватися його літературна слава.

Мене приймуть в землі веселой і плодючой

Од гір Хорватських до рівнин,

Де Дніпр реве в борах, мутить піски під кручой,

Під кельями святих, пливе де тихий Дін,

Де чумаки гуляють

І по-українськи народи розмовляють…

А проте художня вартість байок Білецького-Носенка скромна і мало відповідає його претензіям на «пам’ятник нерукотворний». Мова в них сіра, неправильна, безбарвна, хоч і прикрашена подекуди хорошими старовинними словами; характеристики дійових осіб, надто зі звірячого царства, мало зв’язані з народними уявленнями і тому невиразні, бліді; велика сила класичних греко-латинських імен (боги, герої, географічні назви) — наведені часто-густо без потреби і тільки обтяжають оповідання. Тенденція байок — суто охоронницька, консервативна. Вихватки проти Французької революції, які ми зустрічаємо і в Котляревського, але в Котляревського такі веселі і такі випадкові (слідом за Осиповим):

Французи ж давнії сіпаки —

Головорізи-різники… і т. д. (Енеїда, IV, 13) —

у Білецького набувають злоби й упертості: він завзято нападається на «дурисвітів», «ковачів негладких брехень», що хотять усіх людей «равéнством наділить» («Золотий дощ»), а народ «блаженной України» любить головним чином за те, що він, немов —

…слухняний віл,

Так працьовитий, мирний.

Одно слово, з ідейного боку «Приказки» Білецького-Носенка — то є злісні, хоч і не вельми яскраві ілюстрації до його державно-правових та політекономічних трактатів в оборону існуючого ладу та поміщицької влади.

Далеко цікавіший другий етап у розвитку лафонтенівської байки — репрезентований приказками Гребінки (1812—1848).

Гребінку ми бачили досі в ролі перекладача пушкінської «Полтави», перекладача сміливого, але доволі безпорадного в передачі стилістичних тонкощів ориґіналу, та ще в ролі прозаїка, досить безтактного й бездарного, що до крайньої карикатурності довів повістярську та епістолярну манеру доби. З Гребінки-байкаря літературна постать цілком іншого ґатунку, і байки його, безперечно, живі й талановиті. Печать травестійної манери, такої пересоленої в прозаїчних спробах Гребінки, лежить подекуди і на них, але, по-перше, в байках цей травестійний стиль цілком до речі (за що історик російського письменства так високо ставить байкарське надбання Крилова, як не за дивне його для тих часів мистецтво орнаментувати мандрівні — без ознак нації й часу — сюжети байкарські в російському народному дусі?). По-друге, і травестійними засобами в своїх байках Гребінка користується помірковано, не зважаючи на те, що стилізації під народну розмову дається повний простір уже тим, що оповідання то тут, то там вкладається в уста селянинові.

Супроти байок Боровиковського, занадто стислих, байки Гребінки занадто балакучі. Основне алегоричне оповідання у них вставляється іноді в широку рамку, попереджається передмовою, часом довшою, ніж воно само. Так, наприклад, в байці «Рибалка» перше, ніж розповісти, як весняна повідь потягла ятір рибалчин до Оржиці, а з Оржиці до Сули, Гребінці неодмінно треба сказати проповідь місцево-патріотичного змісту:

Хто знає Оржицю? Ануте, обзивайтесь!

Усі мовчать. Гай-гай, які шолопаї!

Вона в Сулу тече у нашій стороні.

(Ви, братця, все-таки домівки не цурайтесь!)

На річці тій жили батьки мої

І панства чортів тиск: Василь, Іван, Микола,

Народ письменний страх,

Бував у всяких школах;

Один балакає на сотні язиках,

Арабську цифіру, мовляв, закон турецький —

Все тямлють; джеркотять, як гуси, по-німецьки.

Подумаєш, чого то чоловік не зна!

Да не об тім, бач, річ. Усю торішню зиму

Рибалка ятером ловив в тій річці рибу…

І тільки по такій передмові розпочинається сама байка. В приказці «Рожа та Хміль» передмова ще довша — 26 рядків проти 9, в яких міститься оповідання про те, як хміль заглушив рожевий кущ.

В інших байках зустрічаємося з інакшими засобами ампліфікації. П’єса розростається через вставки жанрові, для розвитку думки непотрібні, але потрібні для колориту образків і сцен, наприклад, в байці «Мірошник». Гребінці треба підкреслити матеріальний достаток, в якому живе його «Мірошник», і він широко про те розводиться на цілих дев’яти рядках:

Коли ні забредеш к Мірошнику, бувало,

У нього є і хліб, і сіль, і сало,

Чи то в скоромний день — із маслом буханці,

Книші, вареники і всякі лагоминки;

У п’ятницю — просіл, з олією млинці,

Пампушки з часником, гречаники, стовпці.

Обідать він було не сяде без горілки.

Перед нами мірошникове меню мало не на цілий тиждень. Розуміється, в таких численних і колоритних побутово-описових подробицях цілком потопає так зв. «мораль», дидактичний висновок з оповідання, а сама п’єса поволі втрачає специфічний характер байки, тобто збудованої на натякові і «к нравоучению приспособленной сказки».

В цьому відношенні найкращу характеристику Гребінчиної «приказки» дав В. В. Лесевич («Евгений Павлович Гребенка, опыт характеристики», «Русс. мысль», 1904, I—II). «Даже самые горячие почитатели Гребенки и хвалители его басен[35], — писав він у своїй, в цілому неприхильній, статті про Гребінку, — никогда не обращали внимания на то, что весьма многие из заключающихся в сборнике стихотворений — вовсе не басни. Басня далеко не могла бы отвечать тому замыслу, который был руководящим в некоторых из этих стихотворений: басня неизбежно сузила бы… этот замысел, а потому некоторые стихотворения так много и выиграли, что Гребенка, хотя и назвал их баснями, вовсе не считал однако нужным держаться этой шаблонной формы. Путь басни, как верно замечает один из ее историков, есть путь окольный и чрезмерно простой. Мы предпочитаем высказывать истину прямо, не прибегая к аллегории; истины же, выставляемые в баснях, по элементарности своей не соответствуют явлениям нашей сложной цивилизации, их примитивные очертания совсем не воспроизводят оттенков современной жизни», а «…нравоучения по простоте своей пригодны только для детского ума».

Безпосереднім чуттям художника Гребінка зрозумів усю штучність байки, непристосованість її до оформлювання вражень біжучого життя, а тому й став на шлях послідовного руйнування цієї умовної і тісної форми. Новочасна байка в її класичній — лафонтенівській формі, не вважаючи на значну повноту алегоричного оповідання, заховує все-таки певну рівновагу межи наративним (оповідальним) і дидактичним (навчальним) елементами. В байках Гребінки, особливо таких, як «Грішник», «Мірошник», «Рибалка», «Рожа та Хміль», цю рівновагу уже порушено. Оповідальна частина занадто розрослася, набралася численних подробиць, що остаточно заглушили малопомітний дидактичний наросток. Таких п’єс у збірнику Гребінки не менше 9—10 з загального числа 27. «Іноді вони мають громадське значення (сатира), іноді зводяться на чисто побутовий випадок, але і в тому і в другому разі зовсім не мають характеру байки» (Лесевич). Здається, можна сказати, не рискуючи дуже помилитись, що пізніша українська байка з її талановитим і по суті єдиним представником, Леонідом Глібовим, являє собою лише дальшу стадію розпаду байкарської форми і в цьому розумінні слухняно йде по слідах Гребінки.

Вірш і мова Гребінчиних приказок визначаються плавністю і чистотою. В них немає ні тої грубості, що часом так неприємно вражає в «казках» Гулака, ні тої безбарвної сухості, якою характеризуються «прибаютки» Боровиковського. Немає в них і численних помилок проти української фонетики та морфології, перш за все неправильних, обрубаних форм («Тобі, народ блаженной України»), якими часто-густо грішить Білецький-Носенко. Натомість в них є велика й безпосередня жвавість, різноманітний словник, гнучка і правильна синтакса і надзвичайне часом уміння перехопити в народної мови притаманний їй секрет утворювання мальовничих і влучних виразів, уміння, яким Гребінка дорівнюється подекуди до самого Котляревського. Чого варта одна характеристика царя в його колоритному «Грішникові» («Троєженцеві» Крилова), оте:

А цар був, мабуть, не макуха,

Розлютувався він, і злість його взяла…

Або це тонке використання повної, на старовинний лад, прикметникової форми:

Цар двічі кашлянув, рукою вус розгладив

І річ таку премудрую сказав, —

що в такій гармонії стоїть до наступної, слов’яно-української промови:

Пребеззаконія на світі завелися… і т. д.

Критично-біографічна література про Гребінку не визначається багатством. Біографічні нариси, як Кучинського «Жизнь и литературная деятельность Евгения Павловича Гребенки» (Київ, 1900) та «Євген Гребінка» Г. Коваленка, Полтава, 1918 (перше видання: Чернігів, 1899) належать до типу ювілейних згадок та популярних брошур і багатьох важливих питань, що потребують спеціальних студій, торкаються занадто коротко й побіжно. Критичні ж розправи, не рахуючи цитованої вище статті Лесевича, нечисленні, занадто стислі і не охоплюють літературної постаті Гребінки в цілому. Найцікавіші з них: Волод. Дорошенка «Євген Гребінка» в «Літературно-наук. віснику», 1912, VII—VIII, стор.63—78 (стаття багата на бібліографічні вказівки) та Б. Вільхівського (Б. Грінченка) — «Гребінчині байки, невеличкі замітки одного з читачів» у «Правді» за жовтень 1890 р., стор. 44—60, що, між іншим, у коротких рисах намічає історію ранньої української байки.

На думку Вільхівського-Грінченка, найстарший з українських байкарів, Білецький-Носенко, письменник «безталанний і не народний», іти на рахунок не може. Зразок справжньої української байки подав лише Гулак-Артемовський. Але, «на превеликий жаль», він «писав дуже мало, друкував ще менше і через те не міг… покласти твердого початку для цього літературного відділу». З пізніших байкарів — Боровиковський зі своїми «прибаютками» становить поворот назад до Білецького (тут на Грінченка впливає присуд Куліша, що назвав колись байки Боровиковського навіть «тупими»). Зостається Гребінка. Він і єсть справжній основоположник і найталановитіший представник української байки.

Цей грінченківський погляд потребує деяких корективів. Ми знаємо тепер, що байки Боровиковського ніякого повороту назад, до Білецького-Носенка, не становлять, що його творчість стоїть у зв’язку з польськими джерелами та ще з байкарською діяльністю Гулака, зливаючись з останньою в одну лінію літературного розвитку. Навпаки, у Гребінки є дещо спільне з Білецьким: обидва стоять на ґрунті криловсько-лафонтенівської байки. Різниця тільки в степені їх поетичного хисту і в їхнім умінні пристосуватись до народного світовідчування та обстановки.

§ 4. Сентиментальна повість. Квітка-Основ’яненко

Найпізніше, після байки та сентиментальної оперети, з’явилася у нас остання, ще не розглянута на цих сторінках, літературна форма тієї доби — сентиментальна повість.

Ми вже знаємо, що деякі з наших критиків та істориків письменства заперечують усякі ознаки сентиментальності в українській творчості 20—30-х рр. «Наталка Полтавка», на їх погляд, не має ніякого зв’язку з штучною сентиментальною манерою зах.-європейських літератур, являючись лише «изображением чувствительности», і ні в якім разі не «чувствительным — тобто сентиментальним — изображением» (Стешенко). Правда, певної «чутливості» «Наталки» одкидати не можна, виявляється вона і в репліках дійових осіб, і в їх вокальних номерах, але все те у нас своє, саморідне, все те корениться в нашій народно-пісенній традиції, «в народній вдачі і народній пісні» (Гн. Житецький). Так само і повісті Квітки, витримані в його другій — нетравестійній — манері, як «Маруся» або «Щира любов», це — повісті не сентиментальні, а реалістичні. Але далі виявляється, що реалізм цих повістей — реалізм «sui generis», і не витримує іспиту, коли до нього «підійти з міркою звичайного реалізму, як певної узагальнюючої фотографії життя, з його більш темними, ніж світлими сторонами». В «Марусі», зосібна, не можна не відзначити «надмірної ідеалізації родинних відносин»: «…повість Квітки — це євангельська притча, що моральну ідею подає в живих і реальних, конкретних формах», або інакше — «реальна повість ідеальних характерів, ідеальної природи людської» (В. Бойко, вступна стаття до «Творів» Квітки, вид. «Криниці», т. І, стор. І—LIX).

Всі наведені вище означення вносять невиразність і плутанину в основні літературні поняття, де повинні панувати ясність і точність. Ми дізнаємося про сентименталізм, який одночасно є чутливість і не чутливість, і про реалізм, який по суті не є реалізм, а щось особливе, своєрідне, «реалізм нереального».

А проте в характеристиках і означеннях В. Бойка є дещо спостережене тонко і вірно. Це вказівки на свійське, на власне джерело українського сентименталізму — на народну вдачу і на виплід її — народно-пісенну традицію. Щоб зважити все значення цього джерела, треба пригадати сентиментальну ноту в наших літературних творах, що писалися за пізніших часів, коли всякі впливи сентименталізму книжного, запозиченого зовні, одійшли в минуле. Сентименталізм в українській творчості був з’явищем довготривалим, постійним, явищем до певної міри національного значення, подібно до сентименталізму англійського, що так само тримався довго, до Діккенса і пізніше, набираючись елементів реалістичних, але завжди на реалістично змальованому тлі виділяючи ідеальні постаті героїв і особливо героїнь.

Ця «чутливість» тубільного походження часто проривається у Шевченка і в поетів пізнішої доби. Хіба не сентиментальний Ярема в шевченківських «Гайдамаках», що, з свяченим ножем у халяві, готовий до кривавої різанини, співає найніжнішої пісні до своєї коханої дівчини, або Залізняк, «душа щира», що, почувши про страшну смерть Гонти, умирає з горя. «Чутливі» герої і в Марка Вовчка («Чумак» і інші опов.), і навіть зачерствілі, озлоблені в щоденній боротьбі, обвіяні вітром, засмалені сонцем заробітчани Винниченка, письменника з натуралістичним нахилом («Кузь та Грицунь», напр.), виявляють часом найтонші, найделікатніші почування. «Заметим, что такое же движение нежного чувства в этих железных, закаленных сердцах, — читаємо в одній статті про шевченківських «Гайдамаків», — обнаруживается и в нашей истории, и в нашем эпосе. Запорожцы называли своего атамана «батьком». В одной народной думе умирающий казак посылает свой последний привет «батькові кошовому, отаману курінному і всьому товариству кревному й сердешному». От прийом, од якого, певне б, не одмовилась і сентиментальна поетика.

У творчості Квітки зливаються сентиментальні настрої з обох джерел — тут і книжні впливи, і впливи народної стихії. Перші заговорили пізніше, коли Квітка почав грати деяку ролю в культурному житті Харкова, другі діяли ще змалку, бо, як свідчать біографи, життя дворянської сім’ї на Слобожанщині за тих часів було ще цілком старосвітським і не одривалось «ни от простонародного языка, ни от простонародных привычек»… «Старая украинская традиция держалась тогда еще в культурных семьях Харьковщины, как держалась она и в Полтавщине».

З Квітки був сентименталіст в повному розумінні слова. Його соціальне становище — приналежність до одної з багатих і впливових фамілій Слобожанщини — природна його вдача, особливості його виховання, все склалось на те, щоб виробити в ньому релігійний світогляд, консерватизм, віру в непорушність і вищу справедливість існуючого ладу, нахил до ідилізму в розумінні і художньому трактуванні життя. Загалом беручи, Квітка міг би сам бути прекрасним героєм для сентиментальної повісті.

Народився він 18 листопада 1778 р. під Харковом, у пригородному маєтку батьків — Основі. Дитячі його роки пройшли у великопанській обстанові, серед достатків і ніжного піклування, на руках мамок та няньок. Квітки пишалися своїм родом, багатством і значенням у Харкові і по всій харківській околиці. В сім’ї з провінціальною наївністю любили повторяти переказ, ніби колись цар Олександр І, одвідавши родовий будинок Квіток в Основі, з дивуванням запитався: «Не во дворце ли я?!» Пізніше підтримування фамільного престижу впало на обов’язок старшого брата письменникового Андрія Квітку, многолітнього губернського маршалка, але і сам письменник не чужий був родовому, фамільному патріотизмові. У своїй пізній статті про заснування Харкова (в «Молодику») він, без певних підстав, доводив, що Харків повстав лише трудами й заходами Квіток, і таким чином перетворював історію міста у фамільну леґенду.

Вдачі письменник з самого дитинства був тихої й лагідної. Очевидячки, він взяв її на спадок од батька, що, згідно з посвідченням біорафів, відзначався «любезностью характера, редкою простотою нравов, искусством шутя сказать полезные истины и отменным даром приноравливаться ко всякому возрасту»; мати Квітки, навпаки, «була горда, сувора жінка, з холодним характером», — протилежність, що потім повторилася в характерах синів — Андрія Федоровича, губернського маршалка, і Григорія Федоровича, письменника.

Виховання Г. Ф. Квітка одержав релігійне. О. О. Корсун, один із харківських літератів 40-х рр. у своїх «Воспоминаниях» свідчить: «С самого младенчества добрые примеры родителей и родных дали сердцу Квитки то религиозное чувство, которым оно билось во все продолжение жизни покойного». Той же Корсун розказує і про ту пригоду, що повинна була ще побільшити релігійність Квітки. Бувши дитиною слабосилою, хоровитою, він осліп ще на руках няньки; зір повернувся йому тільки на п’ятому році життя, після того, як батьки повезли його на прощу до Озерянського монастиря. Можна собі уявити, з якими коментаріями розповідалася ця подія в сім’ї і яке враження справляла вона на молодого Квітку!

До цього прилучився ще вплив дядька, що був на той час настоятелем Курязького монастиря і наглядав за вихованням майбутнього письменника; не дивно, що за дитячих іще літ у нього розвинулося «желание не быть в свете». На те складалося і його чисто естетичне захоплення церковними одправами, духовною музикою, переливами церковних дзвонів. Уже одбувши військову службу — номінально, «для чину», — на 23 році свого віку Квітка вступив послушником до Курязького монастиря. В монастирі, як вірити Корсунові, він суворо виконував усі приписи монастирського уставу, і коли покинув келію після чотирьох літ послушницької служби, то сталося це, головним чином, під тисненням з боку рідних.

Знаючи все це, ми не здивуємось, знайшовши в Квітчиних писаннях глибоку віру в «премудрий промисел Божий та його безмірне милосердіє», красномовну проповідь покірності всьому, що дістається на пай людині. Звідси випливають і соціальні погляди Квітки. Кожна людина повинна знати своє місце в громадянстві і не претендувати ні на яке інше. В. Бойко, що спробував у своїй статті дати цілу систему життєвої філософії Квітки, ставить це твердження у зв’язок зі сковородинською наукою: «Останься в природном звании своем, сколь оно ни подлое!» «Як не однакові зірочки на небі, не однакові дерева по садках», — так не однакові й люди. І далі: «Не буде вишенька цвісти яблуневим цвітом, їй свій цвіт». В цій системі поглядів класова нерівність і станові привілеї набувають значення споконвічних, звище санкціонованих інститутів. У своїй публіцистичній праці, в «Листах до любезних земляків», Квітка без вагання бере під свою оборону весь тодішній суспільний лад з його «приказним духом» та жорстоким кріпацтвом.

«Як над казенними справник або становий порядкує, об подушнім і усякім зборі клопоче, роботи загадує і усякий порядок дає, — так над своїм подданим усяк поміщик убивається, подушне розпреділя, порядок дає і защища їх од усяких обид чи по сусідству, чи від чого б то не було; некрут дає по своїй волі, кого і скільки слідує, і усяке таке, як є у своєму господарстві. За те вони повинні поміщику своєму робити, слухати його в усякім ділі, як отця і начальника почитовати…

Оттак і ійде усе гаразд. Нема ніякої замішки…»

І так усе в Квітки набуває відтінку патріархальної ідилії. Державний устрій вкладається у нього в формули патріархальних та домініальних відносин. Всі уповноваження влади виведено з єдиного безперечного хазяйсько-батьківського права. «Поможи ж вам, Боже, добрий земляче! Если вы так поговорите несколько лет, много добра вырастет на русском и малорусском свете», — вітав листи Квітчині ультраретроґрадний російський «Маяк».

У протилежність Котляревському Квітка рішуче не знав і не бачив соціального зла, — навіть тоді, коли в ролі повітового маршалка («предводителя дворянства») йому доводилось боротися з надуживаннями панського права. У своїх «Малоросійських повістях» він не тільки не підносить голосу проти кріпацтва як державно-правового інституту, але не пробує повстати навіть проти його зловживань, як це робили Котляревський або Гулак-Артемовський. У нього все «ійде гаразд». В цьому відношенні Квітка ніколи б не погодився з позицією Франка: «Не в людях зло, а в путах тих, / Котрі незримими вузлами / Скрутили сильних і слабих / З їх мукою і їх ділами». Його погляд діаметрально протилежний, — це в кращім разі погляд гоголівських персонажів із «Ревизора»[36]: «Законы святы, да исполнители лихие супостаты», тобто: все зло в окремих людях, в індивідуальній, не належним способом направленій волі. Квітка моралізує в дусі і напрямку церковно-християнської науки; для нього шлях до поліпшення громадського життя пролягає через перевиховання та моральне удосконалення поодиноких членів громадянства.

Говорячи про християнський світогляд та моралізаторство Квітки, ми, проте, не повинні ні на хвилину уявляти його в образі якогось «морального сухаря», пастора Ґодвінсона із «Пущі» Лесі Українки. В ньому ні краплі не було претензійності та наставницького тону. До старості зберіг він гнучкість та свіжість характеру, вміння легко пристосовуватись до всякого товариства. Він гаряче любив дітей, майстерно оповідав своїм малим слухачам казки, й анекдоти — дорослим. А естетичне його почуття кохалося не тільки в церковних дзвонах, а і в вогні ракет, в феєрверках: на феєрверочних вправах він навіть позбувся одного ока. Г. П. Данилевський у своїй «Украинской старине» («Сочинения», т. XXI), зі слів Корсуна, розповідає, що Квітка дуже любив «сам зажигать свечи. Зажжет бывало спичку да и пойдет с нею по свечам. Он говорил: «Пусть мой биограф не забудет этой странности». Од монастиря в ньому зосталися до пізніх років лише «нахил до молитви, знання церковних книжок, духовна ученість, — наслідком чого він любив розмовляти з духовними, читати на криласі та керувати хором». До аскетичних планів своєї молодості він уже не вертався: його захопило товариське та громадське життя. В рр. 1805—20 ми бачимо його то членом танцювального клубу, то директором театру, то «правителем дел» в «Обществе благотворения» і фундатором дівочого інституту (статті про інститут в «Укр. вестнике» і були його першими друкованими творами). В 20-х рр. він виконує обов’язки повітового маршалка, а в 30-х та 40-х — совісного судді та голови харківської палати уголовного суду.

Не надивлюся я, Создатель,

Какой у нас мудреный век:

Актер, поэт и заседатель

Один и тот же человек, —

говорила з приводу такої різноманітності одна харківська епіграма.

Характеристично-сентиментальною була історія його серця. Уже немолодою людиною Квітка закохався у виховательці харківського дівочого інституту Анні Григорівні Вульф — і одружився з нею р. 1821, переборовши досить значний опір з боку своїх рідних. Останні дванадцять — тринадцять років життя Квітка перебув в Основі майже безвиїзно, задоволений хатнім затишком і подружнім щастям. Спогади Валер’яна Квітки, небожа поетового, яскраво малюють нам старого Квітку і його дружину в цей основський період, — «эту тихую супружескую чету, этих кротких и уединенных Филемона и Бавкиду». А листування подружжя доповнює цей образ кількома рельєфними, колоритними деталями. Особливо цікаві листи до Плетньова (редактора «Современника» і ректора Петерб. університету) Анни Григ., де вона з таким завзяттям боронить від нападу творчість свого чоловіка (образ Галочки з повісті «Щира любов»), і Григор. Фед., де він так зворушливо і наївно просить Плетньова купити і вислати йому шубу для дружини, щоб зробити їй іменинний сюрприз («Она у меня одна в мире; ей желал бы доставлять все, что бы она ни пожелала»… і т. д.).

Квітка помер 8 серпня 1843 р.; його дружина пережила його на цілих дев’ять років. «В эти последние годы, — розповідає Валер. Квітка, — она так была верна памяти покойника, что свет для нее не существовал, она будто со дня на день ожидала минуты встречи с покойником…»

Цей ідилічний характер життя Квітки, цю сентиментальну культуру його почуття ми й повинні пам’ятати, приступаючи до настроїв та персонажів його кращих повістей.

§ 5. Повісті Квітчині: «Маруся» і «Щира любов»

На свою літературну стежку Квітка потрапив не зразу і навіть, знайшовши її, часто збивався на манівці: він не належав до письменників, що відразу і легко попадають «на свою поличку». Не беручи на увагу статей про інститут в «Украинском вестнике», можна сказати, що він розпочав свою письменницьку кар’єру з легкого журнального балагурства та анекдотів, видержаних у спільному тоді всім фейлетонного складу письменникам дусі. Його «Малороссийские анекдоты», друковані р. 1820—22 в «Вестнике Европы», «возбудили большой смех над малороссийским простолюдьем». «Помню живо, — спогадує М. О. Максимович, — с самого студенчества моего то впечатление, какое произвела в Москве и в Северской Малороссии эта литературная шутиха, пущенная в народ паном Квиткою…» В тому ж тоні витримані й пізніші російські речі Квітки, його «нравоописательные романы» — «Жизнь и похождения Столбикова» та «Пан Халявский». «Это не творчество, — писав Бєлінський, — а штучная работа, сбор анекдотов», легка пожива і розвага для невибагливого журнального читача. Недалеко звідси стоять і деякі з українських повістей Квітки: «Пархімове снідання», «Купований розум», «Підбрехач», всі ті твори, які ми розглядали у зв’язку з котляревщиною і які всі відносяться до його першої, карикатурно-анекдотичної манери.

Нахил до сентиментальних постатей і другої, сентиментальної манери виявився у Квітки лише на початку 30-х рр.

От як розказував про те сам Квітка в листі до Плетньова: «Был у меня спор с одним писателем на малороссийском наречии. Я его просил написать что-то серьезное, трогательное. Он мне доказывал, что язык неудобен и вовсе не способен. Зная его удобство, я написал «Марусю» и доказал, что от малороссийского языка можно растрогаться…»

Куліш у своїх статтях з 50-х рр. («Слово на новий вихід Квітчиних повістей», 1858, «Погляд на українську словесність» в альманаху «Хата», 1860) переповідає справу по-інакшому. На ту пору Куліш усякими способами умаляв Котляревського, а в гоголівських творах з українського життя добачав лише низку помилок проти національного колориту та життьової правди; зразком тої правди і справжнім поетом українського побуту тоді був для нього Квітка. «Тимчасом як Гулак (і Котляревський також) поглумивсь над своїм даром словесним, — писав Куліш, — у його сусіда, Квітки, вже ворушилась у серці «Маруся». Навкруги цвенькає дрібноголове панство, кепкують з рідної мови, з рідних звичаїв… а тут у серці в нього сльози капають над Марусиною гарною і смутною долею, і виходить вона у Божий мир ясна, красна, як та весна, що вже не вернеться…» Перед нами одно зі звичайних перебільшень Кулішевих. Немає жодних підстав висувати Квітку, як антитезу Котляревському, робити з його творчості бич, яким би можна було замахнутись над головами Котляревського та Гулака. У своїй літературній еволюції Квітка лише повторив ту путь, яку перейшов перед ним Котляревський: замолоду — писання для розваги, пародія, анекдот, карикатура, пізніше, на повороті віку — тяжіння в бік поважного й зворушливого, нахиляння до сентиментальних тем та персонажів, до зразків «високої» літератури. Різниця тільки в тому, що Квітка, більш ідилічний і повчаючий, зміцнив супроти Котляревського елементи дидактизму, зробив своїх героїв іще ідеальнішими — без найменшої плями й догани, ще більше ужив заходів, щоб свого читача розчулити.

В чому полягає сентименталізм «Марусі» та інших, у тій же манері писаних повістей Квітки? Перш за все — в їхнім сюжеті. Сюжет «Марусі», як і «Наталки Полтавки» і всіх тогочасних оперет, — то кохання двох молодят, що зустрічає на своїм шляху різні перешкоди: то в планах і міркуваннях батьків, то в станових упередженнях, то в матеріальній нерівності. В «Марусі» Квітчиній — Наум Дрот, батько героїні, не приймає хліба од Василевих старостів, що приходять сватати Марусю, бо хоче мати зятя, який би догледів надбаного ним добра, тим часом як обранець дочки сирота, що не сьогодні-завтра може бути вирваний рекрутчиною з сільського середовища і родинного життя. «Як прийде набор, — говорить Наум Василеві, — то тобі лоба забриють, бо ти сирота… А що тоді буде з Марусею, — ні жінка, ні удова, звісно, як салдаток шанують…» Згодом, правда, цю головну перешкоду усунено; Василь поступає прикажчиком до міського купця, ходить з хурами в Москву й на Одесу, доступається ласки в хазяїна, і вже той шукає на його місце рекрута-найомщика; Наум Дрот приймає Василевих старостів, одбуваються заручини. Але вже пізно. Щастя молодим не судилося. На кладовищі, прощаючись з Василем, що має на якийсь час виїхати в торговельних справах, Маруся передчуває недобре. Василя їй не діждати. І справді, коли жених, одбувши подорож, повертається до нареченої, він замість весілля попадає на її похорон.

Інша фабула, інші деталі, але канва, по суті, та сама і в повісті «Щира любов».

Героїня повісті — красуня Галочка, дочка Олексія Таранця, поважного обивателя з харківського передмістя Гончарівки; герой — Семен Іванович, офіцер, дрібний поміщик з-під Прилук. Їх кохання, як і кохання Василя та Марусі, щире, гаряче і розпочинається раптово, з першої зустрічі, з першої розмови. Перепоною на шляху коханців стоїть їх соціальна нерівність: Семен Ів. належить до панства, Галочка — «до простоти і мужичества». І даремно Семен Іванович доводить — «од писанія і так», — що «перед Богом усі рівні», що «любов усіх рівняє», — Галочка рішуче проти мезальянсу Сем. Іван. Спокій коханого, якому довелось би по одруженню пережити багацько неприємностей з боку сусід і рідні, дорожчий для неї її власного щастя. І вона виходить за іншого. «Об моїй долі, об моїм щасті ви не споминайте, — говорить вона коханому, — я їх поховала; а будемо говорити про вас… Нехай ви, люблячи мене, і не засоромитесь сказати прямо: «вона мужичка!» та яково вам буде тоді? Всі будуть з вас сміятись, усі осуждати, усі цуратимуться вас…»

Сентиментального відтінку «Щирої любові» не заперечує і В. Бойко, що взагалі чомусь вважає потрібним настоювати на реалізмі Квітки. «Сюжет повісті «Щира любов», — пише він, — один з найпопулярніших літературних сюжетів в кінці XVIII і початку XIX в. «Памела» і «Клариса» Річардсона, «Нова Елоїза» Руссо, «Российская Элоиза», «Письма Эрнеста и Доравры» Еміна, «Бедная Лиза» Карамзіна — от серія популярних сентиментальних романів, до якої можна зарахувати і «Щиру любов» Квітки, цю українську «Памелу».

Але не тільки сюжети сентиментальні, — сентиментальні у Квітки і його герої. Всіх їх утворено на один і той самий спосіб, рецептуру якого так чудово окреслює Пушкін в «Евгении Онегине»: «Свой слог на важный лад настроя»… і т. і. Згідно з цим рецептом, герой і героїня чутливої повісті повинні визначатися — «душой чувствительной, умом и привлекательным лицом». І справді: Маруся в Квітчиній повісті того ж імені — надзвичайна красуня: «Висока, прямесенька, як стрілочка, чорнявенька, очиці, як тернові ягідки, бровоньки, як на шнурочку, личком червона, як панська рожа, що у саду цвіте… Коли було заговорить, то усе так звичайно, розумно… а як усміхнеться та очицями поведе, а сама зачервоніється, так от неначе шовковою хусточкою обітреть смажнії уста…» і т. д. Що ж до Галочки в повісті «Щира любов», то про неї і говорить нема чого. Її краса дорівнюється тільки її саможертві. «Хороші зірочки на небі, та вечірня зірочка красивіша над усіми»… «Хороші, красиві дівчата» на Гончарівці, а Галочка поміж ними, як «червона рожа між маківками, як вечірня зіронька між зіроньками». Її речі, з якими звертається вона до Семена Івановича, відзначаються сильно підвищеним тоном. Недаром Костомаров, що в «Молодику» на 1844 р. підкреслював в оповіданнях Квітки «обилие чувства без сентиментальности», і той закинув Галочці певну ненатуральність («Галочка розумує так, ніби наслухалась університетських лекцій»); а дружина Квітки, Анна Григ., мусила обороняти її від нападок Плетньова, доводячи йому, що Галочка істота «земна» і цілком можлива «в простом быту»: «Я могу вас уверить, что Галочка существовала и что теперь есть в том месте, где она жила, люди, которые рассказывают о ее уме столько похвал, что они даже в песнях сохранились».

Сильно і по-сентиментальному ідеалізований і Василь у «Марусі». Подібно до Марусі і Галочки, він живе підвищеним, занадто витонченим, гарячковим навіть життям серця. Перша зустріч з Марусею справляє на нього приголомшуюче враження: він що «тільки погляне на Марусю», то «тяжко здихне і пустить очі під лоб». Його розмови з Марусею пересипані зменшеними формами: «…моя зозуленько, моя кришечко, моя перепілочко!» Цитати з Святого Письма в його розмовах межують з патетичними репліками в дусі мелодрами. Благаючи Марусиного батька віддати за нього Марусю, він кидається об землю, навколішках приповзає до ніг Наумових, цілує їх, гірко плаче і просить. Як належить сентиментальному героєві, Василь — однолюб: його серце «кого раз полюбить, з тим і умирає». На похоронах Марусі, коли приходить до нього черга кинути грудку землі на її домовину, він тремтить і падає непритомний; потім, непомічений, залишає кладовище і після кількох днів блукання попадає в монастир, де й постригається під найменням Венедикта. Любов до Марусі не покидає його і в монастирі, не дає йому остаточно «від суєти збавитись». Умираючи, він просить, щоб з ним і в труну поклали грудку землі з Марусиної могили та колись пов’язаний йому на заручинах шовковий платок. «Та як закон запреща монахові такії примхи, то його і не послухали».

Не бракує сентиментальних образів та ситуацій і в інших повістях Квітки: «Добре роби, добре й буде», «Сердешній Оксані», «Козир-дівці» — одно слово, в тих творах, що становлять основу літературної репутації Квітки і відносяться до його другої (небурлескної) манери.

Говорячи про характер Квітчиних повістей взагалі, ми повинні відзначити іще одну їх рису — це обрамлення фабули загальними міркуваннями на моральні теми, міркуваннями, часом дуже довгими, розтягненими на кілька сторінок, призначеними для з’ясування авторової ідеї. Такі вступи, а іноді й резюме, ми знаходимо скрізь: в «Марусі» — «чого нам, не вічним, так пристращатися до уременного»; в «Козир-дівці» — «нічим ми так не согрішаєм на світі, як язиком, осуждаючи один одного»; в «Сердешній Оксані» — «нема на світі нічого луччого і Богу милішого, як серце матері до своїх діточок»; в «Щирій любові» — «що то є любов? багато про неї і пишуть у книжках, і розказують, та бачиться мені, що усе щось не так» — і в багатьох інших повістях. Ці моралізування, виступаючи на перший план, надають фабулі оповідання службове значення ілюстрації до тої чи іншої моральної тези.

Друга характерна особливість Квітчиних повістей — це їхня перевантаженість описовим матеріалом: пейзажним, портретним і особливо побутовим, етнографічним. В «Марусі» описи займають мало не половину всієї повісті. Тут ми маємо надзвичайно докладний, детально виписаний портрет Марусі (на цілих три сторінки, 28—31, вид. Іогансона 1913 р.); картину світання й ранку (стор. 41—43); описи весілля (стор. 31—33), сватання (стор. 56—58), розговляння (67—68), заручин (стор. 70—75), голосіння над мертвим (стор. 85) і нарешті похорону (стор. 90—94). Ці описи надають часом дуже великим уступам повісті характер етнографічної студії[37]. Уже перший критик Квітчиних повістей I. Мастак (Йосип Бодянський) закинув «Марусі» цю її розтягненість, цю «загроможденность описаниями». «Содержание повести, — писав він на сторінках «Ученых записок Московского университета, — очень просто, немногосложно. Это эпизод из обыкновенной жизни малороссиянина; но не в том беда: самые простые, ежедневные, так сказать, происшествия в нашем быту под пером искусного бытописателя становятся презанимательными. Весь проигрыш пана Грицька… происходит оттого, что он слишком распространяется в своих описаниях, говорит со всею подробностию о всем том, что только малейшее имеет отношение к его предмету; он ничего не оставляет добавить самому читателю, не довольствуется легким намеком, резким, но кратким, очерком или косвенным замечанием».

Подаючи свої уваги, Мастак-Бодянський висловив певність, що Квітка прийме їх «с таким радушием, с каким мы высказали оные в своей статье» і що в наступній книзі Квітчиних оповідань «мы уже не встретим этих неровностей», і «все в них будет стройно, гладко, естественно, изящно, как изящна природа Украйны, где «небо весьма тихо есть и лихого поветрия не слыхать, не видать…»[38] Не вважаючи на всі ці побажання, Квітка і в дальшому не тільки не одмовився від широких, деталізованих описів, але й пізнішим поколінням українських повістярів передав свій нахил до описових, особливо описово-етнографічних надмірностей.

§ 6. Загальний характер раннього українського письменства

Нам зостається тепер з’єднати в один образ характеристичні ознаки раннього укр. письменства, що поодинці проходили перед нами в попередньому викладі.

Вище уже говорилося (І, § 1), що українське простонародне слово в кінці XVIII і на початку XIX в. культивувалось і до літературного вжитку пристосовувалось в оточенні провінціального дворянства, середньої руки чиновництва (провінціального та столичного[39]) і сільського духовенства. Ці соціальні групи стоять коло українського слова і пізніше, в третьому та четвертому десятиліттях XIX в.; з них виходять і український читач, і український видавець[40], і український автор (дворяни: Квітка, Гоголь-батько, Гребінка; урядовці: Гулак-Артемовський, Кухаренко, Думитрашків; духовні: протоієрей Писаревський, священик Олександрів, диякон Кореницький). Вся ця дрібна провінціальна публіка живе переважно духовою стравою російської літератури[41] (пригадаймо, якими аматорами російської журнальної лектури були Котляревський або Квітка!), але не задовольняється нею цілком і для повного вдоволення естетичного переходить на «неочищенный слог», народну говірку, таку природну й мальовничу в її устах і під її пером. Анекдот з народного життя, п’єса з сільського побуту, романс, українською мовою складений, ефектна приказка, історичний спогад становлять живу естетичну потребу цієї громади, один із аксесуарів її побуту, оздобу коротких провінціальних сезонів, що припадають на ярмаркові тижні та на час дворянських виборів, розвагу хутірських з’їздів, храмових та іменинних свят. «В старину и небогатые дворяне имели обычай гостевать друг у друга по несколько дней», — старша ґенерація сідала за карти, а молодь «устраивала читки и репетиции», готуючи до вистави то популярні російські п’єси, то доморобні українські оперети. Подекуди це провінціальне товариство гуртувалося коло якогось нотабля, що був природним, мовити б, осередком, часом для цілого повіту. «То было беззаботное время для помещика, когда он мирно процветал в своем хуторе»[42]. «Устроить домашний театр, завести собственный оркестр в те времена было делом обыкновенным и не встречало ни в ком катоновского осуждения»… «Мы еще помним, каким вельможею жил в живописной Качановке Гр. Ст. Т(арнов)ский, какая гремела у него музыка, как разыгрывали украинские крепостные произведения немецких виртуозов!» Подібним же центром (у 20-х рр.) були Кибинці Трощинського — «эти, — як висловлюється Куліш, — Афины времен Гоголева отца». Сам Трощинський, «дитя катерининського віку», одставний міністр юстиції, не чужий був своєрідного українського патріотизму, дуже невинного, і, слухаючи знамениту «Чайку», раз у раз заходився старечими сльозами. На його кибинецькій сцені виставлені були спеціально написані для неї комедії Гоголя-батька. Були й інші центри, і досить численні, де так само чулося часом українське слово, де чарував слух «малороссийских песен звук» і де серця «восторгом пламенели», коли співалася «древняя Чайка»; ще Шевченко, подорожуючи Лівобережною Україною, застав деякі з цих старосвітських дворянських гнізд.

Ця хутірсько-дворянська основа українського літературного життя (оскільки загалом про літературне життя тут можна говорити), не ослаблялася ні перебуванням деяких літератів-дворян у місті, їх городською, так мовити б, адресою, ні причетністю до літературного руху деяких діячів з недворянського кола. Інтереси літератів-городян (Котляревського, а надто Квітки) нічим не відрізнялися від інтересів хуторян, навіть ритм їхнього життя був хутірський, сільський. А щодо діячів недворян, то вони наскрізь переймалися смаками та уподобаннями пануючого стану, намагаючись як можна менше з ним різнити.

Народившися в тих патріархальних обставинах, з глибини побутових відносин, одбиваючи смаки провінціально-дворянської публіки, українське письменство, очевидно, на великі ідейні висоти і не могло вибитись. Народне життя, своєрідний побут народний — зміст усіх ранніх творів українських — трактувалися крізь призму поглядів, на яких ще лежала печатка XVIII в. Ці погляди диктували гуманність у відношеннях, навіть цікавість до «дітей природи», — але, розуміється, дуже далекі були від того, щоб трактувати селян, як «произведение старой истории и деятелей истории грядущей», «смотреть на них, как на временно бездействующих граждан и сотрудников общенационального дела». Ці нові настрої в 30-х рр. ще ледве пробивалися. І письменник, «бувши живим членом свого товариства, захоплював у своїй творчості простонародне життя остільки, оскільки тодішнє громадянство вимагало»: «шутка и песня для приятного препровождения времени — вот все, чего мог искать писатель тогдашний в родном быту». Отже, стимулом до письменницької праці були не ідейні якісь завдання, не поривання «зреалізувати свою громадську цінність», а просто бажання дати собі і своїм близьким приємну розвагу. Як дивився на свої українські твори Білецький-Носенко, ми знаємо; те саме відношення знайдемо і в Думитрашкова (в його присвятних гекзаметрах до «Жабомишодраківки»):

Я ж таки й досі не маю ні долі, ні справжньої туги,

Іноді, може, й крізь сльози, а все-таки пісні співаю.

Де ж коли й сам компоную ледащенькі вірші од скуки.

От і тепер перештопав старинну Гомерову казку,

Тільки довгенько не знав, де б мені віршу цю діти.

А далі думаю: дам лишень я її Ф(едору) брату:

Може, він єю забавить хоть діток, як сам не вподоба.

І навіть Квітка не криється з тим, що свої повісті й оповідання він писав «для одной забавы себе, веселого чтения с женою и видя, что землякам это нравится»… Отже — література для розваги, література на забаву провінціальної публіки.

Правда, ми маємо кілька заяв одмінного характеру, що свідчать ніби про інше розуміння завдань літератури. Так, Квітка при утворенні деяких літературних своїх постатей керувався бажанням «зворушити читача». І Гулак-Артемовський, пишучи свого «Рибалку», хтів «по влечению любопытства» спробувати, «нельзя ли на малороссийском языке передать чувства нежные, благородные, возвышенные, не заставляя читателя и слушателя смеяться, как от «Энеиды» Котляревского…» Але в цих заявах не можна вбачати стремління до рішучого, раз назавжди, відходу від примітивно-гумористичного стилю. Хіба не після чутливої «Марусі» написав Квітка свого «Пана Халявского», де на глум узяв «старинный быт малороссиян, род жизни, воспитание, занятия и все до последнего»? Хіба що інше мав на увазі Гулак у своїй пізній травестії лермонтовської «Думы»?

Це й зрозуміло. Український читач переважно живився російською лектурою, українська творчість була для нього річчю «домашнего обихода», була десертом, який він додавав до російських страв. В репертуарі кибинецького театру Трощинського комедії Гоголя, як можна здогадуватись, виставлялись поруч грибоєдовського «Горя от ума»; «Наталка Полтавка» з’явилася на сцені, як pendant до творчості російських драматургів; байки Гребінки, повісті Квітки були додатком і трохи корективом до відповідних творів росіян[43]. Пишучи в pendant і для розваги, українські автори дуже часто не почували потреби свої твори друкувати. Вони писали для себе, для знайомих, навіть у далекій перспективі не рахували на друк. Любили підкреслювати своє літерацьке аматорство, кокетувати своєю технічною непідготованістю й недосконалістю. Котляревський признається, що він «з музами не знається»; Квітка характеризує свої повісті, як речі «без прикрасы и оттушовки», писані «сплеча», безпосередні і немайстерні («еже писах, писах»), а себе — як письменника випадкового, що «непроизвольно… неумышленно попал в писаки». Тільки популярність рукописного твору, часто несподівана, одкривала українському авторові очі на себе самого, примушувала його шукати собі видавця. Але й це робилось непохапливо. Навіть Квітка, найбільш уважний у справі видання своїх творів, і той ставиться до їх долі з епічним спокоєм: «Все посланное в Петербург там и осталось… и я уже отложил все заботы, чтобы получить что-либо и не хлопочу, а все продолжаю писать то от нечего делать, то чтоб изложить мысль, какая нам с женой придется, хоть посмеемся или погрустим — и то наше; потом пустим печатать или так пойдет по рукам и затеряется». Не диво, що в таких обставинах українські твори з’являлися друком з запізненням на 10—20 років, і українське письменство тієї доби було в великій мірі письменством рукописним.

А раз так, — то оскільки свідомими були в своїй праці українські автори 20—30-х рр.?

Деякі українські критики, аналізуючи тексти Котляревського, Квітки і інш., не раз з дивуванням зупинялися над мішаниною в їхніх писаннях монархічних настроїв та української патріотики, симпатій до козаччини та випадів на адресу Січі, де «сплять удень і крадуть вніч». Цю видиму суперечність вони долагоджували узнанням старих авторів 20—30-х рр. за несвідомий орган народного духу (Куліш, Євшан).

Дійсно, в українських діячів початку XIX в. нема ні свідомості пізніших народовців, ні автономічних змагань середини XVIII в. Процес русифікації українського громадянства за останніх років катерининської доби не минувся безслідно. «Дух Полуботка», як не запевняли українські патріоти в протилежному, погас до останку. У Котляревського і в Гулака, в Гребінки і в Кухаренка ми зустрічаємось з формулами офіційного російського визнання патріотичного, з прийняттям і навіть обороною тодішньої російської дійсності (Квітчині «Листи до земляків»). Не можна заперечувати в них і урядовецького часом сервілізму і маленьких пристрастей до різних знаків вислуги. Гулак-Артемовський зі своїм гімном «білій галці» (Аннинській звізді) зовсім не стоїть самотою. Чорноморський отаман Кухаренко виразно йому вторує. «Купи собі могорича, — пише він Шевченкові в його Ново-Петрівське заслання, — бо й мені дали у Москві Станіслава 1 ст.».

А проте української свідомості, свідомості розпочатої ними праці — в літературних діячах тодішніх не можна одкинути. Тільки живе та свідомість, той патріотизм український ще в дуже примітивних формах і має він ознаки такої ж стилізації під народні звичаї та мислення, як і мова тогочасних писань. От живий портрет одного з таких українських патріотів, портрет, мальований, безперечно, з натури. «Єсть у мене знакомий, приятель, да почитай, не лучший ли із наших українських поетів, притаманний гетьманець: як пише, так і говоре. Між москалями на балах денді, а дома застанеш його — запорожець, в чоботях та шароварах… в гостях — устриці да труфелі, а дома… чабак та вареники». Далі дізнаємось, що цей декоративний патріот в свою чергу має приятелів, які відзначаються таким же культом старовинних звичаїв і таким же прив’язанням до свого кутка, міста, провінції. Можна сказати, без усяких майже обмежень, що побутовий консерватизм та місцевий, кутковий патріотизм — це перша фаза національної свідомості українських авторів з доби Котляревського та Квітки. Вони живуть і виявляються у Котляревського в його панегіриках полтавцям: «Оттакові то наші полтавці! Коли діло піде, щоб добро зробити, то один перед другим хапаються»; і в Квітки — в його милуваннях рідним Харковом: «Хороший город Харків: великий, веселий; що церков Божих, що панських хоромів, що казенних домів, — як є палати; школи усякі, і для паничів і для панночок; святого владики хороми, пошта, потюремний замок — батечки!.. А скільки ж у Харкові вулиць!.. Довгі та прямі, та є й мощені: хоч у саму у велику грязь не страшно, не зав’язнеш, хоч які поганенькі волики будуть». Гребінка в своєму «Так собі до земляків» вихваляє свою рідну Пирятинщину: «…Довіку не забуду, як я жив у Полтавській губернії, недалеко від Пирятина. Може, вам коли переїздом траплялось бувать у Пирятині? Город путящий: усякі там є крамарі, бублейниці, є і церков Божа, як слід, з дзвіницею, і пошта є, і поштарі ходять, мов ті москалі з чорними комірами, і письма роздають чесно, не розпечатувавши. Гарний город!» А золотоношець Думитрашків, теж патріот не з останніх, так само певен переваг своєї батьківщини.

Маленька та хороша

Моя Золотоноша.

Тільки наприкінці доби ми зустрічаємося з формулами, що показують зріст письменницької свідомості, свідомості, що виходить уже поза межі куткових обріїв. Так, напр., Квітка в своїх листах до Максимовича надзвичайно живо відкликається на його літературні плани, плани людини, «так много трудившейся и стяжавшей для родной литературы», з радістю сповіщає його, що його думка видавати щось «на наській мові» має незабаром здійснитись, а своє і свого кореспондента завдання бачить у тому, щоб, видавши український часопис, «пристыдить и заставить умолкнуть людей с чудным понятием, гласно проповедующих, что не должно на том языке писать, на коем 10 миллионов говорят, который имеет свои красоты, неудобоизъяснимые на другом, свои обороты, юмор, иронию…» Отже, український автор починає шукати солідарності й порозуміння з іншими авторами, зав’язує жваві листовні зносини з ними, мислить про організацію, сучасним терміном говорячи, українського літературного фронту і потроху від поняття української «словесности» переходить до поняття української літератури, як певної і в певний бік скерованої громадської сили.

Остаточно ці думки доспіли уже в 40-і рр., коли виразно, спочатку в Харкові, а потім у Києві, виступила наша «романтична школа».

1923—1924

СТАТТІ, РЕЦЕНЗІЇ, НОТАТКИ, ВИСТУПИ

Од київського студентства — М. Зеров{2}

В мирі порвалася чесна та чистая

жизнь, за братерство віддáна…

Все частіше й частіше останніми часами рвуться нитки життя наших найкращих робітників, світочів і привідців; один по одному сходять у могилу найвизначніші сили нашого національного воскресіння.

І от — нова свіжа могила: ховаємо славетного і любого нам Бориса Дмитровича, нашого дорогого вчителя, одного з найвидатніших синів України, одного з найбільших ратаїв нашого поля.

Болючий сум і туга повиває нас, як згадаємо, що смерть узяла покійного передчасно, у розцвіті сил, не давши йому довести до краю своїх планів і мрій.

Та ще гірше й болячіше, що втратили ми його тепер, коли над українством збираються хмари й громадянство охоплює малодушество й зневіра. Тепер, може, одна думка, що живий ще Борис Дмитрович, тепер, може, один образ покійного, що з дивною саможертвою усе своє життя віддав великій справі, вернув би завзяття малодушним, додав би віри маловірним…

Українське студентство Київського університету й Вищих жіночих курсів доручило мені висловити над труною свій жаль і смуток; але мені також доручено сказати, що образ покійного буде нам вічним прикладом, вічним гаслом до праці, діяльності, боротьби.

І от, журно схиляючи голови перед дочасною могилою великого діяча землі української, ми бажаємо йому нерушного спокою, тихого сну, а самі підемо працювати й сподіватись, і, може, діждемось часу, коли у нас встане ціле покоління таких щирих, невтомних, невсипущих працівників, яким був покійний.

Спи ж спокійно на лоні холодному —

Зійде зоря твоїм мріям!

Пам’ять довічна борцеві народному!

Слава гучна його діям!

1910

Андрій Чайковський. Козацька помста{3}

Оповідання з козацької старовини. Львів, 1910, ст. 125, ціна 80 сот. (в оправі 1 к. 10 сот.)

Заслужений белетрист др. Андрій Чайковський з великим притиском підносив потребу історичної белетристики для молодіжі й народу, і, бачачи, що його заохота не викликає такої белетристики, сам забрався до її творення. Книжечка, котру оце тут записуємо, не перша, і, певне, знайде своїх читачів, як і попередні видання ш. автора. Своєю сферою вибрав він козацькі часи. До добрих сторін його манери треба зачислити те, що він старанно підчеркує ідейно-національну, культурницьку сторону козаччини, до слабких — недостачу артизму, розроблення, надуживання грубих, крикливих рис. Не сумніваюсь, що шан. автор при більшій увазі міг би дати образи тонше вироблені і ліпше викінчені. На початку якийсь lapsus calami: говориться про гайдамаччину, а виходило б, що діялося се тому триста літ.

1910

Популярна бібліотека «Лан»{4}

Серія для дітей. № 3. В. Гауф. Казки. (З малюнками). Переклав О. Олесь. 1911 року. Стор. 72. Ціна 25 коп.

Це перша спроба видати казки В. Гауфа в українськім перекладі. Прекрасний, дотепний оповідач, Гауф дуже подобається дітям своїми фантастичними оповіданнями переважно з життя східних народів: заплутана, складна, але вміло поведена до розв’язання інтриґа його казки, пересипана побічними цікавими пригодами героїв, просто не дає дитині одірватись од книжки. Правда, казки його здебільш не глибокого змісту й мають часом чисто зовнішню цікавість, але глибоке знаття звичаїв і життя східних народів, гарні картини східної природи, що малює автор у своїх казках, ознайомлюють малого читача, непомітно для нього самого, з одною з найцікавіших частин земної кулі. Тому видання казок цього популярного німецького дитячого письменника можна тільки вітати.

В цю книжку, що зараз перед нами, ввійшло три з найкращих казок Гауфа: «Маленький Мук», «Карлик Довгоносик» і «Пригоди Саїда». Переклад зроблено поетом О. Олесем, зроблено щодо літературності майже бездоганно; і дорослий читач залюбки прочитає книжку. Доводилось нам бачити російські переклади цих казок: спосіб викладу самого Гауфа не зовсім популярний і підходить до розвитку дітей тільки старшого віку, тому й перекладачі, додержуючи близькості до ориґіналу, викладають його казки мовою гладенькою, літературною, але важкою для дітей молодшого віку. А це хиба й помилка, бо казки з немудрим змістом без жодної для них шкоди можна було б розказати популярніш, зробивши їх тим самим більш приступними для малечі. Це хиба й перекладу О. Олеся; перекладаючи казки, перекладач, видимо, дбав тільки про те, щоб мова була літературна і взагалі популярна, і не зважив того, що популярних мов мусить бути дві: та, що годиться до читання дорослій людині, не годиться для дітей; часом буває і навпаки. Коли розпочати переказування якогось роману мовою, напр., народних казок, мовою прекрасною, як примітивна природа країни, де вона витворилася й розвинулася, то це буде абсурд і не відповідатиме змістові, та й нема в тому ніякої потреби. Отже, казки, призначені до читання дітям, варто було б спробувати переказати мовою народних казок: це зробило б їх легко зрозумілими, й не здалися б вони дитині почасти нудними через свою малоприступність. Хіба не нудитиметься, напр., дитина, читаючи або слухаючи хоча б отаке:

«Будьте спокійні, Ваша Світлість, вам не зроблять ніякого зла. Я збудую вам найбезпечніше помешкання в моїй власній кімнаті і при найменшій змозі розмовлятиму з вами» й т. д. (с. 83).

Ми взяли для прикладу перше, що трапилося; отже, таких виразів, як — «звернув увагу на одно досить чудне з'явище», або — «давав розпорядження своїм помічникам», або — «вважаю своїм обов’язком нагородити чим-небудь тебе за твою зразкову слухняність», — таких виразів у книзі чимало. Трапляються недоладні, навіть неукраїнські слова: любий дозорце (замість дозорцю або дозорче), нестерпимо (зам. нестерпучо), в данім разі (чому не тепер саме або просто не тепер), пану герцоґу (зам. панові герцоґові), я стою вище і не звертаю уваги й т. д. (цебто — «выше всяких подозрений»), жовнір (зам. вояк, бо які ж у Гарун-аль-Рашида жовніри?), всі присутні (чи не ліпше було б: всі, хто тільки був тут?) і т. д., і т. д. І ці, хоч і незначні хиби, тим досадніші, що переклад зроблено першорядним майстром слова. Очевидно, працю виконано неуважно, наспіх; але так для дітей не слід писати. Коли дорослий читач промине всі оті недогляди, не звернувши на них уваги, і ніякої шкоди вони йому не заподіють, то про дитину цього не можна сказати, бо вона з книжок навчається не тільки гарної літературної мови, але й правопису, тому й те й друге повинно бути в дитячій книжці бездоганним. З власного досвіду знаємо ми випадки, коли декотрі з школярів, що не тямили жодного уступу з граматики, викладали свої думки краще за інших і писали правильніш за них тільки тому, що дуже любили читати книжки. Книжку видрукувано галицьким правописом, а не тим, котрим друкуються трохи чи не всі книжки на Україні російській. Питання: навіщо це? Щоб вона розходилася й по Україні закордонній? Але ми знаємо з галицьких педагогічних часописів, що і в Галичині немає, властиво, певного правопису, а є аж три; книжки, надруковані нашим правописом, читаються там залюбки; книжки ж з правописом галицьким, призначені й для наших дітей, роблять в голівці дитячій страшенну плутанину, і недарма обминають їх батьки.

В книжці є кілька малюнків, але не до тексту, а так — аби були малюнки: це сцени з арабського життя, бо між казками дві арабських (одна німецька, а в тексті її — малюнок арабського кладовища!?). Це негаразд. Треба було подати хоч по одному малюнкові, але до тексту, бо діти люблять подивитись і на малюнкові те, що прочитали.

Зовнішній вигляд книжки чепурненький; друк виразний, хоч і не без коректурних помилок; ціна недорога.

1911

Івасик-Телесик{5}

Казка для дітей в лицях, у 4 одмінах, звіршував М. Л. Кропивницький. Полтава, 1911. Стор. 34. Ц. 20 к.

Казка про Івасика-Телесика належить до найкращих, найпоетичніших наших казок і по справедливості вважається за одну з найбільш улюблених дітьми. Небіжчикові Кропивницькому спало на думку надати їй драматичну форму і пристосувати її до дитячих вистав — ідея з огляду на бідність нашої дитячої літератури дуже слушна і щаслива.

Але виконання, на жаль, не відповідає добрим намірам автора. Кропивницький «переробив» казку так, що вона втеряла якось усю свою красу, стала прозаїчною і грубою. Монологи і діалоги — недотепні, незграбні, а горілка, що була так нерозривно зв’язана в нас з драматичною формою, з’являється на сцені вже в першій одміні. Вирядивши Івася «ловити рибку», Охрім звертається до жінки з такими «золотими» словами:

Тепер не вадило б, Ганнусю,

Смикнуть чарчину по трудах, —

і далі сипле такими афоризмами:

Чарка — живуща водиця,

Цураться її не годиться,

Вона звеселяє душу,

Так-то, серденько Ганнусю,

Хто без діла звик сидіти

Тому не треба її пити,

А що трудящій людині

Не слід цуратись чарчини.

Бо чарчина — чарівниця,

Як бува вночі присниться,

То шпигне тебе, мов колька,

Так би й біг до монопольки!.. (С. 5—6).

Так, шкода, замкнена вночі і це, на мою думку, непорядок!..

Не знаємо, як кому, а нам здається, що «непорядок» в п’єсі-казці, та ще призначеній для дітей, так говорити про горілку і сипати такими перлинами горілчаної мудрості.

В другій одміні — дія в відьминій хаті. Відьма приносить в мішку Івася і грима на дочку свою Оленку.

Оленко, чуєш, відчини!..

Чи чуєш, суко ти, чи ні? (С. 14).

В кінці сцени в хату відьмину ввалюються упирі і відьмаки. Господиня частує гостей горілкою. Всі п’ють і співають:

Отак треба усім пить,

Щоб краплини не пролить!

Тепер, кумо, давай страву,

Погуляємо на славу! (С. 21).

В третій одміні Івась і Оленка тікають з відьминої хати. Відьма, дізнавшись про втечу, лютує і, звичайно, лається:

Я Оленку, суку тую,

На всі клапті пошматую. (С. 27).

В дії четвертій Івась вертається з Оленкою додому. І це єдина сцена, де нема ні горілки, ні лайки.

Це — щодо змісту. Форму також не можна визнати вельми вдатною.

Як відомо, дітям найбільш подобається вірш короткий, з швидким і рухливим темпом, дзвінкою римою. Кропивницький міг би взяти чотиристоповий хорей пушкінських казок або скористуватися з тих прегарних примовок, що трапляються в казці, і таким складом написати всю п’єсу (напр., «гуси-гуси, лебедята, візьміть ви нас на крилята»)… Але він волів краще складати незграбні вуличні куплети:

Чи бачиш ти, синку, ту гору крутую,

Що ніби підперла чорну хмару тую,

Пам’ятай, що в цій горі,

У глибокій у норі,

Зла відьма живе!..

Старих вона вночі возить,

У провалля їх заводить,

А дітей хапа!

Ритм вірша щораз міняється: рими не додержані. Кропивницький римує: «душу» і «Ганнусю», «ялини» і «пильно», «диво» і «неодмінно», «вернусь» і «наловлю» і т. д.

Взагалі, на нашу думку, не варт було заходжуватися коло видання цієї переробки: до слави Кропивницького-автора вона нічого не додасть, і «придбанням» для дитячої нашої літератури не буде.

Ціна (20 к. за 34 невеликі сторінки) дуже висока.

1911

Г. Гайчук. Над Чорним морем{6}

Оповідання. Популярна бібліотека «Лан». Серія для дітей. № 7. Київ, 1911 р. Ц. 25 к.

Автор цієї книжечки мав, очевидно, на меті подати своїм читачам-дітям кілька елементарних відомостей з природознавства — зоології, ботаніки і навіть геології. Бажаючи зробити свою книжку приступнішою, цікавішою, він надав їй форму оповідання. Невеличка сім’я — мати і двоє дітей їдуть на літо з Києва в Крим над Чорне море. В Криму інша природа, інші й чудні звичаї вражають дітей; їх увага спиняється на незнайомих їм явищах природи, на деталях південної фауни і флори, яких вони ще не бачили, а автор устами матері дає їм широкі докладні пояснення. Задивляться діти на Чатирдаг — і мати читає їм лекцію про вулканічні й складчасті гори, про суходіл, і море, і ті процеси, що їх утворили. Назбирають діти на березі камінців та мушель (черепашок) — і мати говорить їм про величезний чарівний світ морських звірів і ростин. Ці розмови і становлять зміст книжки.

Літературна сторона оповідання трохи слабенька. Фабула здається нам бідною, розмови дітей — якимись штучними і казенними, але там, де автор в своїй сфері, де популяризація перемагає белетристику, там оповідання ллється жваво і читається з цікавістю. Взагалі, автор має дар легкого і приступного викладу.

Мова — гарна. Трапляються подекуди москалізми (в термінології) або слова й звороти, не звичні по цей бік кордону («трісло» зам. «тріснуло», «зошити» зам. «зшитки», «горячо» і «загорячо» зам. «гаряче»), але все це — дрібниці, і число їх дуже незначне. Трохи неприємне враження лишає велика сила зменшуючих імен («мамусю», «Юрасику», «лопаточки», «сестричка» і т. п.).

В книжці уміщено десятків півтора гарно дібраних ілюстрацій.

1912

Оповідання [про] Івана Котляревського{7}

Написав Б. Грінченко. Вид. М. Грінченко. У Києві, 1912. Ціна 5 коп.

«Оповідання» виходить вже третім виданням, і це одно свідчить про вартість його, як популярного твору. З самого початку ви бачите, що належить воно досвідченому популяризаторові — в цьому впевняє вас тон, яким ведеться оповідання, конструкція речення і найбільш всього те, що можна назвати психологією викладу. Грінченкові довелось багацько жити на селі, і він добре придивився до побуту, прислухався до розмови селянина, пізнав психологію його думання. І тому він так зрозуміло, так просто розказує про речі, здавалося б, такі чужі селянинові, як грецька міфологія або леґенда про Енея.

В оповіданні, що лежить перед нами, Грінченко спиняється, головним чином, на біографії Котляревського. Котляревський — кум Котляревський — чоловік, шанований усією Полтавою, заслоняє Котляревського-письменника. Трохи докладніш розповідає про «Енеїду», її сюжет і значення, і тільки поміж іншим виясняє роль Котляревського в історії нашої культури і письменства. Все це зроблено рукою талановитого популяризатора.

«Оповідання» входить в серію книжок, присвячених пам’яті Насті Грінченко.

1912

С. Подолянин. Українець за кордоном і мандрівка в минуле{8}

Вид. «Дзвін». Народна бібліотека. № 4. Стор. 23. Ц. 6 коп.

Це дуже цікава книжка, sui generis дослід про долю нашого національного наймення за кордоном. «Я часто, — пише автор, — бував цікавий знати, чому на мапах Європи і Росії, виданих за кордоном, уперто стоїть назва Ukraine, звідки це наше ім’я відомо на Заході, коли не скрізь на Україні й Московії його знають, коли тут, на місці, так часто обходяться хохлами та малоросами». Ні новітнім українським відродженням, ні українським розділом в географії Реклю — на думку автора — цього явища не з’ясувати. Тут треба звернутись до нашого минулого, до історії. І він звертається; розшукує в Британськім музеї часопис XVII віку, часів Хмельницького, і пильно стежить, як, одна по одній, досягають Англії чутки про націю козаків, їхнє постання і їхню сторону — Ukraine (Юкрейн). Враження козацької війни було вельми сильне і викликало живе зацікавлення українським народом, козаками і їх «генералом» Б. Хмельницьким. На шпальтах газет все частіше згадується ім’я України, подаються відомості про її сполучення з Москвою, Переяславську Раду, Виговського, Дорошенка. Виходить, що давня Англія XVII віку більше знала про нас, ніж Англія двадцятого, і в англійських часописах 1700 р. недурно писалось, що «козаки більш відомі в Європі, ніж яка інша нація Росії».

Цікаво й те, що, пишучи про нас, про наші справи, англійські часописи систематично, послідовно пишуть: козак, Україна. Ці слова мають за собою певну традіцію, що йде з часів Богдана, — і пізні книжні означення, Malo-Rossians, Little-Russia, не можуть витіснити їх з свідомості англійця. Правда, помалу ім’я України забувається; Україна стає для європейця — давньою стороною козацькою, стороною Богдана й Мазепи, про котру «колись писали Байрон і В. Гюґо». Нові назви, Рутенія, рутенці — (Rutgenia, Rutgenians) стоять в свідомості англійців цілком окремо од України і козаків, і героїчна боротьба рутенців за національні права для них не являється продовженням козацької історії.

Такі висновки і спостереження автора. Вони дуже інтересні, і ми мусимо дякувати видавництву, що воно не дало цій статті (перш друкованій в «Раді») загубитись серед щоденного газетного матеріалу і випустило її окремою брошуркою.

Одно тільки справляє трохи чудне враження: книжечка входить в серію для народу («Народна бібліотека»), а між тим виклад, латинська транскрипція чужомовних слів, відсутність при них перекладу показують, що видавці, видимо, рахували на інтеліґентний круг читачів.

1912

Про лихі пошесті та як боротися з ними{9}

Видавництво «Дзвін». Народна бібліотека. № 2. Стор. 39. Ц. 10 к.

Спершу — елементарні відомості з бактеріології, потім оповідання про окремі хвороби (дифтерит, чума, холера, гарячка, сухоти): такий план книжки. Оповідання про хвороби коротенькі і дають тільки найнеобхідніші знання. Книжка має вигляд справочної, написана трохи сухо, діловито, коротко. Проте мова добра, виклад приступний. До свого питання автор (чи автори) підходять з погляду «робочого чоловіка». «Людині, що живе з власної праці і власними руками заробляє шматок хліба, дорога кожна хвилина. Через те робочому чоловікові особливо невигідно слабувати, — а між усіма хворобами найбільше часу марнується через заразні хвороби або пошесті. Тим-то й треба знати, що таке зараза…»

До розділу про сухоти додано кілька слів про день «білої квітки». Остання стаття говорить про шкоду од горілки.

1912

Библиотека И. Горбунова-Посадова

№№ 249, 258 и 259{10}

Коллапс Ф. Как самому устроить маленький аэроплан? Стр. 72. Ц. 45 к.

По Берленту. Р. и С. Николаевы. Как привлечь птиц в наши сады и леса. Стр. 29. Ц. 20 к.

Савиньи. Научные развлечения. С франц. Переработал Алькор. Вып. 1. Математические развлечения. Стр. 52. Ц. 30 к.

Всі ці три книжечки — переклади або переробки з чужоземних мов. Складені дуже дотепно, прекрасно ілюстровані, вони добре підходять до інтересів дітей середнього та старшого віку і вираховані головним чином на їх самодіяльність, на їх велику охоту до всякого роду майстрування. Так, перша з них, наприклад, подавши кілька (дуже коротких і елементарних, певна річ), теоретичних відомостей з аеронавтики, зараз же переходить до практичних вказівок, «як самому зладити маленький моноплан чи біплан», системи Блеріо, братів Райт, Фармана тощо. До всього цього додано силу малюнків і планів. Виклад простий і для дітей приступний.

Для нас ці видання мають певний інтерес, головно з огляду на те, що останніми часами помітно зростає попит на українську дитячу книжку, і наші видавництва (особливо я маю на увазі чепурні видання «Лану») починають випускати цілі серії книжок для дітей; переважно це казочки, оповідання, п’єси, словом — красне письменство; в крайнім разі, це популярна книжка з обсягу географії або природознавства, як-от оповідання Ю. Сірого або Гайчука. Було б дуже бажано, коли б наші видавництва могли звернути увагу і на потребу таких технічно-популярних, мовити б, видань, як оці, зазначені нами, горбуновської бібліотеки.

1912

Микола Аркас. Історія України-Русі{11}

Видання друге. Краків, 1912. Стор. XVI+424.

Факт, що Аркасова «Історія України» виходить вже повторним виданням, може служити найкращим покажчиком того успіху, який може мати в нас талановито написана популяризація. Як дізнаємося з передмови д. Лепкого, перше видання книжки, зроблене в кількості 7000 примірників, розійшлося на протязі кількох місяців; громадянство щиро й прихильно зустріло його. Це вже з кінцем 1908 року «зневолило» автора подбати про таке, ще краще видання. Як відомо, редктування знов доручено було В. М. Доманицькому, що доживав тоді останні роки життя в санаторії д-ра Длуського в Закопанім. Але тут відразу ж для «першої популярної історії вкраїнського народу» почався довгий ряд митарств, «почалася трагедія, якої мало яка з книжок зазнала». Під час перших заходів коло такого видання несподівано помер автор історії Мик. Мих. Аркас (13 вересня 1909 р.), а через рік після того не стало і її редактора. Мало цього: єдиний виправлений і приготований до друку «редакторський» екземпляр і вислана друкарнею коректа десь по смерті редактора загубились, так що від довгої і пильної його роботи не зосталось сливе що ніякого сліду. Кінчали видання вже нові люди, з Богданом Лепким на чолі, і їм повинні ми дякувати, що книжка таки вийшла, хоч, може, й далека від того вигляду, в якім хотіли її бачити автор і перший редактор.

Нам здається, весь секрет надзвичайного успіху першого видання книжки Аркаса лежить в напрочуд чистій і простій її мові, легкості і живості викладу і тому високому патріотичному настрої, що б’є з кожної її сторінки. З наукової сторони спеціальна критика вже тоді вказала на цілу низку помилок і недоглядів. Так, зазначались деякі фактичні неточності, неточності в картах, відсутність короткого навіть огляду географії і топографії (орографії) краю і, нарешті, невдатний вибір ілюстрацій; говорилось, що малюнки дають зовсім не правдиве поняття про зверхній бік нашого історичного життя. Суворий присуд істориків-фахівців почасти зробив своє діло. Деякі невдатні ілюстрації, деякі карти викинуто і замінено новими, але, на жаль, мусимо сказати, — такими ж невірними, неправдивими і неточними. Завважимо для прикладу деякі з таких недоречностей. Так, наприклад, мапа на стор. 15 дає нам план городища в містечку Голтві, на Полтавщині: на плані городище намальовано на вузькому клаптикові землі між Пслом (на півдні) і Ворсклою з північної сторони, тоді як в дійсності Ворскла протікає принаймні за 30—40 верст од Голтви. На мапі (на стор. 88) вичерчена якась фантастична річка: до початків Сейму приточено низове плесо Десни і з двох цих річок утворено нову Десну. На стор. 130 дано малюнок Чортомлицької Січі (з картини Васильківського), а під ним зроблено напис: «Острів Хортиця, де була перша Січ Запорозька», хоча питання, чи можна вважати невелику фортецю Дмитра Вишневецького-Байди на Хортиці за першу Січ розв’язується в нашій історіографії неґативно. На стор. 402, на малюнку, що має дати образ зборів Кирило-Мефодіївського товариства, спокійний і урівноважений Костомаров представлений в позі чи то заїжджого декламатора, чи то народного трибуна або пророка. Список таких недоречностей можна ще трохи продовжити. Взагалі, треба сказати, справа з ілюструванням в книзі Аркаса виконана далеко не так вдатно, як в аналогічній книзі проф. Грушевського. Проф. Грушевський подав репродукції давніх ґравюр, знімки старовинних речей, зразки старого друку; редактори ж Аркасової «історії» віддали перевагу новим сучасним композиціям і умістили, може, з художнього боку і гарні, але цілком фантастичні портрети Ярослава, Володимира Мономаха, короля Данила і інших «державних мужів». Слід зазначити також і неточності в тексті. До них можна зарахувати таку ризиковану характеристику кн. Святослава Ігоревича: (це був) «чистий запорожець на князівському столі», і такі необережні твердження, як «половці були дике татарське плем’я», або: «Шевченко разом з Кулішем, Костомаровим, Білозерським заснували у Києві «таємне товариство, що звалось Кирило-Мефодіївське братство». Зустріваються і прикрі помилки друкарські, між іншим, на стор. 400 заснування Харківського університету віднесено до 1850 року, тоді як на ділі воно відбулося за 45 год перед тим.

В свій час, пам’ятаємо, немало нападалися на покійного Аркаса за те, що він занадто багато місця віддав анекдоту, народному переказу, історичній леґенді. Аркас дійсно часто переповідає перекази літописів, пісень, іноді то навіть не перевіряючи їх критично, але ця риса, що справила б дивне враження в книзі науковій, стає вповні зрозумілою, коли взяти на увагу слова автора, що книжка писалася їм для дев’ятилітнього сина і на меті мала прищепити йому інтерес до рідної історії. Пишучи для дитини, автор рахував, звичайно, на дитячу психологію; він знав, що малолітнього читача найбільш зацікавлять найвидатніші славетні епізоди героїчної нашої історії, величні і пишні, туманом народної поезії оповиті постаті Байди, Богуна, козака Нечая, і він цілком слушно прикрашував своє оповідання чарівними образами історичної пісні і народної леґенди. Проте не в строгості наукового апарату полягає значення історії Аркаса — уся вага її, все очарування її в живому, іноді драматичному і завжди простому, позбавленому тіні риторики і штучності оповіданні. Зразком того, як прекрасно вмів оповідати Аркас, можуть бути сторінки 304—317, де йде розмова про Мазепу, Карла і невдатний похід 1708—1709 років.

Що торкається мови нового видання, — то мусимо визнати, що чудова цільність і чистота авторової мови порушена і розбита важкими і негармонійними зворотами в додатках і доповненнях, зроблених галицькими редакторами. «Запобігають лихові спілки, котрі невсипучо організує Мик. Левицький», «є велике товариство асекураційне «Дністер», «школами ж журиться товариство педагогічне», «50 000 парібків і дівчат», «тепер іде борба о власний український університет»: цих і інших подібних фраз ніколи не написав би Аркас. І галицьким видавцям слід би було подбати про те, щоб і мову, і правопис своїх додатків як не зовсім, то хоч би трохи наблизити до мови і правопису автора і першого редактора історії, подбати, щоб уся книга здавалась писаною однією рукою.

Однак, зрештою, це не так важно. Помимо двох-трьох десятків непопулярних слів і незвичних фраз, мова книжки — все та ж чудова мова, що спричинилась до успіху першого видання, — і вже завдяки їй одній «Історія України» Аркаса матиме певне значення навіть побіч такого поважного конкурента, як «Ілюстрована історія» проф. Грушевського.

До історії додано коротеньку біографію М. Аркаса, таку ж згадку про В. М. Доманицького і доволі довгу «передмову до другого видання» — д. Б. Лепкого.

З зовнішнього боку книжка виглядає непогано, але ціна її в порівнянні до першого видання підвищена на цілий карбованець. Тяжкі умови видання книжки за кордоном, після смерті автора, — одбились на її ціні.

1912

А. Тесленко. З книги життя. Оповідання{12}

Видавництво «Вік». Українська бібліотека. № 21. Стор. ХХ+305. Ц. 85 к.

Мало не через всі оповідання Тесленка проходить один своєрідний і без кінця тужливий мотив. Це — почуття розладу між спокійним, гармонійним життям, вічною красою природи і дисгармонійним, повним страждання і неправди існуванням людини. В природі все — краса, спокій: «ліс, поле, місяченько, зорі, соловей щебече…». Жито, неначе море, яке хвилюється, оксамитом зеленим полискується. Рижій, коноплі зеленіють латками. Ячмінь пішов смугою геть, понастовбурчував вусики»… «Верби стремлять тут ось і там, кудлаті, присадкуваті. Тополі он підіймаються вгору, білі, срібно-зелені… воля!» А серед людей — холодний егоїзм, злоба переможців, байдужість «сильних во плоті» і одвічне, безмежне горе темного, загнаного люду. Весь зміст міжлюдських відносин для Тесленка вкладається в коротеньку латинську приказку «Homo homini lupus» — людина людині вовк. В нього єсть навіть оповідання під назвою: «В пазурах у людини» — така характерна для нього назва!

Яскраво висловленою ідеєю чи невиразним натяком цей тесленківський дуалізм природи і людини проходить через всі його оповідання, і скрізь природа прекрасна, гуманна навіть, а люди — хижі, злі, коварні. На тлі чудового лугу, в цвітучій балці відбувається трагедія «хуторяночки». Між «кленками, вишеньками, любистком» в глухому затишному кутку кладовища знаходить спокій Оленка, що всією душею бажала боротись з народним лихом і впала жертвою людської жорстокості («Страчене життя») і т. д. і т. д.

Улюблений образ Тесленка — образ страдальця чи страдалиці, жертви ненормальних обставин нашого життя. Його герої — це «струджені і знеможені», «пригноблені, зневажені». Їх автор оточує всією ніжністю свого змученого серця, окружає ореолом героїзму.

Він любить рисувати цей тип, бо, зустрічаючись з ним, полюбив його, бо й сам до нього належав; через те, може, в його оповіданнях так багато ліризму, зворушливого і щирого, далекого від усякої афектації.

Творчість Тесленка ніколи не виходить за межі його спостережень, за межі того, що він сам бачив у дійсності і зазнав на собі. Його оповідання — це об’єктивації поодиноких моментів його власного життя, його художня автобіографія — стремління якнайправдивіше розказати якийсь епізод з своєї життьової мандрівки, якнайточніше зафіксувати те, що йому траплялось, робить з деяких, слабших, творів нашого автора — якісь фотографічні знімки; йому бракує іноді викінченості, пластичності образу, сили виразу. Іноді його оповідання вражають своєю наївною тенденційністю («На чужині»). Але в кращих з-поміж них («Страчене життя», «Школяр», «Хуторяночка») і суцільність, і повнота чуття, і художня правда. В невеличкому, непершорядному таланті Тесленка було щось таке, що обіцяло дальший розвій, обіцяло певну літературну силу, і чому розвинутись уперто не давали чотирьохлітнє заслання, блукання на чужині, бідування дома і, нарешті, хвороба.

Основний настрій книжки — безнадійно песимістичний. Він яскраво проступає вже в перших оповіданнях, як-от: «Син», «За пашпортом», «Школяр». Заслання тільки поглибило його, і в таких останніх передсмертних нарисах бринить уже повне зневір’я, цілковита безнадійність («В пазурах у людини», «Поганяй до ями» і т. і.).

Мова в Тесленка гарна, проста, безпретензійна, хоч, на жаль, трохи підсолоджена зменшуючими словами («гарнесенький», «соромливенький», «млявенький», «щічки»); фраза уривчата, коротка; синтаксис щиро народний.

Видані оповідання «Віком» чепурно і недорого. Псує враження тільки обложка — вульґарна, зелена, з «малоросійським» краєвидом: хата, вишеньки, тополя, ставок…

До книжки додано портрет автора і дуже тепло написану статтю С. Черкасенка.

1912

Сергій Єфремов. Новий документ до старих позвів{13}

Видавництво «Вік». Серія «Наші справи». № 17. Стор. 70. Ціна 15 коп.

«Старим позовом» автор зве той давній і затяжний літературний процес, що вже кілька десятків літ тягнеться між представниками централістично настроєної (принаймні в більшості своїй) руської інтеліґенції з інтеліґенцією українською. Новим документом в цьому процесі — в «споре южан с северянами», мовляв словами Пипіна, — є стаття Струве, видрукувана в 1-й книзі «Русской мысли» за цей рік. Брошурка ж, що лежить оце перед нами, один з численних відгуків, що стаття Струве викликала в українській пресі.

В цій брошурці автор зібрав докупи цілий ряд своїх статей, що з’явились в свій час на сторінках «Ради» і «Украинской жизни». В цих статтях він розглядає і послідовно руйнує всю арґументацію д. Струве, починаючи з філологічних і кінчаючи економічними доказами. Не можна сказати, щоб роль була вдячна. Мимоволі доводиться повторювати аксіоми, говорити речі всім відомі — що кожна культура витворюється свідомо, а не росте сама собою, що українці зовсім не такі ледачі і нездатні до торговельних операцій, як їх уявляє популярне думання руського інтеліґента, що російська культура не є загально-руська, а вигадане д. Струве «koine» — простісінька фікція, «мечта, атмосфера», як говорить хтось із чеховських героїв, — і т. д. і т. д. без кінця-краю.

Треба визнати, що автор з славою вийшов зі свого важкого становища. Він не потонув в «загальних місцях», а з властивим йому публіцистичним хистом знайшов нові приклади, нові ілюстрації, і тому його статті прочитають свідомі елементи — з цікавістю, а несвідомі — з великою користю для себе.

Тези, виставлені д. Єфремовим в більшості випадків — є «символ віри» всього українського громадянства; тільки подекуди автор висловлює думки, що належать йому чи то особисто, чи то як ідеологові певних громадських течій. Деякі з цих думок викликають сумніви. Як, певно, пам’ятають читачі, Струве, закликаючи до енергійної боротьби з українським «партикуляризмом», висловив думку, що економічний розвій країни і тісно з ним сполучений зріст впливу городської культури ведуть українські народні маси до повної денаціоналізації. Звичайно, Струве прибільшив значення міста; але Єфремов, відповідаючи йому, перегнув, як то кажуть, палицю в протилежний бік і виступив з рисковитою теорією культурної залежності міста від села. Він каже: нехай міста денаціоналізуються, у нас зостається ще національно дуже і здорове село — з цього села будемо дожидатись національного порятунку. Цей погляд на село, як на таку скарбницю народного духу, що й вичерпати її не можна, це звертання до народу і народного національного духу здаються нам за наших часів певним анахронізмом. Де в наші часи автор знайшов підстави такої непохитної віри в село?

І ще одна увага. Д. Сергій Єфремов дуже щедрий на гострі полемічні випади. Звичайно, наша літературна етика дозволяє в полеміці заходити часом дуже далеко, а д. Єфремов ніколи не переходить поза межі дозволеного, але нам, проте, прикро бачити, що проти Струве автор уживає тієї самої зброї, що на Меншикова або Савенка. Правда, російський ліберал, колишній марксист в ролі «недвусмысленного» борця з культурним рухом — видовище зовсім не миле, але нам здається, що все-таки не слід ставити його на один щабель з казенними борзописцями. Вже одно те, що Струве викладає свої думки, а не «виды и соображения начальства», не дозволяє нам так безоглядно «вішати собак» на його ім’я, як на ім’я якогось Савенка.

Зо всіми тими дрібними увагами можна тільки дякувати авторові, що він не дозволив своїм статтям розгубитись по часописах. Зібрані в одну брошуру, вони матимуть значення популярної — скажу так — апології українського культурно-національного руху.

1912

М. Г. Халецький[44] {14}

(24 декабря 1888 — 15 ноября 1912)

23 ноября на шпальтах «Ради» з’явилась поміж іншим коротенька звістка, що з тиждень тому в м. Кролевці на Чернігівщині помер од сухот Мик. Григор. Халецький, свідомий українець, і що остання воля його була, щоб над ним читали псалтир — по-українському. Похапливо, нашвидку перебігли очима читальники кілька коротких і скупих рядків — і не звернули уваги. Ім’я невідоме, незнане, нічого нікому воно не промовило, і тільки десяток товаришів і друзів покійного й знає, що зійшла в труну людина небуденна і варта ширшої згадки.

Біографія Мик. Григ. не багата фактами. Народився він в г. Кролевці, в міщанській сім’ї, вчився в трикласовій городській школі і, скінчивши її, служив років 7—8 в повітовій земській управі, спочатку — в канцелярії, а потім на посаді земського бібліотекаря. За короткий час завідування бібліотекою, що доти завше перебувала в нас в хаотичному стані, він впорядкував її, завів новий систематичний каталог, поповнив її новими книжками і, що найголовніше, заснував, може, й невеликий, але гарно підібраний український відділ. З весни 1911 р. він починає носитися вже з новою думкою — хоче кидати бібліотеку і йти в народні вчителі. Складає учительський іспит і з того ж таки літа їде на київські курси, де серед несвідомої маси вчительства був одним з небагатьох свідомих. Восени 1911 року він зовсім кидає земську службу і вступає до Київських сільськогосподарських курсів. В Києві він пробув зиму, і товариші, певно, добре пам’ятають його, вічно заклопотаного і з книжками в руках, живого і енергійного; на курсах він користувався певним авторитетом і чи тому, що завше носився з книжками та часописами, чи тому, що був найсвідоміший і найосвіченіший, прозваний був «кафедрою». В Києві він прожив рік, але цей рік, властиво, й підтяв його здоров’я. Воно й раніше не було блискучим, але життя в вогкій кімнаті, вічні турботи, побивання заради шматка хліба вкрай добили його. Хворий плевритом, приїхав небіжчик по весні додому, пережив якось літо, а на осінь — не стало вже сили. Молоде життя обірвалось на двадцять четвертому році.

Ми, товариші і друзі покійного, довго пам’ятатимем його в ролі бібліотекаря, ще здорового, живого і привітного. В земській бібліотеці, де значну частину абонентів складає учительство, його значення було величезне. Не одному він вперше дав до рук українську книжку, і, я певен, не один вчитель довідався од нього, що існує на світі питання про українську мову в школі.

Я не знаю, звідки бралися в нього всі його знання, але мені відомо, що в двадцять літ він був мало не найосвіченішою людиною на всю нашу земську управу, незважаючи на те, що мав лише атестат городської школи.

В нього був незвичайний інтерес до друкованого слова. Він добре знав нову руську літературу, а щодо українського письменства, то тут він цікавився кожним найдрібнішим навіть явищем.

Бібліотекарем він був природженим. Одержуючи невелику платню, він зібрав в себе дома гарну і доволі велику бібліотеку, і не можна сказати, щоб це були дешеві, популярні книжки, видання останніх літ, — там були повні збірники творів наших класиків і такі бібліографічні раритети, як Кулішева «Україна», вид. 1843 р., альманах «Сніп», виданий Корсуном в 1841 р., книжки «Основи» і обидва томи Кулішевих «Записок о Южной Руси».

Так, в нього був незвичайний інтерес до творів людської думки і слова, чистий, безкорисний порив до знання. І самі собою пригадуються рядки поета, якого він так любив —

Не погибла та природа,

Не погиб еще тот край,

де можлива ще така непереможна і чиста жадоба до знання. Але що з того, коли за цю жадобу, за цей високий ідеалістичний настрій наша вбога дійсність одповідає злиднями і невблаганною хворобою. І це тим гірше, що особиста доля покійного являється в деякій мірі типовою для певних кадрів нашої української інтеліґенції.

1912

Проф. Мих. Грушевский. Иллюстрированная история Украины{15}

Авторизованный перевод со 2-го украинского издания. С 387 рисунками. СПб., 1913

Перше видання «Ілюстрованої історії України» мало величезний успіх, за ним незабаром з’явилось друге, а ось — через скількись часу — виходить вже руський переклад.

Про науковий бік книжки, звичайно, говорити нема чого. Що вона з цього боку бездоганна, за це може ручитись само вже ймення автора, що справедливо вважається найвидатнішим і найавторитетнішим дослідувачем української історії.

Літературний талант автора також не підлягає сумніву. Раз почавши читати, книжку нелегко покинути — таке оповідання живе, просте і драматичне, позбавлене зайвих і блідих слів, заучених фраз і зворотів. Так виразно і яскраво виступають постаті історичних діячів і картини народних рухів, освітлені і зігріті теплим відношенням автора.

Вельми прикрашають книжку ілюстрації; серед них нема малюнків пізніших, композицій, сучасних нам: це все — фотографії останків старовини, знімки старовинних портретів і ґравюр. Серед останніх зазначимо знімки з ґравюр в честь Мазепи (мал. 295 і 296) ректора академії Калачинського та митрополита Раф. Заборовського (мал. 321, 324, 325). Дуже цікавий і фотографічний знімок «Старої громади», що належить до 1874 р.

Руський переклад книжки не можемо визнати за вповні бездоганний. Занадто часто почуваються в тексті звороти українського ориґіналу. «Без песни, танцев, игр не обходилась никакая оказия», «Все обычно справлялось с обильной выпивкой» (с. 30), «Так обыкновенно разсказывают о начале какого-нибудь поселения, когда не знают его начала, Харьков — ну, значит, основал его Харько» (с. 42). Словом «ну» перекладене, мабуть, українське «отже». «Приносят жертвы бесам, болотам и колодезям» (колодцам?).

Багацько фраз звучать нелітературно і не зовсім по руському. Та з тими дрібницями мирить нас самий факт з’явлення руського перекладу «Історії проф. Грушевського», який робить цю популярну книжку доступною широким колам російського громадянства і дає змогу і представникам різних недержавних народів зазнайомитися з трагічним минулим найбільшого з-поміж себе народу. «Иллюстрированную историю Украины» можна тільки вітати. Побажаємо, щоб і переклад був прийнятий публікою так щиро і розходився з тим успіхом, що вже випав його українському ориґіналові.

Видана «Історія» товариством «Просвещение» чепурно і навіть розкішно, але в порівнянні до українського видання значно дорожче — 3 кар. 50 коп.

1912

О. Синявський. Про що співають кобзарі{16}

(Про українські історичні думи). Видавництво ім. Бориса Грінченка. № 3. Стор. 66. Ц. 10 коп.

Нам здається, далеко відповідніше було б назвати цю книжечку не «про що співають», а «що співають кобзарі», бо центр її ваги — не оповідання про сюжети або героїв старовинної історичної поезії, а самі тексти дум. До цих текстів лише приточено коротенькі коментарії, де автор перекладає старі і забуті незрозумілі слова або кількома словами поясняє історичну обстановку, в якій зародилась та чи інша дума. Починається книжечка щиро і тепло написаним вступом про історичну долю українського народу, про напади на Вкраїну степовиків — половців та татар, про кримські походи і ту велику культурну місію, що несло Дніпрове козацтво, стоячи на сторожі рідного краю. Далі автор наводить тексти так званих «невольничих» дум. З цих дум надруковано: «Думу про трьох азовських братів», «Про Марусю Богуславку», «Про Самійла Кішку» — справді найкращі зразки народної творчості. За ними йдуть «думи історичні», в тісному розумінні слова, героями яких являються не епічні постаті, як Маруся Богуславка, а фігури вповні історичні, як Богдан Хмельницький, і де в тексті можна шукати вже відгуків тих чи інших історичних подій. До цього жанру належать наведені в книжечці — дума про «жидів—рандарів», про Барабашеві листи, про втечу жидів з України і, нарешті, — дума про смерть і похорон Богдана («Зажурилась Хмельницького сідая голова»).

Трохи чудно між думами виглядають дві пісні — про Морозенка («Ой, Морозе—Морозенку, преславний козаче») і жовтоводську бійку («Ой, не той то хміль, що коло тичини в’ється»), потрапили вони сюди, очевидячки, «поверх програми», — не думаємо, щоб автор не міг розрізнити думи і пісні.

Збірник не претендує на повноту. В ньому немає багатьох інтересних дум (про Ганджу Андибера, козака Голоту, смерть бандуриста), що місця зайняли б небагато, а збірникові надали б більшої різноманітності.

Єдиною хибою збірника являється, на нашу думку, занадто белетристичний характер авторового тексту. Це якесь вболівання, якийсь плач «над руїнами». Чи не краще було б замість жалібних слів «про приголомшених недолею онуків» розказати хоч коротенько про старих кобзарів, про бандуру, про форму і стиль нашої народної поезії…

Проте ця хиба з успіхом викупається тим, що тексти дум наведено по кращим записам.

1913

Святитель Іосаф Горленко, єпископ Білгородський{17}

Складар Михайло Лободовський, українською мовою. Харків, року Божого 1912. Стор. 49. Ц. 20 коп.

Ця книжка, назву якої тут подано, мало не з першого погляду справляє дивне враження, — дивне своїм тоном, мовою, викладом, правописом. Її зміст, її орфографія, її літературна манера викликають великі сумніви.

Почати з того, що, читаючи книжку, ніяк не можеш сказати, для кого вона призначена, якого саме читача мав на увазі автор. Бо коли він хтів написати популярну брошуру, тоді не треба було йому загромаджувати свій виклад безконечними примітками під текстом, цитатами з Святого Письма (часто не зовсім до речі), посиланнями на «Історію церкви» Робертсона і навіть грецький лексикон Вейсмана (с. 21). Зовсім не до речі тоді в книзі і випади проти «католицтва», і «фальшивого апостола» Лютера, що тільки розбивають увагу читача і не дають йому зосередитись на тому, що становить зміст книжки. З другого боку, коли припустити, що автор з самого початку рахував на читача-інтеліґента, тоді в книзі незрозуміле все: тон, пояснення, примітки, вульґарний стиль, котрий можна ще пояснити бажанням підійти ближче до народного складу думки і розмови і котрий не має ніякої рації в книзі для інтеліґентної публіки.

Далі. Автор береться написати біографію («житіє») популярного святого. Отже, значить, можна вимагати, щоб постать, індівідуальний образ його виступив перед читачем по змозі виразно і яскраво, щоб не можна було його забути або переплутати з якимсь другим.

Колись, «в доброе старое время» наші агіографи розв’язували своє завдання дуже легко і дуже просто. Всі житія будувались по одному шаблону — «святобожні» батьки, змалку ще релігійний хлопець, потім монастир, часто проти волі батьків, аскетичні подвиги і, нарешті, «прославленіє». Індивідуальність святого, його власне лице, те, чим не схожий він на інших — все це без сліду зникало в морі трафаретних звичок писання, богобійних міркувань та церковно-шкільної риторики. П. Лободовський поновляє цю старовинну манеру, що, здавалося б, давно оджила вже свій вік: його Іосаф Горленко — на мене, принаймні, — мало різниться од Єфрема Сирина або Зосими і Саватія Соловецьких. А між тим в особі св. Іосафа Білгородського було щось таке, що робило його непохожим на інших святих. Взять хоча б його соціальне становище, його український патріотизм, його особисту вдачу, що така далека була од думки про активну боротьбу з немилим йому політичним ладом, хоч він щиро й гірко плакав і воздихав, «рассуждая теперь пребедное отечества состояние».

Дещо до характеристики Іосафа, правда, мається в оповіданні про його архієрейську діяльність, але і тут дві-три живі рисочки пропадають за докладним описанням снів, що снились самому святому, його родичам і його співробітникам.

Що торкається викладу, то тут маємо визнати, що автор дає просто класичні зразки вульґаризації теми, котру він вважає, очевидно, за найкращий спосіб підійти до «читача з народу». Сюди стосується перш за все тягуча і чудна балаканина. Треба, наприклад, авторові сказать, що батьки св. Іосафа були люди релігійні, і він пише: «…у ті часы (правопис ориґіналу), про котрі теперенькы йде у насъ мова, і заможні тоді у насъ люды не зналы тихъ розвагъ, забавокъ, розрывокъ, які теперъ повелысь по городахъ; тоді першымъ діломъ булы клопоты по хазяйству, богомоління хатнє і у дому Божому» і т. д. Подумаєш, яке лихо тепер і як щасливо було тоді! Далі треба авторові простежити, як ріс релігійний настрій дитини — і він замість серйозного фактичного оповідання малює таку картину: «Згукъ манастырськыхъ дзвонівъ росходився по лісу навкруги гор. Прылукы, оддавався, заходывъ по річкахъ — Удаю і Ладынці в Прылукы і зливався зъ церковнымы дзвонамы прылукскыхъ (?) церковъ і робывъ віробожный наладъ у душі ще хлопця — Якыма», і от — такими без краю довгими, тягучими, з повторюваннями фразами написаний весь життєпис!

Про окремі звороти та слова і говорити нічого — він весь пересипаний вульґаризмами. «Пахомій привітав свого небожа і прыділывъ (опредѣлилъ, віддав) його у Братську школу», «одповіді він на своє запитання не почув нікоторої» (ніби чуємо фельдфебеля Сидора Івановича у Винниченка), «кателыкы», «кателыцький», «канастас» (тобто іконостас), «орошаючы сльозами свої милі — любі почування» (це вже хто його зна що значить). «Лютеръ йіхъ поодгетькувавъ», «такъ поводячись, Святе Письмо можна одгетькаты», «піснякував» (постував), хундамент і т. д. і т. д. Виписки можна б продовжувати без кінця.

Наостанку кілька слів про правопис: пише п. Лободовський навдивовижу безграмотно, говоримо «безграмотно», бо в орфографії його не знать і сліду якогось принципу, якоїсь системи — чи що. Справді, один раз суфікс — ський автор пише через ь (Білгородській, братській), другий раз — без ь (Лободовскій); для одного згука и (і тверде) в нього аж три літери — і, и, ы (жіночій, епископъ, четвертый); для йотованого і в нього означення йі, для йотованого е (є) — такого знака чомусь нема. Вкажемо ще на неточну передачу кінцівок (родитылі, спускаетця), що досі знаходила місце здебільшого в лубочних виданнях.

За сто літ існування нової української літератури книжки наші писалися всяким правописом. Було в нас старовинне письмо з ѣ замість і і ô, була «ярижка», кулішівка, желехівка, драгоманівський правопис. П. Лободовський ні одного з них не вподобав, взяв од кожного з них потроху і утворив щось своє ориґінальне, але в високій мірі, — мовляв за галицькими газетярами, — «монструальне». Тут усі лиха «ярижки» (ъ, ы тощо), дещо з Кулішевого правопису (ь), дещо з драгоманівського (й перед голосівками) — і все те дуже нераціонально зведено докупи. Можна думати, що пан Лободовський писав не в Харкові, а десь на Робінзоновім острові, не чувши про загальноприйнятий правопис, в вічі навіть не бачивши української книжки, і там «своїм умом» «доходив» до утворення нової орфографії. І доки українські автори свої недотепні вигадки ставитимуть вище од встановленого найкращими і найавторитетнішими знавцями мови правопису?

Але помимо правопису, помимо мови у п. Лободовського єсть і ще одна несимпатична риса, що її ми ще не зазначили. Це його фанатична нетерпимість до інших вір, той недостойний тон, в якому він провадить розмову про «кателыцтво» і лютеранство — і ця риса вкупі з усім попереднім, врешті, не дозволяє нам признати його книжку придбанням для нашої популярної літератури, не дозволяє нам радити її читачеві.

1913

З студентських років М. В. Лисенка{18}

В нашім письменстві ще й досі не встигла розвинутись література біографій і споминів.

Строге, наукове дослідження життя такої центральної фігури нашого літературного руху XIX століття, як Шевченко, ще ледве розпочате, і двотомна «хроніка» О. Я. Кониського і досі зостається наугольним каменем не виведеної ще будівлі. Драматична, повна глибокого протиріччя і хитання постать Куліша і зараз лишається не вповні розв’язаною загадкою, що вимагає ще старанного збирання біографічного матеріалу. Без біографії поки що Костомаров і Драгоманов, — а вони ж стояли на чолі громадського руху, один — сорокових, другий — сімдесятих і вісімдесятих років, і останньому з них більш, ніж кому іншому, повинно бути вдячним сучасне українство за обґрунтування його політичної програми…

Браку біографічних праць вповні відповідає брак автобіографічних записок. Нескінчені мемуари Антоновича, недавно знайдені спомини Бориса Познанського, що оце розпочалися друком в «Украинской жизни», напівбелетристичні замітки Ганни Барвінок в «Українській хаті» та ті коротенькі згадки, що з приводу ювілею або смерті видатних діячів містились на сторінках «Киевской старины» або «ЛНВ», — от і все, що ми можемо назвати в цьому напрямі. Але як мало цього, як мало в порівнянні до того, що могло б бути! Як часто можна почути жалкування з приводу того, що які, мовляв, безцінні скарби споминів поніс з собою в домовину покійний Житецький, і справедливі уваги, що ці спогади зберегли б не одну колоритну сторінку з історії нашого громадського руху… коли б у свій час були записані. І цим увагам не можна не признати повної слушності. Ніякий документ, звичайно, не може дати того живого образу старовини, як талановито написані спомини або автобіографічні записки. Нехай в них буде багато суб’єктивних, іноді помилкових з нашого погляду оцінок, але хіба нічого не важить те, що замість довгої низки імен і, в ліпшім разі, добре перевірених дат, ми матимемо живий відгук почувань і настроїв епохи, що давно одійшла в минуле, без великого напруження могтимемо викликати в уяві картину того минулого, відчути безперервність традиції, що в’яже наше покоління з попередніми.

Останніми місяцями, мало не зараз по смерті Миколи Лисенка, в наших часописах почали з’являтись статті, що мали завданням відновити в пам’яті, а то й просто подати до відома громадянства деякі факти особистого життя покійного, щоб те живе очарування його індивідуальності, яке зазнали на собі сучасники, не вмерло з ними, а передалось наступним поколінням. Особливо гарно і повно малює, проте, постать Миколи Віталійовича давня стаття М. П. Старицького, видрукувана ще в «Киевской старине» з приводу тридцятип’ятилітнього ювілею Лисенкового. М. П. Старицький ще тоді взяв на себе з власної волі скромну ролю біографа, цю, словами англійського історика Маколея, ролю «літературного васала, що по споконвічному ленному праву має нести своєму сюзеренові повинність подиву і пошани», — і дав прегарно виписаний нарис дитинства і молодих років М. В-ча. Цей нарис і досі може бути цікавим з огляду на ще не перевищену повноту і точність даних; тому й хочемо, користуючись ним, зазнайомити наших читальників з шкільними — власне, студентськими роками життя великого музики.

Як пройшли перші роки життя Миколи Віталійовича — добре всім відомо. Бонни, ґувернантки, французька мова, аристократичні манери і аристократична великопанська пиха — от те оточення, в якому зростав майбутній демократ, етнограф і композитор. Українська стихія, що широким поясом оточувала цей великопанський островок, спочатку в Крилові (Новогеоргіївську), де стояв орденський кірасирський полк, в якому служив батько Миколи В-ча, а потім в Гриньках, лише випадковими, поодинокими проміннями, то казкою няньки, то народною піснею проривалась в напівфранцузьку атмосферу кутка і, розуміється, не була такою дужою, щоб залишити глибокий слід в душі дитини. Далі маємо — аристократичний пансіон Ґедуена в Києві, виховання в гурті дітей титулованих польських маґнатів, харківська друга гімназія, що ні крихти не відмінила обстановки і того кола понять, в яких зростав Микола Віталійович, і нарешті Харківський університет, куди небіжчик з огляду на родинну традицію (його дядько проф. Борисяк читав в університеті лекції по мінералогії) вступив на природничий факультет.

Восени 1860 року сім’я Лисенків переїздить на зиму до Києва, і Мик. В-ч переходить з Харківського університету в Київський. До речі, вельми цікаві деякі мотиви цього переходу. В 1859 році, коли скрізь на провінції пройшли вже чутки про неминуче скасування кріпацтва, поширились якісь непевні звістки про селянське повстання, поміщики Кременчуцького і сусідніх повітів, звичайно заможніші, почали вибиратися на зиму до міст — до Полтави, Харкова та Києва. На родинній нараді в сім’ї Лисенків було вирішено виїхати в Київ, але через деякі фінансові перешкоди справа загальмувалась, і виявилось, що перебратись того року не можна: «Мы (пише М. П. Старицький про себе і Мик. В-ча) с величайшей радостью возвратились в Харьков». Але тут, в Харкові, стався один незначний факт, котрий примусив Мик. Віталійовича і його товариша одмінити свій спочатку неприхильний погляд на Київ і зацікавив їх київським життям. «Один наш товариш, — розказує М. П. Старицький, — прізвищем Косяков, з родинних обставин мусив перейти з Харківського університету в Київський. В Києві він пробув недовго, всього з місяць, а коли після того повернувся в Харків, його важко було пізнати. На йому були ботфорти, конфедератка і «носогрейка» в зубах. Він наговорив нам дивних речей, що в Києві студенти форми не носять, що життя там вільне, не так, як в Харкові, і т. д. і т. д.». Молоденький студентик не зрозумів ні національних змагань, ні партійної боротьби, що кипіла тоді в Київському університеті, звернув увагу лише на зовнішність, але його чудернацьке убрання, неймовірні оповідання і здивували, і захопили юнаків, і коли того ж таки літа на сімейній нараді знов зняте було питання, куди їхати на зиму, молодь вже нічого не мала проти Києва і навіть ставилась до його прихильно.

На підставі спогадів М. П. Старицького нам можна приблизно уявити світогляд і симпатії молодого Лисенка під той час, коли він вступав до Київського університету.

Вже в дитинстві бонтонному вихованню матері і ґувернантки довелось зустрітись з доволі міцним українським впливом з боку тітки старих Лисенків М. В. Булюбаш та її придворного штату економок і служниць. Аристократизм і напівфранцузьке виховання зустріли ворога в народній пісні і казках, що так тішили фантазію дитини. Це були перші повіви народної стихії на душу хлопця.

Другий момент в «українізації» Миколи В-ча, в наверненні його до народної стихії, відноситься вже до жовнинського періоду молодих його літ, коли майбутній музика-етнограф вже вийшов з пансіону Ґедуена і мав вступити до IV класу гімназії. Сім’я Лисенків в цей час вже перебралась з Гриньків в Жовнин, де Віталій Федорович вибудував на горі новий просторий дім. Розкішний садок, левади, луки і млини над тихою Сулою, де часами збиралась містечкова молодь співати пісень, не могли не справити враження на чутливу до краси душу юнака. До цього моменту належать перші записи народних пісень; ще тоді Микола В-ч поклав на ноти мелодії найлюбіших йому пісень, почав підшукувати до них акомпанемент, писати козачки тощо. Не зостались тут без впливу також і знайомість та приятелювання з сусідами-родичами, де М. В. вперше довелось прочитати заборонені твори Шевченка, що вразили його енергією і музичністю простої мужицької мови, і побачити на свої очі людей, перейнятих живою симпатією до всього свого, українського — мови, убрання і пісні.

Цим впливом ранніх вражень дитинства, захопленням народним словом і музикою, на котрі з такою силою озивалась його творча душа артиста, почасти й пояснюється те, що звички, прищеплені молодому Лисенкові вихованням в панській родині і аристократичних пансіонах, не увійшли йому, як то кажуть, «в плоть і кров», і ніщо не перешкодило йому потім скинути їх з себе, як непотрібну шкаралущу. Але в момент вступу в Київський університет враження народного слова і пісні, читання Шевченка і Куліша («Чорна рада», «Записки о Южной Руси») ще не встигли перемогти старих звичок думання, навіяних вихованням. «Козацька душа», яку знаходили в Миколі його родичі-українофіли, визволялась з них поволі, але невпинно. Треба було лише кількох нових і міцних вражень, щоб чутлива душа юнака рішуче прихилилась до рідного краю і його бідолашного народу.

Такі враження і дав Миколі Віталійовичу Київський університет, властиво, ті загострені відносини національні, що склалися в студентському житті.

М. П. Старицький художньо описує перше враження, яке на нього і Мик. Віт. справив Київ і київське життя. «Ми були, — пише він, — вражені не так самим містом (воно було безлюдне і мертве в порівнянні до Харкова), як студентами, що подекуди стали з’являтись на вулицях. Здебільшого вони були в польських вбраннях, лише вряди-годи показувалась між ними «косоворотка навыпуск» або сива смушкова шапка. Мова скрізь панувала польська. Пішли ми в театр і нічого не зрозуміли: виставляли якусь комедію з варшавського життя. Пішли в більярдну — і там слуги і гості говорили по-польському. Нарешті зайшли до крамниці — і там запитали нас: co państwo chce? В кухмистерській нам запропонували «яї садзоне» і «леґуміне», що про них ми не мали ніякісінького поняття. Лисенко вже зажурився, що ми заїхали в Польщу і що чого доброго й лекції доведеться слухати по-польському».

Студентське життя зразу ж зустріло юнаків гарячими суперечками і промовами, головним чином про те, кому, якій нації повинен належати Київський університет. «Нас поразила, — пише Старицький, — сборная зала университета, принимавшая с каждым днем все более бурный вид; и в ней звучала подавляюще польская речь». «Студенти-поляки держались осторонь, ходили купками, сперечались про щось, часом говорили промови. Іноді з тих невеликих купок чутно було протести. Пам’ятаю, якось раз невеличкий кацапик в червоній сорочці Христом-Богом благав товаришів, щоб його підняли. Ми підхопили його і поставили на вікно. З цієї високості він і почав громити ляхів. Промова його була палка, щира і сильна. Зміст приблизно був такий, що всі ми, і руські — і українці, співчуваємо національним змаганням польських студентів за права свого народу і автономію, але спочуваємо тільки доти, доки вони не стають на перешкоді нашому національному розвою, нашим правам. А ви, панове, одразу ж починаєте з насильства. Київ не ваш город, а наш, і університет цей — наш, а до того й наука повинна бути вільною од національних забобонів («предрассудков»). Слова промовця справили непереможне враження на великий натовп кунтушів і венгерок. Все замовкло й стихло. Один поважний, огрядний поляк навіть похвалив: «Добже шельма муві». Але другий з гострою рудуватою борідкою і вгору підкрученими вусиками аж скрикнув: «Лже лайдак: тен університет єст наш, бо з Вільна пшенєсен». Зчинився ґвалт неймовірний, а серед того ґвалту й крику хтось в сіряку і сивій шапці гукав: «Панове, обміркуймось! Невже тепер ви не шукатимете згоди? Гей, ізгадайте даремно пролиту кров…»

Такі сцени траплялись мало не щодня. Суперечки ставали все гострішими і запальнішими в міру того, як з’їздилося студентство, а на коридорах і в аудиторіях збиралося все більше народу. Розуміється, ці суперечки, ця гаряча атмосфера національної боротьби не раз примушували студента Лисенка замислитись над питанням, хто ж він, яких батьків, якої національності. Питання, що досі десь дрімали в голові, тепер прокидались, розжеврювались, розгорялись. А одповідь на них проказували враження рідних місць, рідного степу, народна пісня і палке слово поета, що його вперше знайшов М. В. у родичів. М. П. Старицький свідчить, що вони з Миколою Віталійовичем просиджували довгі ночі в розмовах про національні завдання, минувшину і сучасність. Розмови про колишню долю рідного краю переплітались з розмовами про безправність і злидні селянина-кріпака.

Університет 60-х років не був ще придушеним, заспокоєним університетом наших часів. Тоді ще не додумались до теорії середньої школи з програмою вищої, — теорії, яку так ретельно провадить в життя наше міністерство. Студентські збірки не були ще ділом абсолютно забороненим, і студентське життя не йшло так мляво, як тепер, і між перейнятою одним настроєм студентською масою не було того взаємного недовір’я, яке можна відзначити як характеристичну рису сучасного нам академічного життя.

Студентська молодь, що з’їздилась в Київ з різних провінціальних гімназій — з Житомира, Полтави, Чернігова, Новгород-Сіверського, — незважаючи на свою українську розмову, не мала ніяких політичних ідеалів, ніяких усвідомлених симпатій до культури рідного народу. Київ з цього погляду стояв далеко попереду, раз тому, що в ньому, як у більшому культурному центрі, сильніше відчувалося тодішнє піднесення громадського настрою (адже це були 60-ті роки, коли в столицях, по слову поета, «стоял шум» і «гремели витии»), й, по-друге, й тому, що тут ще з часів Максимовича, Костомарова й Куліша цікавились історією і побутом рідного народу, жива ще була й пам’ять про Кирило-Мефодіївське братство. Боротьба з польським студентством, боротьба проти польського характеру Київського університету розбуджувала почуття національності і в значній мірі утворювала те оточення, в якім швидко повинні були зростати і міцніти політичні ідеали і переконання. Так, М. П. Старицький розказує про одно студентське зібрання в одного студента — полтавця Г., розказує, як здіймалися там балачки про те, щоб підкреслити український характер Київського університету, про майбутню культурну ролю українського народу, про те значення, яке повинна мати українська мова… Ці розмови близько зачіпали Миколу Віталійовича. Він цілком переймався ідеями, які з них виносив. «Він весь «преобразился» і з завзяттям неофіта «доводив всім і кожному, що всім нам не тільки з народом, але й між собою треба розмовляти по-рідному, щоб зробити «мужицьку мову культурною і своєю».

І знов риса, характеристична для тодішнього молодого «українофільства»! Зробившись людьми, свідомими своєї національності, молоді студенти зразу ж спробували якось це зманіфестувати, виявити, — в зовнішності, манерах, убранні. В спогадах Старицького можемо знайти інтересне оповідання: з якими довгими дебатами обмірковувалось питання про обов’язкову для кожного українофіла народну одіж — сіряк, чумарку, шапку і т. і.

В цей час Микола Віталійович так очевидно перейнявся вже ідеями тодішнього народолюбства і українофільства, що його найшли можливим запросити на «генеральну збірку» в університеті, в студентській бібліотеці. Що це була за «генеральна збірка» — точно не знаємо, ближчого означення Старицький не дає, — треба думати, що це було зібрання студентської «громади». Ми маємо чудесне описання цього генерального зібрання. «Обстанова була вельми таємнича — ніч, велика зала, ряди парт, столик, тьмяне світло, запитання усім, хто надходив: пароль? лозунґ? — все це імпонувало надзвичайно. Ми почували себе в ролі заговорщиків на таємничій нараді в якійсь середньовічній ратуші…» На цих зборах при участі делеґатів од руських і поляків поставлено і вирішено було питання про переконання, самопізнання і діяльність кожного свідомого українця, а також і про відношення до інших національних організацій — руських і польських. Тут вперше Микола Віталійович почув інтеліґентну українську розмову і на власних очах переконався, що вона може, по його ж виразу, стати «орудком широкої культури». Ми знаємо, що в цей час Микола Віталійович пильно починає вивчати мову, стежить за кожним найменшим явищем в літературі — захоплюється книжками «Основи», оповіданнями Марка Вовчка, останніми передсмертними поезіями Шевченка, статтями вже раніш відомого йому Куліша і уважно студіює останнє тоді слово українського національного самопізнання — «Две русские народности» Костомарова; знаємо, що він бере участь в просвітніх гуртках, яких тоді так багато було в Києві, і належить до групи, що займається збиранням матеріалів по українському народному синтаксису.

Так минає рік, перший рік перебування Миколи Віталійовича в Київському університеті. Він, властиво, найцікавіший нам з усіх, бо якраз він був роком перелому, переходу Миколи Віт. від панських поглядів і звичок думання, в яких він зростав, до щирого демократизму і народолюбства.

Вернувшись влітку додому, в Жовнин, майбутній композитор починає з того, що переодягається в свитку, і, маючи на увазі «зближення з народом» — з одного боку, і з другого — вивчення і збирання етнографічного матеріалу, знайомиться з усім селом. Він часто буває на «вулиці», на «вечорницях», розважає гурт грою своєю на фісгармонії і разом з тим збирає, записує пісні, котрі потім в його обробці утворили йому славу тонкого і вдумливого знавця народної душі, в її найдорожчому вияві — пісенній творчості.

По весні 1864 року Мик. Віталійович кінчає університет кандидатом природничих наук і вступає кандидатом до мирового посередника Таращанського повіту, де пробув весну і літо, а восени того ж року виїздить до Ляйпціґської консерваторії. Цим і закінчується університетський період життя М. В. На підставі вищезгаданого матеріалу ми можемо зробити такий висновок, що значення того періоду в житті нашого композитора було величезне. Університет вперше показав йому, наштовхнув його на питання, над якими він доти не задумувався, захопив його хвилею демократизму і народолюбства, навів його на стежку, з якої він не звертав все своє життя.

Дальша діяльність Миколи Віталійовича протікає на очах всього українського громадянства. Ще в університеті приєднується він до славної плеяди наших істориків і етнографів, що всі сили свої оддали на служіння народу, що метою своєю поставили зібрати всі скарби його духу і своїми спостереженнями і студіями поклали основи нашого національного самопізнання.

Кожного разу, коли доводиться згадувати нашу інтеліґенцію 60—70-х років, нам мимоволі спадає на думку один чудовий образ, один з найкращих образів давнього козацького епосу. Ще на початках XIX століття наш народ уявляв з себе лише темну масу селян-кріпаків; позбавлений своєї національної інтеліґенції, несвідомий щодо себе і своєї культурної сили, він зостався на широкому шляху культури, немов той менший брат, піший піхотинець думи. Його старші кінні брати випередили його, поспішаючи до мети, а його покинули серед степу, безсилого і безпорадного, на здобич сіроманцям-вовкам, на поталу хижій птиці. І коли він не загинув «на безвідді, на безхліб’ї», і не тільки не загинув, а узброївсь культурним надбанням і зараз простує, наздоганяючи старших братів, то це велика заслуга нашого покоління 60—70-х років. А серед того покоління Миколі Лисенкові належить чільне і почесне місце.

1913

Бояри Романови{19}

Сьогодні день династичного ювілею в Росії; рівно 300 літ тому, 21 февраля 1613 року, на виборчому соборі «всея земли» обрано було на не зайнятий цілих три роки «трон московских государей» — нового царя з «племени Никитичей Романовых», якого нащадки царствують у Російській державі й по сей день.

Молодий цар Михайло Федорович Романов, котрому не було ще повних сімнадцяти літ, легко переміг інших кандідатів, з огляду на популярність і чисту репутацію свого боярського роду, давнього, впливового і не скомпрометованого смутою.

Рід Романових — один з найдавніших з-помежи московського боярства — «вірою й правдою» служив московським князям ще на самім початку «збирання Русі».

Початки цього роду популярна традіція, найповніше переказана в роботі барона Кампенгаузена («Генеалогічно-хронологічна таблиця найсвітлішого Дому Романових, 1705»), веде від прусько-самогитського князя Ґланди Камбіли Дивановича, що був з роду найдавніших прусо-литовських князів. Вигнаний з своєї землі німецьким орденом, лицар Камбіла приходить в Москву, до князя Данила Олександровича, батька Калити, оселяється тут 1283 р., а через кілька років після того — вихрещується. «Писари недовольные в грамматических учениях», як пояснює пізніший автор, змінили і зіпсували його прізвище, і син лицаря Камбіли Андрій звався на Москві Кобилою або Кобилиним.

Перший предок Романових Андрій відомий нам з того, що в 1347 році їздив з доручення князя Семена Гордого в Твер за його молодою, княжною Марією Олександрівною. Син Андрія Федір був одним з найбільш впливових адміністраторів московських за часів Дмитра Донського і сина його Василя І. Від онука його Захара Івановича ввесь боярський рід одержав прізвище — Захар’їних. З синів Захара Івановича старший Яків був видатним співробітником Івана III і в кінці XV в. займав відповідальну посаду намісника Великого Новгорода, де з успіхом гасив останні іскри автономізму, а менший, Юрій, був одним з талановитих московських генералів під час Литовської війни і вельми вславився осадою Дорогобужа. Помер він десь на початку XVI в., лишивши двох синів: старшого Михайла, найближчого боярина кн. Василя III, і меншого, Романа, котрий і дав усьому своєму родові прізвище Романових. Роман Юрійович вмер коло 1548 р., певно, ще не старим чоловіком, зоставивши сиротами синів Данила й Микиту і дочку Настасію, що була потім першою дружиною царя Івана IV.

Цариця Настасія Романова — один з найсвітліших образів тривожного царювання Івана Грозного. Всі джерела малюють її «добрим генієм» царя, оточують її ореолом надзвичайної краси, розуму і доброти.

Так само поважаним і популярним був менший з братів цариці — Микита.

Романови не належали до титулованих бояр, до «княжат», не мали ніяких, як висловлюються історики Москви, «удельно-княжеских», «владетельных» традицій; вони завше були вірними слугами московського трону, завше стояли в опозиції до князів, що їх, видимо, не вельми любили, тому за Івана IV не тільки нічого не втратили із свого давнього значення, але навіть в особі Микити Романовича ще скріпили своє становище.

Разом з тим варто уваги, що Романови, тобто знов-таки Микита Романович, — не пішли і в опричнину (задля того вони були людьми заслуженими і поважними). Зоставшись в земщині, вони зуміли зберегти довір’я царя і поважання людності. Ні одна тінь од темних діл опричнини не впала на світлу, несплямовану репутацію їх роду.

Тому в народних піснях з епохи Івана IV дядюшка Микита Романович, звичайно, осуджує суворість царя, гостро йому суперечить і часом спасає його од гріха.

По смерті царя Івана він займає впливове становище за Федора Івановича, але ж в перші роки нового царювання помирає десь на початку 1585 чи 1586 року.

Микита Романович Юріїв лишив після себе велику сім’ю. З семи його синів найбільш видатним був старший, Федір, пізніше патріарх Філарет, котрого московські джерела малюють «боярином добрым и ласковым», а чужоземні письменники — до того ще людиною живою і цікавою до науки.

Родина Романових не була ніколи дуже численною. Держалась вона взагалі солідарно і, наскільки можна засновуватись на джерелах, стояла на чолі боярської партії, до котрої належали переважно їх близькі і далекі родичі. Багатства Романових були дуже значними: їм належали великі земельні маєтки, розкидані мало не по всій території тодішнього Московського царства. Пам’ять про ці багатства збереглась і в народній пісні, де згадується, що в славного Романовича Микити був повний погріб «злата і серебра».

Така була сила і політичне значення цієї талановитої і найпопулярнішої боярської сім’ї XVI в. напередодні «великої розрухи» Московської держави, що винесла її на висоту престолу.

Питання про причини Смути тепер не викликає великих суперечок. Без сумніву, всі причини полягають в тих глибоких соціальних «нестроєніях», що породила їх політика Івана IV. Опричнина зруйнувала велике боярське хазяйство. Нові поміщики, так званий служилий клас, що якраз тепер набував значення, розуміється, більш, ніж попередники, почуває потребу в робочих руках. Держава йде назустріч змаганням поміщицтва і, маючи велику потребу в них, як службовій («служилой») і військовій силі, закріпляє за ними селян. Звідси незадоволення селян і широка їх участь в Смуті.

Наприкінці XVI в. Московщина уявляє з себе один великий склад горючого матеріалу: досить маленької іскри, щоб почався пожар, а по ньому «великая разруха государства». Цією іскрою і був перерив старої династії і та довга низка заколотів, яку він викликав.

Ми не маємо змоги простежити тут весь хід Смути, ми зазначимо тільки те, що вона схвилювала все суспільство держави, починаючи з найвищих верств і кінчаючи найнижчими, вибила суспільство з звиклих форм політичного побуту і звичного думання. По справедливому спостереженню В. О. Ключевського, в Смуті по черзі виступають всі елементи тодішнього громадянства. Спочатку виступає селянство («крестьяне»), козаки, «чернь», що починає хвилюваться ще за часів Бориса Годунова, як у самій Москві, так, головним чином, на окраїнах, в заоцьких городах, Сіверщині, на литовському пограниччі. Тут один за одним з’являються самозванці і знаходять признання і піддержку. Потім в Смуту замішується боярство і княжата; в особі Шуйського вони досягають трону і разом з його упадком гублять свою силу. Наостанку виступають середні класи — провінціальне дворянство, діти боярські і торгово-посадські елементи. Рязанське дворянство виступає під проводом Ляпунових проти Шуйських і боярства. Під проводом тих же Ляпунових збирається перше земське військо 1611 року задля визволення рідного краю од ворогів. Опора цього першого війська — північно-східні міста, як Ярославль, Нижній Новгород, Кострома, найбільш міцні сильним торгово-посадським класом. Звідси виходить і друге земське військо, що вирушило на Москву по весні 1612 р., військо, якому пощастило одбити Москву і скликати Великий собор «всея земли», для вибору нового царя.

Сім’я Романових, головним чином в особі Федора Микитовича, відіграє помітну ролю в Смуті.

На самім початку XVII в. Романови виступають проти Годунова, за що їх і висилають на заслання на північ, а старшого з братів, Федора, ще й постригають в ченці під іменем Філарета. Коли на окраїні, в Сіверщині з’являється перший Димитрій, ми бачимо інока Філарета в тривожному настрої. Приставлений до нього чиновник Воєйков доносить в Москву, що «інок» від якогось часу «зробивсь строптивим і чогось часто без причини сміється». З упадком Годунових він вертається до Москви; йому дають посаду митрополита Ростовського. Василь Шуйський має на оці дати йому сан патріарха і доручає йому таке відповідальне діло, як відкриття мощей царевича Дмитра.

Далі, не знати через що, добрі відносини між Романовим і Шуйськими перериваються. Патріархом призначено Гермогена, а Філарет два роки (1606—1608) пробуває в Ростові на митрополії і стоїть доволі далеко од активної політики. В 1609 р. ми бачимо його в Тушині. Він тримається там незалежно і самостійно, не схиляючись «ні десно, ні вліво», зберігає добрі відносини з ворожим табором, з Гермогеном і боярами, і являється, наскільки можна догадуватись, ініціатором договору 4 февраля 1610 р., де в кандидати на московський престол вперше запропоновано королевича Владислава. Повернувшись в травні 1610 р. до Москви, він стоїть на стороні ворогів Шуйського, а восени того ж року від’їздить з кн. Голіциним в великому посольстві до Сиґизмунда під Смоленськ.

Його рішучість і взагалі його роль в дипломатичних переговорах, за яку він заплатив 9 роками перебування на чужині, придбали йому славу «мученика за землю руську» і чимало сприяли популярності фамілії.

Коли після так званого очищення Москви зібрався Великий собор «всея Руси» для вибору нового царя, найбільше шансів мала за себе кандидатура Мих. Ф. Романова.

Виборчий собор 1613 р. був найповнішим по своєму складу з усіх відомих нам соборів — це дійсно був «совет» всієї землі.

Він складався не тільки з боярської думи, «освященого собора» (тобто представників духовенства) і столичного дворянства, — на нього покликано було і провінціальне дворянство, і представників міст. Представники міст зібрались з усієї землі: були представники східної окраїни (Казань), і південного пограниччя (Оскол, Рильськ), і західних земель.

Собор був вельми многолюдним. Засідання відбувались в Успенському соборі, бо ніяке інше помешкання не могло вмістити такої сили люду.

Наради почалися ще в январі місяці, але йшли вони дуже помалу. Собор довго не міг спинитись ні на одному кандидатові, серед генералів земського війська («ополченія») не було людей, в котрих бачили б справжніх героїв, а великі боярські роди, котрим «царство було б найбільш прирожденним» були дискредитовані своєю участю в Смуті.

Нарешті, 7 февраля після довгих суперечок собор спинився на сині Філарета Михайлові Федоровичу Романову, а 21 февраля на остаточному зібранні в Успенському соборі, кандидатура Михайла Федоровича була ухвалена одноголосно. В Успенському соборі одразу ж було одправлено молебень, а народові ім’я нового царя оповіщено було на Красній площі.

Обрання нового царя, звичайно, не було ще кінцем Смути.

Економічний занепад землі, адміністративна дезорганізація почуваються на протязі всього царювання першого Романова. З вибором царя держава ступила на шлях, що мав привести її до укріплення порядку і заспокоєння.

1913

Записки Українського Наукового Товариства у Києві{20}

Кн. X. К., 1912

Ця X кн. Записок Київського товариства складена різноманітно і цікаво, не менш цікаво, як попередні.

Розпочинається вона коротенькою статтею В. Щербини, присвяченою пам’яті покійного члена Товариства Я. М. Шульгина. Автор дає побіжний, навіть дуже побіжний, нарис життя небіжчика, а потім переходить до характеристики найбільшої його історичної праці «Очерк Колиивщины», що, на думку автора статті, була першою спробою поставити на науковий ґрунт дослідження ідейної і соціальної сторони народного руху 1768 року. Стаття д. Щербини написана тепло і щиро, але трохи сухувата в біографічній частині. Автору не завадило б, коли б він не обмежився голослівною згадкою про близькість покійного Я. М. до Драгоманова, а виявив характер їх відносин і подав хоч два-три факти, що могли б схарактеризувати небіжчика, як українського громадянина-сімдесятника.

В слідуючій статті, присвяченій діяльності кн. Дмитра Вишневецького (Байди), проф. М. Грушевський доводить, що сучасне суспільство з великою цікавістю стежило за подвигами «степового лицаря»; на доказ цього він подає сучасну польську віршу «Lament kniazia Vissniewieczkiego», взяту з альбома краківського професора XVI в. Мацея Пьонтка.

С. Ю. Гаєвський докладно описує київські списки «Александра» — популярної в XIII—XV вв. фантастичної повісті про походи Олександра Македонського.

Л. Добровольський в статті «Новий варіант пісні про земляні роботи» подає текст і мотив відомої пісні «Ой над річкою над Синюхою». До пісні додано просторий історичний коментарій.

Дуже цікава стаття Ор. Ів. Левицького «Церковна справа на Запоріжжі XVIII в.». В ній автор з властивим йому даром художнього викладу оповідає історію боротьби Коша з Київською митрополією за автономію запорозької церкви. На тлі цієї боротьби він виділяє два епізоди, які і розказує повно і докладно. Перший — це спроба вилучити Січ в окрему, незалежну від Києва єпископію, спроба, зв’язана з ім’ям Анатолія Мелетинського, і другий — справа кам’янських ієреїв Дем’яна і Власія, вигнаних запорожцями з парафії. Автор виясовує ті політичні мотиви, якими керувався в данім випадку Кіш, і переказує офіціальне листування з цього приводу між київською консисторією і Запорожжям, що скінчилось перемогою Січі.

Заслужений історик української літератури XVIII—XIX вв. М. Петров подає по списку київської Лаври текст великодньої вірші «Христос воскрес, рад мир увесь», нібито говореної запорожцями своєму гетьманові в 1795 р.; згідно з іншою традицією, вірша ця належить Антону Головатому і говорили її 1791 р. чорноморці Потьомкіну. Варіанти її надруковані в «Київській старині» за 1882 (кн. IV) і 1900 роки (книжка X), а також в галицькому «Житті і слові» за 1894 р.

Закінчується книжка двома працями з поля статистики — С. Драгоманова про дрібне землеволодіння на Полтавщині і М. Порша — «Робітництво на Вкраїні». Остання стаття ще не скінчена, тому про висновки її поки що не говоритимем.

В додатку хроніка Товариства і справоздання за рік 1911.

1913

Пам’яті М. Коцюбинського{21}

12 квітня цього року українське письменство понесло велику, невіджаловану втрату. Спустіло місце, яке ще надовго, надовго зостанеться порожнім. В цей день в Чернігові на віки вічні упокоївся найтонший, найглибший майстер рідного слова — Михайло Коцюбинський. Вмер в найкращу пору молодої весни, в ясний весняний день, який сам так тепло обрисував в своїм «Цвіті яблуні».

Смерть Мих. Мих., власне, не була несподіваною. Всі ми знали, що здоров’я його вже кілька літ розхитане і так небагато зосталось сторінок в книзі його життя. Ми знали це з газет, чули з переказів, відчували це в тоні його власних творів. Його останнє нескінчене оповідання наскрізь перейняте якимсь тихим болем, покірним одчаєм, вражає таким загостреним відчуванням краси життя, моря, неба, — яке може бути хіба тільки в безнадійно хворої, свідомої близької смерті людини. В ньому чути і молитву, і прощання, і останнє «благословляю» життю від того, хто скоро має одійти. Ave, vita, moriturus te salutat…

Але все-таки так важко примиритися з смертю, коли бачиш, що вона бере художника в розцвіті таланту, коли він досяг вершин своєї творчості, коли виявляє найвищі можливості, які в ньому були заховані.

Над свіжою могилою письменника гірко підводити підсумок його літературної діяльності, та й хто знає, чи маємо ми можливість це зробити. Ми, може, занадто близькі, занадто зобов’язані йому нашим естетичним розвоєм, щоб точно, об’єктивно вказати його місце в столітній історії нашого літературного зросту. Може, найбільше, що ми можемо зробити, це — вияснити наше особисте відношення до творчості небіжчика, зазначити, чим дорогий був він нам. Але, очевидно, неможливо писати про письменника, щоб в звичайній згадці, в звичайному, далекому од історично-літературних завдань некролозі не проступили елементи літературної характеристики.

Принаймні так сталось в данім разі. В тих некрологах, якими озвалась на смерть Мих. Мих. українська й російська преса, знаходимо кілька спроб дати загальний нарис його творчості, зв’язати її з попереднім розвоєм української повісті.

Так, в статті, уміщеній на шпальтах «Речи», новий адвокат українського письменства перед судом російського читача — М. Могилянський зазначає, що Коцюбинський цілком виріс з старої української прози, зберігши недоторканими найкращі її сторони. На нашу думку, це не зовсім справедливо, і ми почуваємо необхідність трохи обмежити таке твердження. Правда, на перших початках літературної роботи, в шуканнях свого тону і своєї манери, Коцюбинський говорив голосом Нечуя-Левицького, збивався іноді на реалістичну манеру старих повістярів; але талановитий і своєрідний навіть в наслідуванні — він ніколи не впадав у сферу їх впливу цілком. Та це і зрозуміло. В момент виходу Коцюбинського на літературну ниву українська повість мала за собою лише тридцять-сорок літ існування і, розуміється, не встигла ще встановити традицій таких міцних, щоб в певних рамках надовго вдержати творчість талановитого белетриста, дати йому готову форму літературного вислову.

Досить згадати Левицького, з його живим інтересом до побуту перш за все, з його люб’язним широкомовним стилем, або непохапливого поета степу Мирного, його епічний спокій, широкі картини соціального побуту села — який далекий і чужий їм Коцюбинський з своєю короткою співучою ліричною фразою, своїм лаконізмом, своєю психологічною манерою. Він прийшов ніби з іншого світу, зазнав на собі інші впливи, пройшов чужу школу і почасти тому вніс нове в українську прозу, розпочав в ній нову течію.

Гадаємо, що Коцюбинський мало вчився в своїх українських попередників. Його наука проходила на стороні, в руській, польській, західноєвропейській школі. Зараз ми не маємо змоги простежити вплив поодиноких письменників, не можемо ілюструвати його силою потрібних прикладів, але скажемо, що помітити цей неукраїнський вплив можна рано, ще в перших оповіданнях. Так, «На крилах пісні» нагадує нам Тургенєва, «Поєдинок», безперечно, одбиває вплив Мопассана, а в двох-трьох картинах «Лялечки» можна відчути сліди читання так званих «ліберальних» оповідань Чехова, як «Степь» або «Мужики». Ці сліди не такі виразні, щоб можна було говорити про наслідування, — видно тільки, що ці письменники лежали повсякчас на письменному столі нашого автора і його власна манера, стиль і художній смак вироблялись, головним чином, на них.

Вихований на кращих зразках чужомовних літератур, Коцюбинський рано увільнився од всіх смертних гріхів української прози. В його новелах ви не знайдете ні традиційних типів нашої старої белетристики (мошеникуватих писарів, глитаїв, волосних старшин), ні сентиментального бідкання над селянським горем, ні того, що зветься страшним словом — етнографізму. Коцюбинський легко, на самім початку літературної роботи вводить в круг своїх художніх спостережень інтеліґента, котрому так мало уваги віддавали попередники; не обмежується селом, торкається міста і міського життя; нарешті, виходить за межі України і — кажучи влучним словом Франка — поширює географічні обрії української літератури, вводячи в поле обсервації життя молдаван, татар, італійців, природу Криму, Бессарабії і того «острова», враженнями якого дише останнє його оповідання.

Поруч з новим матеріалом ми бачимо в Коцюбинського нові методи художнього зрозуміння дійсності; автор не просто пробує запротоколювати все, що кинулося йому в вічі, а вглядається в речі уважно і пильно; місце поверхового натуралізму заступає, так мовити б, психологізм; психологічний інтерес виступає вперед, витісняючи етнографічний, і в цьому розумінні Коцюбинський являється піонером нової літературної школи, на чолі якої тепер сяють імена Кобилянської та Стефаника.

Лінія літературного росту Коцюбинського поволі, але безупинно підіймається вгору, не знаючи ні поворотів, ні заломів. Почавши несміливим «П’ятизлотником», він дає всередині дев’яностих років таку великої вартості повість, як «Для загального добра», а на самім початку дев’ятисотих — свою, може, й не видержану з боку архітектоніки, але глибоку, щиру, зігріту всією теплотою гуманного серця — «Лялечку». «Лялечка» — це один з тих творів, де відчуваєш не тільки талановитого художника, але і чулу, прекрасну людину.

Автор «Лялечки», «Цвіту яблуні», «На камені», «В путах шайтана» — цілком означений, своєрідний художник, якого вже не забудеш і пізнаєш завжди. Після десяти років вчення, десяти років спроб — художник «знаходить себе», розправляє крила, — настають 10 літ роботи самостійного майстра.

Ці десять літ були разом з тим роками хвороби, що з часом все проґресувала. Але що тяжчою ставала хвороба, тим міцнішав талант, тоншими і глибшими ставали спостереження, ще витонченішою ставала вся духовна організація письменника. Разом з тим все суворіші вимоги ставив він сам до своєї роботи, все точнішим був у своїх спостереженнях. В останній (IV) книзі «Украинской жизни» читаємо посвідчення близької людини про те, як ставився Мих. Мих. до своєї літературної роботи. Працював він завше «с щепетильной добросовестностью». Про ту масу чорної підготовчої роботи, яку він поклав в основу більшості своїх оповідань, інші автори не мають ніякого поняття. Збираючи матеріали в Гуцульщині, він пас з чабанами вівці на полонинах, де кінчаються всі дороги і всі стежки; а потім перевіряв свої безпосередні враження і записи докладним і совісним студіюванням не тільки учених етнографічних праць, а й сирового матеріалу етнографічних збірників.

Характеризуючи «пафос» творчості Коцюбинського, те своєрідне, що вилучає його в окрему творчу індивідуальність, маємо зазначити, що в нашого автора найкраще виходили картини спокійні. Він був художник-описувач, з ніжним ліричним даром; сильні страсті, драматичні моменти ніколи не були його сферою. Для цього досить порівняти початок і кінець його «акварелі» «На камені». Поки Коцюбинський малює природу і звичаї татарського села — в нього стільки сили, стільки яскравих фарб; але тільки діло доходить до драматичної розв’язки роману Алі і Фатьми, то тут уже в тій похапливості, з якою автор закінчує оповідання, видко всю його слабість, скажу навіть — безпорадність. Коцюбинський був глибоким психологом; він дуже тонко описує психічний стан людини, дуже примітливо стежить за розвоєм одного якогось настрою («Цвіт яблуні», «Fata morgana», «Intermezzo», «В дорозі»), але в зображенні драматичних моментів йому якось не ставало ні фарб, ні сильних яскравих слів.

Художник-описувач перш за все, Коцюбинський ніколи не цікавився добре розробленою фабулою. Зовнішній інтерес оповідання ніколи не ставав його ціллю. І в цьому розумінні дуже цікаво, що ті оповідання, в основу яких положено анекдот, як «Посол чорного царя» або «Коні не винні», належать до найслабших в усій літературній спадщині Мих. Мих., і навпаки — найсильнішими являються ті, де фабула розвинена слабо або й зовсім не розвинена. Щоб упевнитись в цьому, досить згадати всі чисто описові нариси, починаючи з «Крил пісні» і кінчаючи «Intermezzo» або «Тінями забутих предків», що панують над усією творчістю Коцюбинського, як ті гуцульські верховини, на яких вони зародилися.

Глибокий психолог з гострим поглядом і чутливим серцем, Коцюбинський був одним з найкращих українських стилістів. Ніхто з сучасного нам покоління літератів не відчував так усієї ваги слова, як він; і коли Шевченкові одкриті були таємниці музикальності рідного слова, а Франкові — таємниці його незломної сили, то покійний мав ключі од її надзвичайного «изящества», її шляхетної простоти.

Тепер, за наших сумних часів, далеко не всі, що виросли і виховались на території України, читають і знають Коцюбинського, але будемо сподіватись, що настане незабаром час, коли його читатимуть усі, коли українська дитина в українській школі на його творах вчитиметься шанувати і любити рідне слово, а майбутній історик поставить його в перший ряд між тими, що збагатили українську культуру новими і великими цінностями.

В одній з рапсодій чудесної, «обвіяної міцним і солоним духом моря» «Одіссеї» Гомер оповідає, як довга, дев’ятиденна буря прибила царя Одіссея до землі їдців лотоса — лотофагів; цар, стомлений довгим блуканням по морю, вибирає трьох найспритніших своїх супутників і виряджає їх посольством до невідомих мешканців. Посли рушають в глиб країни і…

Мирных они лотофагов нашли там, и посланным нашим

Зла лотофаги не сделали; их с дружелюбною лаской

Встретив, им лотоса дали отведать они. Но лишь только

Сладко-медвяного лотоса каждый отведал, мгновенно

Все позабыл и, утратив желанье домой возвратиться,

Вдруг захотел в стране лотофагов остаться, чтоб вкусный

Лотос сбирать, от своей навсегда отказавшись отчизны.

Доля Одіссеєвих супутників — це звичайна історія нашого українського інтеліґента.

Українська інтеліґенція, немов ті нерозумні елліни, заворожені дивним лотосом, цілими масами зрікалась отчизни і йшла служити чужій культурі. І чим видатніші, талановитіші були окремі одиниці, тим більшою була небезпека, що вони, шукаючи кращих, придатніших умов для своєї діяльності, зречуться свого імені і роду, прилучаться до табору лотофагів. Велика небезпека загрожувала й Коцюбинському; але в ньому знайшлось досить сили душевної назавжди лишитись на рідному ґрунті і ні разу не зійти з нього, — щоб, зазнавши могутнього впливу сусідських культур, не піддатись їм, вернутись на свій корабель і в рідну Ітаку привезти зерна «солодкого» лотосу.

1913

Український студент. Збірник 1{22}

СПб. 1913 г. Стор. 59. Ц. 30 коп.

Перед нами перше число нового студентського органу. З великою цікавістю ми читали перші оповістки про нього; нетерпляче дожидалися першого № — але, діждавшись і перечитавши його сторінка по сторінці, мусимо признатись, що 1-й збірник нового видання не справджує тих надій, які на нього можна було покладати. Наші читачі, певно, пам’ятають ту жваву дискусію, що свого часу знята була коло питання про потребу власного студентського органу і ті завзяті статті pro і contra, що містились торік на сторінках «Ради». За справу видання бралось петербурзьке студентство, бралось завзято, гаряче, широко накреслюючи програму нового органу, і, здавалось, були всі дані сподіватись, що видання буде живим, цікавим, з темпераментом, з певним відношенням до фактів нашого національного життя.

Звичайно, ми не маємо на думці широко розводитись про потребу українського студентського органу взагалі. Справа виглядає досить ясно. Раз існує певний колектив, чи то певна соціальна формація; раз життя її висуває вперед не одне болюче питання, що конче вимагає відповіді, — то цілком природно, сама собою, мусить з’явитись думка про свій журнал.

Ніскільки не заперечуючи того, що «Український студент» відповідає насущним потребам українського студентського життя, пригляньмося тільки, наскільки успішно служить він своїм цілям, як виконує ті завдання, що ставить перед собою.

Завдання «Українського студента» дуже і дуже поважні — не більше, не менше як підготування української академічної молоді до майбутньої громадської праці: «Український студент» має на меті докладно обговорити питання про методи національної роботи студентства, хоче об’єднати його однаковим розумінням своїх завдань.

Таке широке завдання, очевидно, вимагає перш за все докладного вияснення теперішнього складу української академічної молоді, оцінки її сучасного становища, її теперішньої праці, традицій, переданих попередніми поколіннями, і т. д.

Тільки зробивши такий детальний огляд, редакція могла б порушити практичні питання про форми організації нашого студентства, про способи його солідарної роботи; тільки тоді б її висновки могли мати якусь вартість.

Чи ж спромоглася на це редакція «Українського студента»? На жаль, мусимо заявити, що ні.

Правда, на стор. 3-й знаходимо статтю: СПб., квітень 1913, але, здається нам, ми не помилимось, коли скажемо, що ця стаття просто вражає своєю наївністю, якимсь безсиллям розібратися в сучасному стані речей. Замість гострих і цікавих спостережень над життям молоді ми знаходимо лише загальні місця, банальні і незначні, як затерта монета, і порожні фрази.

От як характеризується, наприклад, сучасне українське студентство — всього-на-всього одно речення: «Сучасне українське студентство єсть до певної міри — уламок російського», а до якої саме, через що — все це зостається невідомим, як і було. Або от іще приклад. Редакція зазначає безсистемність роботи студентства, відірваність її од життя, її «худосочіє»; хвороба очевидна, симптоми всі зауважені — треба вказати лише «курс лечения», і редакція його вказує, і знову в одній-єдиній короткій і невиразній фразі: «Отже, будьмо німцями». Але що значить бути німцем, яким чином можна це зробити — все це редакція держить в секреті.

Єдина серйозна спроба окреслити сучасні завдання української молоді в зв’язку з загальним становищем вищої школи в Росії належить проф. М. С. Грушевському, але шановний професор — людина для редакції стороння і його поважне слово зовсім не характерне для дум і настроїв молодої редакції. Солідаризувати того і другу — було б ділом явно несправедливим — стаття проф. Грушевського — бадьора, вся дише надією і вірою. Проф. сподівається, що журнал прислужиться до сильної підойми національних, суспільних і культурних інтересів молоді; сподівається од молоді, що вона забезпечить народові кращу будучність; а редакція студентського органу немовби хоче довести протилежне і, здається, робить все можливе, аби лише розвіяти професорову віру. «Ми не маємо ґрунту», — плаче Е. Неронович. «Ми неграмотні, недисципліновані, нецікаві», — вторує йому Ковалевський, — і світу не видно за їх сльозами…

Не розібравшись в ґрунтовних питаннях, «Український студент» намічає деталі буденної роботи студентських організацій, причім виявляє іноді дивне незнання традицій українського студентського життя; тривожиться сумнівами, які давно здано в архів, повторює азбучні істини, рекомендує товаришам вчитись і красномовно доводить, що «ученье — свет, неученье — тьма» (статті Ковалевського, Нероновича, Підгаєцького).

В статті т. Ол. Ковалевського маємо інтересний матеріал для характеристики майбутніх робітників на ниві української культури. Товариш Ковалевський бажає підняти культурний рівень студентської маси і в цій цілі вважає потрібним встановити певний minimum. Од кожного, хто вступає в громаду, він радить вимагати знайомості з українською історією «по ілюстрованій історії» Грушевського (не по «Очерку»), з географією України… по популярній і невдатній книзі Рудницького, з політичними постулатами українства… по єфремовській брошурці «З громадського життя на Україні» (брошурці дуже талановитій, але все-таки — брошурці) і «Автономії України» Порша. Список необхідних книжок, складений петербуржцями, справляє гнітюче враження. Не знаємо, оскільки культурним зросте покоління, од котрого в вищій школі вимагають знання минувшини й сучасності рідного краю по двох-трьох популярних книжках чи брошурах.

Національні завдання українського студентства редакція «Студента» уявляє дуже вузько. Освідомлення «меншого брата», розпросторення української книжки на селі, робота в земляцтвах, самовиховання і самоосвіта зведені мало не до нуля (див. статті Ковалевського і Підгаєцького) — цій програмі не можна одмовить хіба в одному — в безсиллі, в ідеологічній скудості, в повному невмінні пізнати політичну природу українства.

Ні, сподіваємось все-таки, що «Український студент» не є голосом всієї нашої академічної молоді: нам боляче було б поставити хреста над нею. Решта статей і дописів частенько стоїть не вище програмових виступів редакції. Цілковитим невмінням орієнтуватись в літературних явищах вражає бібліографічна замітка Мих. Карбовського про «Українську хату» — можна подумати, що автор, пишучи її, зумисне поставив собі метою — нічого не сказати. Непорозумінням одгонить і лист теребовельського гімназиста на стор. 47. Рішуче не розуміємо, чим керувалась редакція, містячи на сторінках журналу таку безнадійно-порожню балаканину? Невже тим загальним міркуванням, що «істина глаголет іноді устами младенцев»?

На закінчення побажаємо, щоб новий збірник був кращий од першого.

1913

Записки Українського Наукового Товариства в Києві{23}

Кн. X. Київ, 1912

Здавалося цілком природно, щоб Київ, центр і серце українських земель, став центром наукового вивчення місцевого життя — історії рідного краю, його мови, літератури, побуту. Тут ми маємо широке поле для спостережень; тут у нас зостаються живі свідки минулого: пам’ятники, архіви, речові остатки, словесна традиція; а наше бажання пізнати перш за все те, що оточує нас, з чим зустріваємось щодня, належить до найбільш природних і законних.

Але коли ми звернемось до нашої офіціальної і патентованої науки, репрезентованої хоча б Київським університетом, ми побачимо, що вивчення свого, рідного займає в ньому далеко не те місце, яке повинно б займати. Замість київського центрального архіву в університеті досліджуються архіви московські, замість румянцевського опису вивчаються «писцовые книги» якого-небудь північного закутку Московської держави, замість старої літератури Києва студіюють переважно «Ивашек Пересветовых», Тредьяковських, Сумарокових тощо. Університетська наука стає, таким чином, лише джерелом і знаряддям денаціоналізації. Представники її, свідомо чи несвідомо, направляють досліди молодих робітників на хибну путь, прищеплюючи їм зацікавлення чужим, одривають їх думання од ґрунту, на якім воно зростало, засуджують їх думку на безплідність, і, як організатори наукової роботи, грають роль, без усякого сумніву, неґативну, — тим неґативнішу, чим яскравіші і талановитіші самі організатори.

Не можна, звичайно, сказати цього про всіх представників офіціальної науки — єсть поміж ними і щасливі виїмки, — але щодо загального становища речей, то це без сумніву так. В усякім разі, факт непохитний, що українознавство на Україні «в черном теле»; воно «не поощряется».

З огляду на все зазначене такі видання, як «Записки Київського т-ства» для нас є щось більше, ніж просто цікавий журнал для спеціалістів. Помимо своєї наукової ваги, вони мають значення антидота асиміляційним змаганням общеруської культури…

X кн. «Записок» складається з статей В. І. Щербини — пам’яті Як. Мик. Шульгина, покійного члена Товариства, Мих. Грушевського — «Сучасна вірша про Байду Вишневецького», С. Гаєвського — «Київські списки «Александрії», Л. Добровольського — «Варіант пісні XVIII в. про земляні роботи», Ор. Левицького — «Церковна справа на Запорожжі», М. Петрова — «Пасхальна вірша по списку Києво-Печерської Лаври», С. Драгоманова — «Дрібне землеволодіння на Полтавщині» і М. Порша — «Робітництво на Україні».

З них найбільш цікавою для ширшої публіки являється стаття Ор. Ів. Левицького, в котрій автор живо оповідає історію боротьби Запорозького Коша за автономію Січової церкви.

1913

Д. Донцов. Модерне москвофільство{24}

Стор. 30. Ціна 10 коп.

Термін «москвофільство» д. Донцов уживає зовсім не в тому значенні, в якому цей термін став загальноприйнятим. Під модерним москвофільством він розуміє не яку-небудь нову течію в давньому галицькому русофільстві (як це можна подумати, прочитавши заголовок), а певну рису духовної фізіономії всього сучасного українства, котра виявляється в побожному відношенні до російської культури і рабському її копіюванні.

Становище автора супроти цього явища різко неґативне.

Географічне положення України мало, на думку автора, ту невигоду, що зробило її ареною вічної боротьби між двома різними, коли не зовсім протилежними, культурами — східною, візантійською, і західною, латинською. Їх уперта боротьба за вплив тягнеться через всю історію України. В різні моменти історичного життя порівнююча сила обох впливів була неоднакова. XVI, XVII, навіть XVIII віки — доволі сильного західного впливу і разом з тим доволі самостійної української культури. Але з повільним скасуванням автономії, з занепадом освіти на Гетьманщині Україна цілком переходить у сферу впливу нової «общеруської культури», що саме народжується на півночі, в Московщині, і в деяких відношеннях продовжує східні, візантійські традиції. Цей останній вплив треба вважати найбільш шкідливим. Він позбавив українську інтеліґенцію своєї культурної індивідуальності, зробив з українців — російських інтеліґентів по своїм звичкам думання, поглядам, по всьому своєму культурному обличчі.

Оцінюючи об’єктивну вартість російської культури, автор рішуче віддає перевагу культурі західній. Характеризуючи тип російського інтеліґента, він одмічає брак дисциплінованості громадської, нічим не оправдану національну пиху, якусь розхристаність в думанні, відсутність відповідальності і т. і. По дорозі знаходимо ущипливу характеристику на всі світи уславленого російського «благодушия», як простої недостачі поважання до людської особи, і славетної російської «широти», — як погано замаскованої індиферентності до всього стороннього.

Єдиним рятунком для нас, для нашого культурного «завтра» є, на думку автора, найтісніше і безпосереднє єднання з Заходом і європейською культурою.

Такий зміст цієї невеликої брошури.

Перечитуючи сторінку за сторінкою, мимоволі бачиш, що автор сам являється ще неофітом «модерного», так мовити б, «западничества», ретельним проповідником якого виступає. Це помітно з рішучого тону і того завзяття, з яким автор стягає додолу ідола російської культури. Своє означення російської «широти» і російського «благодушия» він виголошує, немов милуючись ефектом, який повинно воно справить на непідготовану публіку, забуваючи при тім, що ще в двадцятих роках Пушкін зазначав: «Мы ленивы и нелюбопытны», а «русская холодность» та «индифферентность» мають довгу історію од знаменитої рецензії Веневітинова на «Евгения Онегина» до «Вех» — цього останнього покаянного псалма російської інтеліґенції.

В висновках автора переважають прості лінії. Автор воліє питання ставити руба і розв’язувати з одного маху. Він не зважає на те, що російський вплив є факт історично-необхідний, неминучий без всяких обмежень, він розрізняє, як щось протилежне, культуру латинського Заходу і грецького Сходу, не помічаючи, що цей поділ занадто застарілий і занадто штучний; занадто рішуче віддає преферанс польській культурі перед російською; сміливо називає демократизм народників — панським і сентиментальним і т. д. і т. д.

Ця прямота і рішучість надає брошурі Д. Донцова деякої пікантності, загострює її тезиси, але разом з тим значно ослабляє вартість її висновків. Будемо сподіватись, що автор вернеться ще до зачепленої ним теми, розробить її справедливо і більш детально, увільнить її од полеміки в дусі газетного фейлетону, а поки що подякуємо йому за постановку питання, — постановку гостру і позначену печаттю безперечного публіцистичного хисту.

1913

Записки Українського наукового товариства в Києві{25}

Книга XI. Київ, 1913

На першій сторінці нового тому «Записок» читаємо посвяту: «Незабутній пам’яті Миколи Лисенка». Це вже друга книжка в останній серії, яку доводиться починати некрологом. В X книзі Товариство пом’януло Я. М. Шульгина; в XI воно відгукнулось на нову національну втрату, на цей раз ще болючішу, присвятивши всю першу частину чергового тому оцінці музичної і громадської діяльності покійного Миколи Віталійовича Лисенка.

В цій першій частині книжки знаходимо три невеличких статті: проф. Мих. Грушевського — «Пам’яті Миколи Лисенка», Ів. Стешенка — «Над труною Миколи Лисенка» і Ол. Ол. Русова — «Лисенко, як науковий дослідник законів української музики».

Стаття проф. Грушевського єсть, властиво, його промова, виголошена на урочистому, пам’яті покійного композитора, засіданні Наукового товариства 3 декабря 1912 р. Звичайно, як і всяка промова, вона не може претендувати на вповні вичерпуючу характеристику етнографічної і музичної діяльності Миколи Віталійовича і того значення, яке ця діяльність мала в історії українського національного руху. Професор тільки підносить декілька загальних думок, докладне обґрунтування їх лишаючи майбутнім дослідникам; але думки ці висловлено так рельєфно і так стисло, що ми без вагання можемо визнати статтю проф. Грушевського найбільш цінним з усього, що з’явилось в українській пресі з самого дня смерті Миколи Віталійовича.

Діяльність покійного як композитора-етнографа проф. Грушевський розглядає на тлі всього того, що зроблено було його попередниками в справі вивчення народного життя «в одному з найбільш цінних і значущих його проявів — народній пісні». Ще на світанку нашого національного життя, на перших початках українського відродження «пісня українська стала предметом ентузіазму і гарячого культу з боку всіх прихильників і поборників народної стихії»; кажучи словами Гоголя-сина, вона стала їх «життям і радістю», а супроти тих заборон і обмежень, яким підпадав кожний новий крок на шляху національного самопізнання — ще й єдиним до того «символом, знаменем українства». І першим знаком повороту української інтеліґенції до свого народу було збірання пам’яток його пісенної творчості.

Наслідком цього захоплення, ентузіазму, спільного кільком поколінням, повстала сила записів, довга низка часом дуже цінних збірників. Проте — при всій своїй вартості — всі ці збірники давали тільки текст пісень, те, що проф. Грушевський зве «тілом пісні». Душа української пісні, мелодія її якось не йшла до рук збирачам, тікала од них. Записи мелодій були нечисленні, невдатні і не давали ніякого поняття про дійсне її багатство і красу. Розкрити те багатство, винести на «всенародные очи» ту красу довелось тільки Лисенкові — в кінці шістдесятих років минулого століття.

Великий музичний талант, пильне вивчення пам’яток народної творчості, широка музикальна освіта, добута в Липському, свідомість національна, винесена з студентських гуртків під час університетських студій — все з’єдналось в особі Миколи Віталійовича і дало йому змогу з одного боку — «принести українському громадянству безцінні взірці народної музики в її цілім, непорушенім вигляді, в усій її красі, в відповідній артистичній передачі», а з другого — покласти підвалини дальшому розвиткові національної творчості в сфері музики. В цьому розумінні Лисенко був, подібно до Шевченка, «останнім кобзарем і першим великим поетом» відродженої України. Він став на порозі безіменної народної творчості і зрозумів її до найглибших глибин, пізнав її дух і традицію і, перетворивши в собі, зоставив їх як заповіт майбутньому.

Кінець статті автор присвячує характеристиці особистої вдачі покійного і — треба визнати — робить це дуже вдатно, в небагатьох словах концентруючи все, що досі сказано було про М. В. в цьому відношенні.

Після статті проф. Грушевського, що становить спробу загальної характеристики, О. О. Русов спиняється на спеціальному питанні, в попередній статті зачепленому дуже побіжно, — на питанні про характер лисенківського вивчення народних пісень і про ті висновки, до яких прийшов Микола Віталійович в результаті своїх дослідів. Автор спиняється на рефераті М. В-ча, читаному в сімдесятих роках в Південно-Західному одділі Географічного товариства — «Характеристичні ознаки української музикальної творчості в порівнянні її до творчості інших слов’янських народів», на статті його про торбан, друкованій у свій час на сторінках «Киевской старины», а далі відходить в сферу особистих спогадів і там шукає ілюстрацій до свого викладу. Ця частина статті, де автор виступає як сучасник перших років композиторської діяльності Мик. Віт., як людина, зв’язана з ним тісно дружбою, має особливий інтерес; але переказувати її рішуче не маємо змоги.

Чергова частина книжки містить і чотири розвідки: Л. Добровольського («Михайло і Золоті ворота»), І. Каманіна («Українські богатирі козацької доби»), С. Гаєвського («Різдвяні та великодні вірші») і М. Порша («Робітництво України»).

Л. Добровольський в великій і ще не скінченій статті містить поки що докладний огляд спеціальної літератури про героїчний епос на Україні і леґенду про богатиря Михайлика зокрема. Начерк трохи блідий і не яскравий, зате дуже повний і совісний. Ніяких нових спостережень або висновків в цій частині роботи нема.

І. Каманін одмічає ряд цікавих аналогій в постатях героїв козацького епосу і старовинних великоруських билин. Провідну думку автор бере з статті акад. Дашкевича про «Рыцарство на Руси в жизни и поэзии». Проф. Дашкевич, як відомо, перший розцвіт лицарства, лицарського духу, лицарського ідеалу відносив до XII віку.

Погранична боротьба з кочовою людністю степу — ось та обстанова, в якій витворювався лицарський дух княжих дружин. В XVI—XVII віці українська колонізація знову опановує від XII—XIII століття спустошені степи, знову зустрічається віч-на-віч з кочовиками-татарами; в результаті новий розцвіт лицарського духу серед козацтва, розцвіт героїчного епосу, відродження знайомих богатирських образів, знайомих епізодів. Аналогії Каманіна часом дуже влучні, цікаві, але ще велике питання, чи можна так далеко заходити в зближеннях старого «былинного» епосу і нового — козацького.

С. Гаєвський виясняє деякі моменти в генезі великодніх та різдвяних віршів, а в додатку містить кілька цікавих варіантів відомих віршів «Ірод-цар за Христом ганявся», «Кажуть люди, молодиці» etc.

Книжка закінчується великою розвідкою М. Порша — «Робітництво України, нариси по статистиці праці». В цій частині роботи автор розглядає такі питання, як національний склад робітництва на Україні, кількість робітництва українського, поділ промисловості по містах і повітах України і т. д. Взагалі, остання книжка «Записок» складена дуже цікаво і представляє інтерес не тільки для спеціаліста.

1913

Записки Наукового Товариства імені Шевченка{26}

Р. 1913, Кн. 1. Т. СХІІІ. Львів

Очевидно, нам не приходиться давати на цих сторінках загальної характеристики «Записок» львівського товариства. З останнім 113-м томом вони вступають в двадцять третій рік існування і за цей час встигли придбати собі певну репутацію солідного і живого наукового органу, що так багато нового вносить в розроблення українських дисциплін і так уважно відгукується на кожну новину в сфері українознавства.

Недурно українські вчені з почуттям гордості люблять іноді говорити, що по своєму науковому значенню «Записки» стоять не нижче «Известій» Петербурзької Академії Наук.

Останній том ніскільки не суперечить цій почесній і заслуженій репутації.

Розпочинається він статтею д-ра Ів. Франка «Духовна і церковна поезія на Сході і Заході». Стаття ця становить з себе вступ до задуманої ще в початку 90-х років розвідки про літературне й історичне значення «Богогласника». Змушений зайнятися іншими роботами, д-р Франко, раз почавши, не вертався вже до давніших студій і тільки тепер знайшов можливість опублікувати перший розділ давньої розвідки, не вносячи ніяких помітних поправок щодо змісту. В надрукованій частині роботи автор дає стислий нарис розвитку старої християнської гімнографії, пробує простежити в ній старожидівські і класичні грецькі впливи, спиняється потім на таких штучних і пізніх пам’ятках церковно-релігійної поезії, як акафісти, і, нарешті, виясняє склад збірників духовних пісень, відомих під назвою «богогласників». Склад богогласників автор визнає дуже характеристичним для того становища, в якім перебувала українська інтеліґенція, а надто українське духовенство в XVII—XVIII віці. «Богогласник» — каже д-р Франко, — головним чином твір уніатський, і тому він з’єднує в собі впливи західний і східний, твори давніх східних «отців» і пізні латинські гімни єзуїтів.

Дальша розвідка трактує питання про початки політичної кар’єри помітного козацького діяча XVI віку — Остафія Дашковича, старости черкаського. Належить вона покійному співробітникові видань Товариства — Богдану Бучинському і знайдена серед його паперів.

Студія В. Герасимчука «Чуднівська кампанія 1660 року» трактує цікавий епізод нещасного гетьманування Юрія Хмельницького, коли він взяв участь в московськім поході (під проводом Шереметьєва) на Волинь і, одрізаний од московського війська, мусив поновити галицький трактат з Польщею, звичайно, в скороченім, попсованім вигляді (т. з. Чуднівські статті 1661 р.). На підставі записок Гордина, Орлича, а також посвідчень польського історика XVII в. Веспасіана Коховського і всього приступного йому актового матеріалу автор пробує по змозі точно і правдиво встановити історичні факти.

Студії, подібні розвідці В. Герасимчука, можуть мати в українській історіографії величезне значення. Зовнішня історія гетьманування Богдана Хмельницького і його ближчих наступників, оперта на уважнім, критичнім студіюванні джерел, ще дожидає своїх дослідників. Джерела ще не досить вивчені, і звістки мало перевірялись критично. До останнього часу можна було бачити, як учені, розробляючи якийсь епізод з української історії XVII—XVIII в., спираються на такі ненадійні джерела, як літописи Величка або Грабянки, про котрі ще Максимович висловився, що вони характеризуються «небрежением о мелочной, прозаической точности факта». Наслідком цього в науковий оборот увійшли сила леґенд, пізніших переказів, а то й явно фальшованих звісток. Одна з чергових задач української історіографії — подати правдивий образ фактичної історії України XVII—XVIII в. Проф. Грушевський в VII і VIII томі своєї історії вже розпочав ґрандіозну роботу критичної перевірки всіх даних наших джерел; аналогічне завдання ставить і В. Герасимчук відносно матеріалу значно вужчого, обмеженого темою спеціальної праці.

Далі Ів. Кревецький містить велику розвідку (с. 76—146) про руські національні ґвардії в Галичині в 1848—1849 році, що дає багато цікавого для історії громадського руху закордонної України.

Відділ Miscellanea містить некролог Ів. Ем. Левицького, автора «Галицько-руської бібліографії», і невелику статтю М. Возняка «До характеристики Петра Лодія».

Як завше повно і докладно зложений відділ бібліографічний. В ньому знаходимо не менш двох десятків рецензій на українські, польські, російські і німецькі наукові публікації. Особливо звертають увагу рецензії М. Залізняка на перший том «Истории русского народного хозяйства» Довнара-Запольського і М. П. Василенка на нову книжку одеського доцента М. Є. Слабченка.

Висновки рецензента щодо книжки проф. Довнара-Запольського досить гострі, рецензент зазначає, що автор не дав ні теоретичних узагальнень, ні конкретно й послідовно переведеної історії економічного розвитку, тільки ряд етюдів, і далі одмічає низку курйозів, що виникають наслідком трактування предмета з погляду загальноприйнятої схеми «русской истории».

Не менш сувору оцінку дає М. Василенко новій роботі М. Є. Слабченка «Опыты по истории права в Малороссии». Необережне відношення автора до своїх наукових завдань, категоричність і скороспілість висновків уже занотовані в рецензіях на його медальну роботу про «малорусский полк». Те саме рецензент пише і про «Опыты», зазначаючи часом рисковиті, «необґрунтовані, а то й зовсім фантастичні твердження». Вказівки М. П. Василенка мають велику наукову вагу, бо належать одному з авторитетних знавців юридичного побуту Гетьманщини.

1913

Семенко. Prélude{27}

Лірика. Київ, 1913. Стор. 40. Ц. 20 коп.

Найнепотрібнішими книжками, мабуть, являються ті, які не викликають ні признання, ні гострого осуду, про які нічого не можна сказати ні гарного, ні поганого. До таких книжок належить і ця збірка поезій нового, ще не відомого автора.

Перечитуєте ви ці сорок невеличких, але дрібно друкованих сторінок — і у вас таке враження, ніби ви перегортаєте чистий незаписаний зшиток. В пам’яті у вас не лишається ні образів, ні порівнянь, котрі запали б вам в серце, в котрих ви знайшли б якусь естетичну цінність: все знайоме, заїжджене, затерте, говорене сотні, а то й тисячі разів.

Це, звичайно, тільки здогад, але гадаємо, що автор писав не через те, що мав в душі щось своє, осібне, ніким ще не висловлене так і в такій формі, — єдиним завданням його, мабуть, було показати, що й він може писати те саме, що й люди.

Нудно стає, коли читаєш ці одноманітні і безобразні рядки, без поезії, без музики, без «духа жива». Так само, сподіваємось, нудно було й авторові писати їх. І в словах його:

і почув я сум таємний

у душі моїй нудній (с. 5), —

ми бачимо щире і цінне признання, якому не можна одмовити в правдивому погляді на річ.

Так, поетична душа автора — нудна і безбарвна, душа не творця, а совісного учня, що так уперто і безплідно — повторює «зады».

Скромне наслідування хрестоматійних зразків, ремінісценції з Олеся («Квітка», с. 21, «Дівчина», с. 27). Чупринки («Восени» — с. 4), навіть з Старицького («Вийди», 23) — нічого поза цим знайти не можна.

Форма наслідувань не стоїть, звичайно, на висоті ориґіналу. Ритм — не музичний, рими — носять на собі важку печатку авторової зневаги. «Вгорі — святі, неспокійні — ніжні, зів’ялого — кривавого» — просто не віриться, що книжка друкувалась в 1913 році, а не сорок літ тому, коли до поезій не ставилось ще таких великих технічних вимог. Чи, може, автор не вважав за обов’язок придбати собі необхідну технічну виучку.

Мова так само негарна, неповоротка, як і вірш. Зустрічаються і граматичні непорозуміння. Особливо дратує форма квіт (родовий відм. множ. ч.), введена Філянським: «Очі квіт журних запали» — неправильно і негарно!

Елементарність змісту і форми вражаюча, зворушуюча навіть.

Автор хоче в одному віршику — «розгадати мету й суть світа», а в другому, звертаючись до коханої, говорить:

Мене ти… не кохала,

А як прощавсь, і ми розстались, —

Ти навіть слова: «друже» не сказала,

І зразу спала і пропала

Мара юнацьких мрій (с. 3).

Скориставшись цими добрими, хоч наївними словами, побажаємо авторові на прощання, щоб він розлучився ще з одною мрією юнацькою — бути поетом, і, давши обітницю мовчання, спокутував свій літературний гріх.

1913

Концерт пам’яті М. Лисенка{28}

6 августа тут відбувся в залі Народного Дому концертний вечір пам’яті Лисенка, влаштований нашим музикально-драматичним товариством.

На фоні малорозвиненого культурного життя маленького повітового міста діяльність Зіньківського муз.-драматичн. товариства, перейнята живою симпатією до рідного слова і пісні, заслуговує на увагу. Вже скільки років підряд товариство впорядковує Шевченківські вечори і тим служить по змозі великій справі національного освідомлення місцевої публіки. Вечори ці одбуваються звичайно літом і притягають силу народу з міста і повіту.

В цьому році товариство одступило од свого звичаю і замість Шевченківського — влаштувало концерт пам’яті М. Лисенка.

З огляду на погоду і на різні умови, в яких доводилось працювати впорядникам, вечір вийшов менш вдатним, ніж можна було сподіватись; одначе сума збору дійшла до поважної цифри — 160 карб.

Центром уваги слухачів був, звичайно, хор, яким керував досвідчений, популярний в городі дирижер аматорських концертів — Ол. Як. Яресько. Особливо вдатно проспівано було: «Ой, пущу я кониченька в саду» і Лисенкову композицію на слова Шевченка: «Ой діброво, темний гаю». Жалобний марш, яким розпочався і кінчився вечір, був трохи не під силу невеличкому провінціальному хору.

Не обійшовся концерт і без тих неприємностей і «препон», од яких не забезпечено ні один вечір, а надто український, — на провінції. Першу «препону» поклав п. інспектор народних шкіл, заборонивши учителькам приймати участь в «мазепинському» вечорі, — через що довелось зректися постановки прекрасної мініатюри Олеся — «Лисенкові». Друга історія трапилась з спеціально для вечора приготованим рефератом. П. ісправник заборонив його відчитати, виправдуючись тим, що дозволяти реферати — є право губернатора, а він може тільки допустити те, що вийшло вже друком. Та звертаться до губернатора було вже пізно, і впорядникам вечора довелось нашвидку складати переднє слово.

Взагалі ж вечір треба визнати і вдатним, і корисним: він є першою серйозною спробою популяризації Лисенка в нашій глухій провінції.

1913

Пахаревський. Оповідання{29}

Книжка третя. Видавництво «Вік». Українська бібліотека № 22. Київ, 1913. Стор. 119. Ц. 50 коп.

Перші збірки оповідань д. Пахаревського, — а особливо друга — «Буденні оповідання», здобули йому репутацію українського наслідувача Чехова.

Третя книжечка, оце недавно випущена «Віком», — лише стверджує такий погляд на творчість д. Пахаревського: на більшості нових оповідань (їх увійшло до книжечки 12), так само, як і на давніх, лежить справді відблиск дум і настроїв Чехова і його специфічної манери малювати життя. Обстанова здебільшого буденна, провінціальна; герої оповідання — люди сірі, майже кволі, пригнічені тяготою буденного існування. Такий отець Іван (оповідання «Горе»), бідний сільський піп, душа якого прагне ширшого світу, а доля міцно прив’язала до глухого сільського приходу, до нецікавого діла; такий учитель Аполлон Курка (оповідання «Дівчина»), зраджений жінкою і ображений в найкращих своїх чуттях; суворий о. Родіон («В мовчазних покоях»), що всіх колись гнітив своїм авторитетом і повагою, а тепер сам, пригнічений смертю сина, хворий і безпомічний, доживає віку на хлібах у зятя; нарешті, милий «дідко» — Стась Нитка («Читачі»), загнаний, непрактичний, але з живим почуттям до всього живого, що його оточує, — все це ті персонажі, на яких любив спинятися Чехов, які він охоче вводив у літературний оборот, але зарисовані з далеко меншою силою творчого талану.

Самотою стоїть лише оповідання «Дід знав усе», мабуть, найслабше з усього, що є в книзі. Фабула його така.

В родовому маєтку графів Ястржембських сталась нечувана, страшна подія: молода хазяйка маєтку задушила свого старого чоловіка. Вся челядь й сусіди певні, що старий граф умер своєю смертю; правду знають тільки сама графиня та старий дід Логвин. Приїздить наслідник маєтку, допитується про смерть батька в мачухи, в діда Логвина, але нічого не може допевнитись. Випадково підслухує він розмову графині з дідом, саме тоді, коли графиня розповідає про муки совісті, приступає знову до діда з настирливими питаннями, а коли той зрікається одповідати, то тут же вбиває його на ґанку давнього палацу…

На протязі дев’яти невеликих сторінок маємо аж два страшних злочинства.

Але кривавий сюжет ще не становить сам по собі великої біди. Вся біда в тому, що д. Пахаревський розказує блідо, безбарвно, непереконуюче. Ви читаєте, наприклад, сповідь графині перед дідом Логвином або сцену убивства діда («Граф зціпив зуби, скочив до діда і вдарив його в лице кулаком. Дід покотився по сходах, ударився об ріжок і лишив по собі на камені кривавий слід. Граф злякався, нахилився над дідом. Той лежав без пам’яті і стогнав. З виска йому бігла кров») і нічого, крім невиразних слів: «ударив», «злякався», не бачите і в можливість такої сцени не вірите. Словам д. Пахаревського бракує пластичності. Вони не будять уяви, не лягають перед очима яскравими фарбами, живими образами. Вони мертві.

Мова автора взагалі дуже гарна. Хіба тільки, що деякі русизми (їх дуже легко, до речі, збутися) і просто невдатні вирази.

«Яка славна (в значенні хороша) оця білоголова дівчина».

«Як славно… жити на світі».

«Він плакав навзрид».

«І стало йому радісно, ароматно».

«Люди думали (на дачі), що живуть разом з природою і т. і.

Таких виразів, проте, небагато, і в читанні вони сливе що непомітні.

Зовнішній вигляд збірника — чепурненький.

1913

Сергій Єфремов. Співець боротьби і контрастів{30}

Спроба літературної біографії і характеристики Франка. Видавництво «Вік» у Києві, 1913. Стор. 208. Ц. = 75 коп.

На сорокалітній ювілей Франка видавництво «Вік» відгукнулось виданням давньої праці С. Єфремова «Певец борьбы и контрастов», надрукованої вперше по-російському, на сторінках «Київської старини» (1903).

Мала знайомість середнього українського читача з «Київською стариною» і її виданнями давно вже ставила питання про передрук цієї статті, що ще й досі не втратила значення і являється єдиною на російський Україні (коли не лічити статті проф. Кримського в «Енциклопедичному словнику») спробою дати загальний огляд літературної діяльності ювілята.

Звичайно, випускаючи статтю під час ювілейних свят 1913 р., тобто через 10 років після першого її надрукування, автор мусив поробити зміни і доповнення і взяти на увагу факти літературного розвою ювілята з 1903—1913 р.

Проте використання нових творів не можна визнати цілком задовольняючим. З нових творів Франка автор торкнувся головним чином «Мойсея», трохи — «Великого шуму» (повісті — як для Франка — не особливо сильної) і зовсім полишив на боці «Semper tiro» — найкращий збірник лірики, найбільш викінчений по формі, різноманітний змістом і найцінніший, в смислі характеристики світогляду Франка.

Щодо змісту книжки Єфремова, то в ній можна намітити дві частини. Перша обіймає глави І—V (сторінки 1—77) і являється спробою «літературної», як каже автор, біографії Франка. Друга (стор. 77—203) дає характеристику основних мотивів його творчості.

Біографія Франка, викладена на перших 70 сторінках, розглядає особу і життя Франка на тлі громадського і літературного руху Галичини. «Складати життєпис такого діяча, як Франко — це все одно, що писати історію духовного розвитку Галичини за останні десятиліття», — говорить д. Єфремов і в дальшому викладі неуклонно показує нитки, що в’яжуть ювілята з настроями галицької молоді 70 років, цієї, по його виразу, «переломової» доби в житті закордонної України. Зовнішнім фактам одведено місце другорядне. Д. Єфремов бере лише те головніше, що може бути тим чи іншим станом духовного розвитку Франка, — причім дуже зручно користується авторськими посвідченнями з таких, безперечно, автобіографічних оповідань, як «Малий Мирон», «Борис Граб» etc.

В частині, присвяченій характеристиці художнього надбання Франка, д. Єфремов спиняється на тих повістях і на тих збірниках поезій, котрі малюють побут робітників («Бориславські оповідання») або селян («Перехресні стежки»), показують громадські змагання тих груп, до яких автор належав, і, тонко аналізуючи образи і становища, покликані до життя творчою рукою художника, приходить до висновку, що Франко є — поет боротьби. Д. Єфремов викладає так легко і так переконуюче, що спочатку не помічаєш односторонності його характеристики, і тільки потім приходиш до висновку, що творчість Франка вийшла у нього однобокою. Франко — повістяр натуралістичної школи (в дусі Золя), Франко — поет-громадянин близькі йому і зрозумілі. На сих двох сторонах літературної продукції ювілята він і спинився. Але єсть ще третя сторона в творчості Франка — це його особиста, часто інтимна лірика, лірика «Зів’ялого листя», останніх розділів «Semper tiro».

В ліриці найбільшого нашого поета — після шевченківської доби — завше яскраво звучали дві ноти. Одна — це бадьорий оптимізм «сина народа», віра в «щасливий день по ночі щастя й мук», в «силу духа і день воскресний повстання» народу. Цей бадьорий взагалі настрій свідомого своєї мети борця, при тому не рядового, не пересічного (як «Хлібороб» Грінченка), а борця передового, а інколи й вождя, перед котрим одкриті широкі горизонти, — проймає чудових «Каменярів», написаних в самім початку літературної діяльності і чується в поезіях останнього часу («Конквістадори», «Вийшла в поле руська сила», пролог до «Мойсея»).

Але разом з таким настроєм, що випливає з пізнання житєвих обставин, серце Франка широко одкрите жалощам і сумнівам, що коріняться в суб’єктивній оцінці своїх власних сил. Сумнів у собі, сором за себе — це другий мотив, друга (мінорна) нота, що поруч з першою і в такій самій мірі, як перша, проходить через усі поетичні твори Франка і особливо яскраво виявляється в «Буркутських стансах» («Ох, розстроєна скрипка, розстроєна») в «Мойсеї», в чудеснім плачі «На ріках Вавилонських» («На ріці Вавилонській і я там сидів»)…

Я боротись за волю готов,

Рад за правду пролить свою кров,

Та з собою самим у війні

Не простояти довго мені.

От оця боротьба з собою, недовір’я до себе, щемлячий біль серця, — настрої, що дали психологічну основу для таких поем, як «Поєдинок», «Похорон», і єсть те нове, що вніс Франко в скарбницю світової лірики і що робить його великим поетом.

І якраз ці мотиви лірики Франка д. Єфремов обминає; а коли й спиняється часом на них, то робить це побіжно і неуважно, не показуючи дійсної глибини автора, якого сам дуже цінить.

Так, він не спиняється зовсім на аналізі «Зів’ялого листя», «Днів журби» (тоді як першій збірці «З вершин і низин» віддає дуже багато уваги), — словом, всіх тих поезій, де перед нами встає постать людини глибокої і талановитої, але «пошарпаної сумнівами, битої стидом».

Правда, сам Франко не надавав ніякого значення цим мотивам своєї лірики. Він писав:

Що в моїй пісні біль, і жаль, і туга —

Се лиш тому, що склалось так життя.

Та є в ній, брате мій, ще нута друга:

Надія, воля, радісне чуття…

І далі: «Я є мужик, пролог — не епілог» і т. д. Але коли самоозначення і самооцінка письменника була обов’язкова для критика?

Нам здається, що в інтересах повноти характеристики д. Єфремов повинен був би змалювати Франка не тільки поетом боротьби і контрастів, але і співцем зневіри й сорому. В даному разі можна провести повну паралель між Франком і його Мойсеєм. Франко не завше кликав до боротьби, до змагання за свої ідеали; часами знав він хвилини хитання, коли до нього, як до його героя, приступав Азазель, «темний демон одчаю».

Що торкається викладу, то праця відзначається всіма звичайними прикметами статей Єфремова: написана вона живо і красиво, читається легко.

Трохи неприємне враження справляє полемічний випад проти Горького і його моральної проповіді (очевидно, Горького того періоду, коли писались «Челкаш», «Мальва» і т. п.). Коли цей уступ і був до речі в першому виданні статті, то в другому він здається прикрим анахронізмом: ніцшеанська проповідь Горького оджила свій вік і давно вже нікого не хвилює.

Кінчаючи нашу замітку, щиро радимо читачам книжку Єфремова як талановито написану і поки що найповнішу характеристику Франка, повістяра і поета.

1913

Записки Українського наукового товариства в Києві. Книга XII{31}

Київ, 1913

Нова — XII книга Записок Київського товариства приносить чотири ширші публікації (розвідка Ор. Ів. Левицького про Василя Тяпинського, закінчення розвідки Л. Добровольського про різні варіанти народної леґенди про лицаря Михайлика, новознайдену поему Кухаренка, «Харко, запорозький кошовий» з коментарем І. М. Стешенка, останній розділ великої праці М. Порша про «Робітництво на Україні») і дві коротші статті (Ів. Каманіна «Походження Богдана Хмельницького» та Вад. Модзалевського «До історії коломийців у Гетьманщині»).

З них усіх чи не найбільший інтерес має новознайдена поема Кухаренка (так, принаймні, гадає д. Стешенко), автора популярних «Чорноморців» і щирого приятеля Шевченка, якому Кобзар присвятив свою «Москалеву криницю». Інтерес поеми полягає в тому, що вона дає нам ще один зразок тієї літературної форми, що з легкої руки Котляревського стала вельми популярною в українській літературі початку XIX століття — гумористичної, іноді навіть вульґарної поеми, з планом псевдокласичної епопеї, але новим, народним змістом.

Поема збереглася в паперах Олександра Матвійовича Лазаревського, до якого перейшла з редакційного портфеля «Основи» після того, як «Основа» перестала виходити.

Поема писана старовинним письмом, на старому папері приблизно на початку сорокових років минулого століття. Автор її зве себе Як. Мішковським, але на рукописі в двох місцях рукою, одмінною од авторської, надписане наймення Якова Кухаренка, генерала, а потім отамана чорноморського війська.

Сюжет поеми — мандрівки запорозького кошового Харка після зруйнування Січі.

Як водиться в такого роду творах, як вимагає того план псевдокласичної епопеї, автор вводить нас одразу in medias res, показуючи нам героя якраз на середині його життєвої мандрівки. Поема одкривається словами Харка, що заблудився в незнайомій країні, в дикому лісі і даремно шукає дороги. Харко кличе долю:

Доле, де ти? Хоть озвися,

Зжальсь, на мене подивися

І почуй мої слова!

Ніт, нема мені одвіту,

Тілько ліс шумить кругом;

Де ходжу по білу світу,

Я не відаю о том.

Люті звірі! Ви скажіте

І мені шлях укажіте,

Де іти із сих лісів!

Все мовчить… О доле мила!

Чом мене ти не втопила,

Як я синім морем плив?..

Доведений до одчаю негодою — дощами і грозою, бідолашний, обтріпаний, трохи не голий козак, шукаючи захисту од дощу, попадає у вовчу яму (вовківню), сидить там усю ніч, до ранку, аж поки його не визволяють звідти мисливці Федір і Петро. З погрозами ведуть вони Харка до домівки, певні, що надибали бурлаку або каторжанина; але далі, переконавшись, що мають діло з людиною поважною, частують його горілкою і дають йому притулок на ніч. Тут Харко дізнається, що він прибився у край Імгертин (імеретинців).

Другого дня у братів-мисливців збирається бенкет, на якому Харко починає оповідати свою «Одіссею». Тут починається мішанина історичних наймень і не знаних ніякій історії фактів, в якій нелегко часом розібратися.

Харко, запорозький кошовий, очевидно, другої половини XVIII в. (бо в поемі згадується про царицю, що звеліла зруйнувати Січ), розказує про Виговського, Чаплинського і Конєцпольського, як про своїх сучасників. Всі троє являються в поемі українськими старшинами. Вони задумують план піддатися Польщі, тягнуть за собою міста Чигирин і Батурин; а в той самий час король Володислав оддає наказ зруйнувати Січ дощенту за напади січового братства на ляхів. Харко, ставши по смерті батька кошовим, дізнається про плани зрадників і про плани короля, побиває ляхів під Чигирином і українських зрадників перед Батурином, бере в полон усіх трьох претендентів на гетьманство (Виговського, Чаплинського і Конєцпольського).

На оповіданні про слідство над Виговським Харка перепиняє мати мисливців, стара господиня дому (аналогія до Сивіли), виводить його з домівки, купає в багні («щоб був щасливий») і нарешті показує йому в дзеркалі майбутню долю його нащадків. Харку ввижається степ, бистра ріка (Кубань, як догадується д. Стешенко), а по степу над річкою веселі хутори і слободи.

Слобідок було хоть мало

І не встроєні були,

Но Харкові легше стало,

Бо щасливо там жили;

Рибу по морях ловили,

Бога у церквах молили,

Щоб Господь вмилостивлявсь;

Табуни, отари ходять,

Череди скотини бродять,

Наш Харко аж засміявсь.

Далі знову тягнеться оповідання Харка, знову знайома нам недоладна мішанина історичних фактів та імен.

Харко оповідає про те, як він покарав Виговського, Конєцпольського і Чаплинського, прогнав ляхів за Дніпро, порадив старшинам піддатись Москві і попрохати звідти гетьмана, а сам вернувся на Січ, став жити, як раніше жив.

Але неспокійна Січ починає турбувати московський уряд. Під час подорожі на Київ Харко дізнається, що москалі зруйнували Січ, взяли Калниша, Глобу і шукають його, Харка. Стурбований новинами, він мерщій збирає товаришів, сідає на чайку, їде шукати місця для нової Січі. Буря викидає його на імгертинський берег.

На цьому кінчиться плутане і недоладне оповідання Харка. Гості рішають повести козака до імгертинської цариці Ганни (повна аналогія до Дідони), що живе тут, поблизу в городі — Исі (Тифлісі, як думає д. Стешенко). Харка гуртом ведуть до палацу. Останні рядки присвячені доволі примітивному описанню того враження, яке справляє запорожець на царицю.

Ганна зирк — та й застидилась…

Серце тьохнуло в грудях;

Вся зробилась, як калина,

Потім стала так, як глина,

Та й пожовкло їй в очах.

На цих рядках в передчутті роману Харко — Ганна рукопис обривається.

Сподіваємось, зробленого нами коротенького переказу досить, щоб уявити, з якого роду літературним замислом маємо діло в поемі. Безперечно, Кухаренко мав на меті в поетичній формі змалювати початок Кубанського війська. Що Верґілій для Риму, те хотів він зробити для рідного йому кубанського козацтва, отже, «Харко-кошовий» — зовсім не національна наша поема, а тільки генеалогічна, чи що, поема чорноморського козацтва.

Чи має поема яке-небудь сучасне значення? Нам здається, що ні. Вже тоді, коли вона лежала в портфелі керівників «Основи», вже тоді вона була твором перестарілим з боку стилю та манери трактування сюжету. Українська література в 40—50-х роках вже рішуче перейшла до реалістичного напрямку; поставила перед собою інші завдання, де не було місця поемам-травестіям à la «Енеїда». Тим більше чужа вона нам. Коли «Енеїда» ще читається з інтересом, то це тільки завдяки великому таланту автора; але рядові твори того ж самого типу, не відзначені особливим талантом, навівають на нас нудьгу. Поема «Харко, запорозький кошовий» дає саме такий типовий зразок цієї літературної форми; через це вона — вельми інтересний причинок для історії епічної поеми на Україні, але читати її — річ нелегка; ніякого естетичного вдоволення вона не дає.

Літературна вартість поеми невисока. Мова пересипана русизмами. Вірш уривчастий і важкий, далеко важчий од вірша «Енеїди», не вважаючи на те, що розмір у Кухаренка легший — хорей (у Котляревського ямб).

Ритм носить печать безперечного впливу Котляревського; ті самі пірихії в другій стопі (зжáлься, покажи себé», «тíльки таланý не маю»); ті самі союзи посеред речення («вмісті щоб ділить добро», «чумаків хоть і душили», «пишуть що оце до нас»), фактура вірша занадто відстала навіть для української поезії 50—60 років.

До поеми Кухаренка доложена стаття І. Стешенка. Стаття дає цілий ряд цікавих літературних спостережень, але, на жаль, щедро розведено їх водою різних загальників. «Генії не падають з неба, а виростають, підготовані працею попередників». Або: «Чим більше уготовано для генія путей, тим більша змога виявитись йому в повному сяйві». Або: «Любові до рідного краю в серці не випечеш». Думки, що й казать, хороші й справедливі, але в такій популярній формуловці, мабуть, зайві на сторінках наукового журналу.

Д-ій Стешенко спиняється, головним чином, на двох моментах: на впливі Котляревського на Кухаренка і на виясненні питання про автора поеми. Вплив Котляревського д. Стешенко визнає безперечним і доводить його довгою низкою паралельних виписок з обох поем («Харка» і «Енеїди»), але слідів його шукає тільки на композиції твору, зоставляючи недослідженою форму: розмір, строфічну будову, ритм і словник.

Другий свій тезис, що автором поеми являється Кухаренко, д. Стешенко доводить не тільки вказівкою на напис, що належить, на його думку, людині, близькій до редакції «Основи», але й порівнянням словарного матеріалу «Харка» з лексиконом інших творів Кухаренкових.

З інших статей варт одмітити статтю Ор. Левицького: «Про Василя Тяпинського, що переклав в XVI ст. Євангеліє на просту мову». Д. Ор. Левицький ставить питання — «хто був цей щирий шляхтич русин, що так щиро любив свій народ» і «де була та убога друкарня, з якої видав він свій переклад». Досі з легкої руки проф. Довнара-Запольського перекладача Євангелія бачили в полоцькому шляхтичі В. Тяпинському, відомості про якого зустрічаються в актах Литовської Метрики 1564—1603 рр. О. Ів. Левицький, переглянувши актові книги володимирського і луцького судів за 1561—1580 рр., знайшов там цілу низку документів, що стосуються до особи пана Василя Тяпинського. Єсть дані, що волинський Тяпинський не має нічого спільного з Тяпинським, знайденим проф. Довнаром-Запольським. Звідси випливає, що Василів Тяпинських в XVI в. було принаймні двоє, і висновки проф. Довнара-Запольского не мають під собою надійного ґрунту.

Закінчується книжка розвідкою д. М. Порша. В результаті докладного аналізу статистичних даних, дослідник приходить до висновку, що становище робітництва на Вкраїні значно гірше, ніж по інших районах держави, і що поліпшення його — тільки в розцвіті капіталізму.

1913

Записки Наукового товариства імені Шевченка у Львові{32}

Року 1913, Кн. III, Том CXV. Ред. М. Грушевського

Третя книжка Записок Львівського Наукового товариства за цей рік містить в собі чимало цікавого, головним чином історичного матеріалу. Маємо в ній три великі статті («Студії над організацією львівської Ставропігії» д. Ф. Срібного, «Віденська греко-кат. дух. семінарія» д. Ярослава Гординського, «Азбучна війна в Галичині 1859 р.» Івана Франка) і дві коротші замітки.

З великих статей найбільший інтерес представляє для нас стаття д-ра Гординського про Віденську семінарію, на змістові якої ми й дозволимо собі трохи спинитись.

Греко-католицька семінарія в Відні заснована була восени 1852 р., по проханню єпископів львівського і перемиського, і з першого ж року набрала, по словам автора, виразного «руського» характеру. Велика більшість її катехитів складалась з найбільш здатних вихованців галицьких семінарій.

Досі відомості про цю семінарію були досить бідні і обмежувались кількома випадковими посвідченнями статті — д. Гординському пощастило добути щоденник і листування одного з вихованців семінарії — Амвросія Шанковського, а це дало йому змогу намалювати яскраву картину тієї обстанови, того духовного оточення, в якому зростало молоде тоді покоління галицько-української інтеліґенції. З статті ми докладно дізнаємося про загальні умови життя в семінарії. Умови ці були досить лихі, незважаючи на те, що семінарія була, як-не-як, столична, перед нами яскраво вирисовуються антисанітарний стан помешкань, «скупо огрівані дорміторії», «лиха пожива», повне недбання про здоров’я катехитів, бунти їх і сполучені з цим спроби начальства завести систему шпіонажу і доносів; одним словом, перед нами виникає картина рідна і знайома, а надто близька тим з нас, хто мав щастя чи нещастя вчитись в сучасній нашій бурсі.

Автор, проте, не обмежується загальним начерком внутрішнього порядку семінарії, але уважно стежить також за духовним життям вихованців. Підкреслює їх слов’янофільські симпатії, що підтримувались дружнім єднанням з товаришами-хорватами та слуханням лекцій проф. Миклошича, на які дозволило їм, правда, не без вагання, ходити семінарське начальство; вказує на зв’язки їх з тодішнім москвофільським рухом (особливо інтересні дані про зносини катехитів з Як. Головацьким та Богд. Дідицьким), а також дає чимало даних відносно лектури віденських семінаристів. Між найбільш читаними авторами ми знаходимо, як і повинно було бути, здебільшого німців (Ґете, Ленау, Гайне, Шиллер); але є там також і англійці (Байрон, Діккенс), і давні латинські автори (Теренцій, Верґілій), і батьки церкви (Золотоустий та Григорій Назіанзин) в німецьких перекладах. Російських авторів, не вважаючи на безперечні зносини з тільки що народженим москвофільством, нема ні одного, і тільки в один з пізніших років автор статті одмічає в щоденнику Шанковського невеличку російську поезійку з німецьким перекладом таких незрозумілих слів, як «роща», «нежный», «кроткій» і т. і.

Автор чимало уваги уділяє і політичним, і національним інтересам семінарської молоді, вказує на її австрійський патріотизм, її національні потяги і, зрештою, на нахил її — під впливом пропаґанди — в бік москвофільства.

До статті Гординського близько підходить по темі розправа І. Франка «Про Азбучну війну 1859», що разом з нею дає багато інтересного і цінного для історії галицької інтеліґенції 50-х років минулого століття.

В Miscellanea знаходимо цілий ряд варіантів до тексту Шевченкового «Кобзаря». Між ними найбільший інтерес представляють кілька невідомих уривків з перекладу «Слова о полку Ігореві». Деякі з цих варіантів, одкинутих Шевченком, дуже одмінні од друкованого тексту і дуже художні. Наприклад, кілька рядків в описові битви.

Тихе поле половецьке

не оране, не сіяне, —

почернене копитами,

а костями побілене,

а кровію червоною мережане.

Таке художнє чуття Шевченка, як бачимо, відчуло в «Слові» ритм і музику пізнішої української думи. Ритм думи виступає в наведеному уривку яскравіше, ніж в друкованому: «З передсвіту до вечора».

В відділі «Наукова хроніка» — простора замітка проф. Грушевського про останні томи «Архива юго-западной России» (ч. II, том 3-й, ч. VIII, тт. 3—6).

Відділ бібліографії, як завше, повний, містить 20 рецензій на новіші наукові публікації. Між ними надибуємо рецензію на книжку теперішнього ректора Московського унів. Матв. Любавського — «Очерк истории Литовско-Русского государства» (рецензент д. Барвінський слушно закидає автору незнання української літератури, особливо IV—V тому «Історії Укр.-Руси», а також і цілком застарілий погляд на історію Москви як на «основное течение русской истории». Далі йдуть рецензії на збірник пам’яті Антоновича і Рильського «Z dziejów Ukrainy», виданий Липинським, на «Краткий биографический словарь ученых и писателей Полтавской губернии» I. Ф. Павловського, на «Очерки из русской истории», т. 2, проф. Багалія, «Літературні начерки» Щурата, книжку Ерна про Сковороду, 3—4 число «Annaleś des Nationalités», etc.

1913

Історичні листки. Вип. 1—4{33}

Видавець Іван Крип’якевич. Ціна кожного випуски 4 сотиків

Звертаємо увагу наших читачів на цей новий спосіб популяризації історичних знань. Маємо перед собою невеличкі листки маленького формату (шістнадцятка) — в чотири сторінки друку. Зміст їх — коротеньке оповідання про якийсь історичний факт, одна-дві хронологічні дати, а в додатку до них — уривок якої-небудь давньої пісні як ілюстрація до переказаного факту.

Листки мають подавати нариси з історії України, коротенькі життєписи історичних діячів, малюнки давнього побуту і культури, зразки пісенної творчості і т. д.

Досі вийшло 8 випусків: 1) «Київські князі»; 2) «Староукраїнське лицарство»; 3) «Галицькі повстання XV—XVI в.», «Пісня про Стефана-воєводу», «Пісні про Волощину»; 4) «Початки Запорозької Січі», «Козацькі приказки»; 5) «Іван Богун», «Пісні з часів Хмельниччини»; 6) «З культури Хмельниччини»; 7) «Пилип Орлик», «Пісня про Орлика»; 8) «Селянська самооборона в Галичині 1848—1849».

Вибір тем, як бачимо, трохи випадковий, і чим керувались видавці, вибравши той, а не інший епізод — з історії України, — не завше можна сказати. У всякім разі, бажалося б більшої систематичності, бажалося б, щоб кожний слідуючий листок як змістом, так і характером оповідання був однорідний з попередніми, а в окремих листках — щоб якомога менше було хронології.

Загалом беручи, видання можна привітати. Дуже приємно було б, коли б за прикладом галичан пішли і наші видавництва. У нас такі «метелики» могли б відіграти помітну ролю — хоча б у справі боротьби з офіціальними поняттями про «отечественную» історію, що прищеплює нам російська школа.

1913

«Исторія презільной брані» Григория Грабянки{34}

(Фраґменти)

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Несмотря на все замечания и оговорки, термин «казацкие летописи» все еще продолжает держаться в науке, хотя и не может быть признан определенным и удобным. Первое его неудобство, как мы видим, состоит в том, что словом летопись в данном случае называются сочинения, очень по изложению далекие от этого рода трудов и в некоторых случаях не сохранившие даже такой характеристической черты, как летописная форма погодного расположения материала. Второе неудобство проистекает из неясного самого понятия казацкий. Слово, употреблявшееся Величком в смысле национального имени, у украинских историографов XIX в. утратило это значение и стало обозначать исключительно классовую принадлежность, а в соответствии с этим и термин «казацкие летописи» утратил тот смысл, который придавал ему Величко, — стал неясным и расплывчатым.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Проф. В. Б. Антонович в курсе источников истории Ю.-З. Руси пишет: «С конца XVI столетия в Юго-Западной Руси возникает новый оригинальный цикл летописания, совершенно самостоятельного, которое тянется два столетия и называется казацкими летописями. Сюжетом (проф. Антонович определяет понятие казацкой летописи т. ск. тематически) казацких летописей служат казацкие войны, гл. обр. Богдан Хмельницкий и его преемники. Сюда же относятся и летописи, которые удобно назвать «областными», летописи, в которых исключительно излагаются события какой-либо одной области». И далее проф. Антонович перечисляет все историограф[ические] памятники, входящ[ие] в обе намеченные им группы — он называет летописи Львовскую, Густынского монастыря (изд. Бодянским 1848 г.), Самовидца, Величка, Грабянки, Черниговскую, Баркулабовскую и Хмельницкую и некоторые другие (Ист. Юг. Ист., 28—29).

Вглядываясь в этот список, мы легко можем заметить, что он соединяет памятники не вполне однородные, трактующие различные эпохи и освещающие их далеко не одинаково. Далеко не все они могут быть названы казацкими в том смысле, какой этому термину принадлежит по нашему мнению, т. е. далеко не все они писаны представителями казацких слоев и далеко не все отражают настроения казачества. Гораздо правильнее было бы объединить их общим названием — малороссийских летописей (или, еще лучше, малороссийских исторических трудов), как это и делает проф. Иконников. Характерной чертой этого цикла исторических трудов является южно-русский язык, более или менее проникнутый польским элементом, преимущественный интерес авторов к казацким движениям, наконец, попытки научных обобщений, навеянные отчасти знакомством с трудами польских историков того времени — Стрыйковского, Кромера, Бельского, Коховского и других, отчасти влиянием южно-русской школы. Разумеется, указанные нами характерные черты не во всех трудах сказываются в одинаковой степени. Не говоря о простодушном авторе Хмельницкой летописи, целая пропасть отделяет не блистающего особенной ученостью Самовидца от ученейшего и любящего порисоваться эрудицией и красноречием Величка, почти народный язык Черниг[овской] летописи от запутанной, изысканно-книжной, обильно уснащенной славянизмами речи Грабянки. Различен также и самый тип изложения. В то время, как ранние представители малороссийского летописания[45] близки в сущности древнерусской летописной манере, более поздние обнаруживают такие стремления и ставят перед собой такие задачи, которые приближают их писания к современным историческим трудам. Летопись Самовидца принадлежит к трудам первого рода, летописи Величка и Грабянки — ко второму.

Летопись Грабянки не есть летопись в обычном значении этого слова: подобно летописи Густынского монастыря и [с] современными событиями не является она записями о слышанном и виденном, подобно летописи Самовидца (особенно в ее части с 1670 г.[46]), ни подобно летописи Величка — воспоминаниями из дальних лет, — она представляет из себя добросовестную сводку известного ранее материала, исторический труд, основанный на показаниях источников, иногда критически проверяемых. Сам Грабянка едва ли не повсюду показывает свой труд историей и в предисловии к нему перечисляет источники, какими ему приходилось пользоваться, разделяя их на группы. Он говорит: «…Толь знаменитая их дійствія (казацких вождей. — [М. З.]) […] да не прійдут в крайнєє забвеніє, умыслих исторію сію в память посліднему роду написати, собирая ово от діаріуша наших воинов, в обозі писанного и от духовных и мирских літописцов, єлика в них возмогох обрісти достовірніє написаннаго. Ово от повіствованія самобытних тамо свідителей, єще в живых обрітающихся, их же повість віроятно літописцов утверждаєт».

Перечисление источников, хотя бы в самых общих чертах, стремление критически разобраться в материале, согласуя рассказы очевидцев с показаниями летописцев, — все это показывает, что Грабянка хотел удовлетворить нарождавшейся в обществе потребности в систематической истории, хотел дать связный очерк эпохи Хмельницкого. По причине тогдашнего состояния исторической науки, почти не существовавшей, в силу отсутствия научных методов, — с заданием своим он не справился. Кое-как выдержав тон историка в первой части своей истории, повествующей о Хмельницком и его предшественниках, он по мере приближения к своему времени все более и более впадает в тон летописца: записи его становятся все короче, все отрывистее, пока в обзоре 1700—1708 годов не сводятся к трем-четырем скупым строкам.

Таким образом, характеризуя труд Грабянки с точки зрения формы, правильнее всего, пожалуй, будет сказать, что он представляет из себя неудачную попытку связной и систематически изложенной истории, широковещательную историческую монографию в начале и сбивчивую, лаконическую летопись в конце.

Главным сюжетом летописи Грабянки являются войны Богдана Хмельницкого. Яркая личность самого Богдана, значительно идеализированная в представлении молодого поколенья, долгая и интенсивная борьба казачества с Речью Посполитой, всколыхнувшая всю тогдашнюю Украину, надолго запечатлелись в памяти украинского общества, надолго остались центром внимания исторических писателей. Желание исследовать причины разорения и запустения тогобочной Украины было для Величка стимулом в его исторических изучениях. Григорий Грабянка исходит из опасения, чтобы преславные деяния «знаменитого вождя» не пришли в крайнее забвение, чтобы эта героическая эпоха в истории казачества не изгладилась из памяти последующих поколений. В своих «Письмах о Богдане Хмельницком» М. А. Максимович (І, 398) мимоходом бросил мысль, что летописи Величка и Грабянки, «как видно по их заглавиям, и начались, собственно, как сказания о войнах Хмельницкого с поляками, а потом уже обратились в сказания о последних десятилетиях». Это замечание, несомненно, справедливо, и в особенности справедливо оно по отношению к Грабянке. Что Грабянка действительно имел в виду лишь описание славных деяний Хмельницкого и его «презільной и от начала поляков крвавшой небывалой брани» (как он заявил в заглавии), в этом нас убеждает предисловие, предпосланное им своей книге. Пообещав написать историю брани на основании достоверных источников и очевистых свидетелей, он спрашивает, кто бы знал о Моисее, Богом устроенном вожде евреев, если бы о нем не свидетельствовало Писание, кто бы помнил о Навуходоносоре, Кире, Александре, Августе, Дмитрии Донском, если бы не было «проповедников слова Божія и красноглаголивых витій», извлекших их «из забвенія пучины». Богдан Хмельницкий, описываемый им, как вернейший российский сын и благоразумный вождь и такой же «победитель Истории», как Кир, Александр и Дм[итрий] Донской, заслуживает того, чтобы дела его не остались «в попел погребенными», но «были явлени міру повістьмы». Такою повестью и должна была быть, по мысли автора, его «История презільной брани».

Но начавши повесть о действиях и бранях казацких, автор признал необходимым рассказать предварительно «для лутшаго разумінія», откуда казаки ведут свое проименование, к какой ветви народов принадлежат, как слагались исторические судьбы на всем протяжении всемирной истории от Гомера, внука Ноева, до первых казацких войн. Эта новая задача расширила первоначальный план. Она завела автора в дебри фантастической средневековой этнографии, сделала необходимым экскурс в область всеобщей др[евне]русской истории, разросшийся в несколько больших глав, являющихся как бы введением к истории Богдана Хмельницкого.

Выполнив основную задачу своего труда, т. е. рассказавши о Хмельниччине и бранях Богдана, спасши их от пучины забвения, автор не остановился — он присоединил к своему рассказу краткий очерк гетманства Выговского, Юрия Хмельницкого и Брюховецкого, а далее, увлекаемый новым, достоверным и удобным для использования источником, и в значительной степени подчинившийся ему, предпринял погодное повествование о временах Руины и гетманства Мазепы. Здесь он вошел в область личного опыта, дополнил на основании личных воспоминаний указания своих источников и окончил кратким перечнем современных ему событий. Труд, задуманный первоначально как повествование об одной «презільной брани», охватил предмет значительно шире, чем обещало заглавие, дал довольно подробное описание событий, предшествующих и последующих.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Корни исторического интереса нашего летописца лежат, по нашему разумению, в своего рода патриотическом сознании, что многое из того, что происходило с его родиной на протяжении многолетнего ее существования, имеет общеисторическое значение.

«Сугубая добродітель под образом самоволства», творимая казаками-пограничниками, знаменитые действия их ватажков, «в брани искусством не точію слави, но и преділов землі своей… разширеніє пристяжавших», наконец, войска Богдана Хмельницкого, «Малую Россію от тягчайшаго ига лядского козацким мужеством свободившего», — вот события, которые могут, по его мнению, стать в один ряд с замечательнейшими событиями мировой истории.

Центральное место в галерее исторических деятелей, интересующих его, занимает Богдан Хмельницкий. Григорий Грабянка принадлежал к поколению, родившемуся уже после воссоединения Великой России с Малой, к поколению, которому пришлось еще сильнее, чем ближайшим преемникам Богдана, почувствовать на себе всю тяжесть суверенитета Москвы. Современники Грабянки были свидетелями расправы с Самойловичем и неудачной попытки Мазепы, пытались, опираясь на статьи Хмельницкого, сохранить остатки былой автономии. Для них, по собственному опыту испытавших бессилие казацкой Украины против Москвы, деятельность Хмельницкого, державшего в руках Речь Посполитую, договаривавшегося, как равный с равным, с крымским ханом, самостоятельно вступавшего в дипломатические сношения с соседними государствами, рисовалась в ярком свете, в своих представлениях они придавали ей такой блеск и такой размах, какого в действительности она не имела, а сам Богдан вырастал до размеров истинного могущественного монарха.

Грабянка вполне разделяет со всей своей эпохой это преклонение перед личностью Богдана. Упоминая о нем, он постоянно прибавляет к его имени украшающий эпитет вроде «благополучний» (II стр.), «благоразумний» (III стр.), «знаменитий» (155 стр.), «зряднійший вождь» (155 стр.), а в своем предисловии к летописи «Коєя ради вини сія исторія начатся писати» приравнивает его к великим историческим деятелям, как Август, Кир, Навуходоносор и Моисей. Он придает Богдану черты идеального героя. Величайшая похвала, какую он может придумать Сомку, которому горячо симпатизирует; сводится в общем к указанию, что проживи Сомко дольше — он мог бы явиться достойным последователем Богдана и продолжателем его дела[47].

Хмельницкий, точно каким-то Провидением хранимый во всех казацких войнах («обаче многія умроша, а он жив оста»), — Богдан Хмельницкий обладает удивительным даром предвидения. Дальновидность его положительно велика: он наперед знает «мысли лядскіє на Козаков», за восемнадцать лет до восстания уже «рассматривает» и научает «их воєнніє огради», но до поры до времени скрывает в тайне свои замыслы, «аки би он на ляхи никоєго зла не мислил, в сердцу же єго зол совіт бяше» (стр. 31).

Столь же сильно преувеличивает Грабянка и положение Хмельницкого относительно Р[ечи] П[осполитой]. Он, по-видимому, представляет его почти сказочным богатырем, великим «побідителем и страшилом ляхов», высказывает удивление, как могла — при столь великой опасности остаться на карте Речь Посполитая, и это обстоятельство объясняет лишь тем, что Хмельницкий, имея силы и возможность смести и уничтожить Польшу, тайно ее пощадил (стр. 153).

Неоднократно Грабянка рисует Хмельницкого настоящим царьком. В этом смысле весьма характерен рассказ о свидании Богдана с крымским ханом под Озерной, заключающийся в главе «О поході Хмельницкого на весні в полскіє краи року 1655».

Свидание с ханом Грабянка относит к тому моменту, когда Хмельницкий возвращался из похода внутрь Польши, предпринятого совместно с московским войском. Взявши окуп с Замостья и разбив поляков под Гродном, Хмельницкий со многими корыстьми идет на Украину, и здесь, дойдя до Озерной, встречает крымского хана, направляющегося на помощь полякам. Происходит безрезультатная битва, после которой хан вызывается Хмельницким на разговор. Хмельницкий держит перед ханом речь, очень пространную, в которой упрекает хана в измене казацкому делу. Раздраженный хан отвечает: «Не сміл єси, Хмелницкий, пред антецессором моим, умершим ханом, толь дерзновенні велірічити. Нині же тихость наша ко многоглаголенію Тя возбуждаєт» (стр. 141). Хмельницкий возражает: «Антецессор твой, умерший хан, єще мя, нечиновна суща, тако почиташе, яко и на словесноє моє прошеніє четирех тисячей воинства дати мні не отрече. Нині же Ты ко мні, от толь многочисленного мужественного народа избранному вожду и Тебі во всем равному, аки ко подданому своєму ярящися глаголати не стидитися» (с. 141).

Ответ Хмельницкого в высшей степени интересен для нас, так как очень ярко показывает, как представлял себе Хмельницкого сам Грабянка. Власть Хмельницкого им изображается почти царской, равной власти хана; источником ее является всенародное собрание.

Но в полные права идеализация Хмельницкого вступает в характеристике, помещенной после рассказа о его смерти. Здесь Грабянка впадает в эпический тон и обрисовывает гетмана такими же почти словами, как автор начальной летописи обрисовал Святослава:

«Муж поистинні имени гетманского достоин, много дерзновен в бідствія входити, множає совітен в самих бідствіях бяше, в нем же ни тіло коими либо труди изнуренно, ни благодушество противними навіт побіжденно быти можаше; мраза и зноя терпініє равно, пищи и питія не єлико непотребнє иждивеніє, но єлико єстєству довліяше толико вкушаше; сном ни в нощи, ни во дни побіждашеся; аще же когда от діл и упражненія воинского времени избываше, тогда мало почиваше, и то не на многоцінних одріх, но на постели яже воинскому мужу приличествуєт; спящи же паки не печашеся, дабы уєдиненноє коему місто избірати, но и между немалим воинским кличем, ничто же о том радящи, з тихостію сна пріимаіше, одіяніє ничим же от прочіих разнствующеє; оружіє точію и кони мало что от инних лучшеє; мнози многажди єго воинским плащем покровенна между стражмя от труда изнемогоша почивающа созерцаху; первій на брань, послідній по уставшей брани исхождаше» (стр. 153).

Стоит сравнить эту восторженную характеристику с немногими и сдержанными словами хотя бы Самовидца, чтобы увидать, какой фантастический образ Хмельницкого дает Грабянка, что образ Хмельницкого есть ничто иное, как позднее литературное измышление, в котором нельзя найти ни одной черты исторического Хмельницкого — до такой степени все в нем преувеличено. Для историка грабянкинская характеристика Хмельницкого имеет лишь то значение, что показывает, как смотрело на него малорусское [общество] начала XVIII века.

По мере удаления от эпохи Хмельницкого Грабянка начинает относиться к историческим деятелям более сдержанно, уже не видит в них идеальных героев, а к некоторым из них начинает обнаруживать антипатию. Вместе с тем он все чаще высказывает свое мнение о тех или иных событиях, дает им ту или иную оценку. Все это вместе взятое позволяет нам говорить о его взглядах, его общественных симпатиях, и выдвигает перед нами вопрос, каким образом отразились эти симпатии на достоверности его сообщений.

Говоря о пристрастиях Грабянки, считаем необходимым заметить с самого начала, что свое собственное отношение к данному событию или лицу Грабянка проявляет очень редко, редко выражает его определенно, — и далеко не всегда, если мы имеем перед собою то или иное суждение, — оно принадлежит лично ему.

Наш летописец очень податлив и почти всегда подпадает под влияние своего источника. Поэтому нередко в его «Исторіи презільной брани» мы можем встретить отзывы, не согласные и противоречащие друг другу.

Вот пример такой несогласованности. Отношение Грабянки к Хмельницкому мы видели выше: наш летописец изображает Богдана грандиозной, поражающей воображение фигурой; это обстоятельство не мешает ему ввести в летопись сообщение Твардовского, стремившегося унизить и осмеять Хмельницкого, [эпизод] о приеме посольства Киселя, в котором Хмельницкий обрисован жалким пьяницей и хвастуном: «[…] Чим Хмельницкій не доволен будучи, понеже чрез своє на войнах щастя, будучи зухвалим, похвалялся не тилко за Сяном и за Вислою ріками, но и за горами нагайками ляхов прогнавши не дать им оглянутися […] на взгарду лядской помпи, прибравшися сам в дорогіє шати пугаром злоцістим, до послов полских и до жони своєй новой Чаплинской, родом полки, простою горілкою перепивал (которая будучи у клейноти пребогато прибрана и якоби пяна табаку в черепку Хмелницкому ростирала)» (стр. 62).

Грабянка не решается отвергнуть сообщение Твардовского целиком, не замечает его нарочитой умышленной карикатурности, не подымается до критического отношения к нему, до какого поднялся малорусский переводчик Твардовского Стефан Савицкий, сделавший в этом месте пометку: «Бреше сучий лях».

В последней части летописи, обнимающей эпоху от Брюховецкого до Мазепы, изложенной по Самовидцу, Грабянка везде повторяет суждения этого автора и существенно расходится с ним только в оценке деятельности Демьяна Многогрешного. Самовидец трактует последнего свысока, пренебрежительно, называет его обыкновенно Демком. Грабянка же неизменно величает его Демьяном Игнатьевичем и — справедливо или нет — находит в нем черты честного борца за автономные права родины (стр. 200, 206). И тем не менее он под влиянием Самовидца вводит в свою историю явно пристрастный рассказ своего источника о том, как некий Роман Ракушка, будучи в Царьграде, видел у патриарха «соборную клятву» на гетмана Многогрешного за его измену Дорошенку, и в несчастной случайности, приключившейся с гетманом («з горища спадши к полусмерти убился») видит исполнение патриаршего проклятия (стр. 203).

Зависимость оценки нашего летописца от оценки его основного источника, сводящаяся иногда к простому переписыванию, сказывается и в характеристике Богдана (стр. 31), почти дословно заимствованной у В. Коховского, и в отношении его к Сомку, Васюте Золотаренку и Дорошенку (влияние Самовидца).

Тем не менее, ошибочно было бы думать, что мнение Грабянки всегда есть мнение источника, положенного им в основу сообщения. Не всегда Грабянка и противоречит себе. Напротив, есть суждения, которые, по-видимому, не могут быть возведены к источникам и которых он придерживается крепко. Сопоставляя некоторые такие суждения друг с другом, вникая в них, мы получаем возможность говорить о взглядах, принадлежащих лично ему, о его собственном отношении к историческим лицам и событиям…

Так, мы можем с уверенностью сказать, что нашему летописцу наиболее близки интересы более крепких и состоятельных слоев казачества (казацкой старшины). Рассказывая, например, о событиях 1663 года, в которых впервые ярко проявилась неуклонно совершающаяся со времен Хмельницкого дифференциация казачества, он почти всегда принимает сторону представителей старшины — Васюты Золотаренка и Сомка. Особенно симпатизирует он Сомку, которого не прочь обрисовать человеком в высшей степени привлекательным.

Лично «Сомко, — пишет он, — бысть воин храбрій и смілій, уроди, возраста и красоти зіло дивной, всего же паче Царскому Величеству слуга найвірнішій, и в исполненіи воли Єго Государской найохотнійшій (стр. 182)»[48]. Он очень восхваляет ту сдержанность, с которой Сомко шел к гетманству, ту решительность и прямоту, с которой он, «чоловік простодушен сущи» (стр. 177), явился в Нежин на Черную раду. Он не забывает отметить тактичность и искусство его речи, обращенной к Ромодановскому, блеск свиты из «подручных єму знаменитейших лиц казацких», ту любовь, которою он пользовался на Украине («хотяху вси єдинодушно совершенним єго гетманом устроити» — стр. 177).

Заключительным аккордом этой характеристики является анекдот о том, как палач, которому поручено было отрубить Сомку голову, «прійде с обнаженним мечем и к Сомкові, которого увидівши, начат со удивлєнієм, купно же и жалостію вопрошати: «Сего ли сіщи подобаєт? […] сего человіка сам Бог роди на показаніє світу…. ви же — нерозсудні — и сего не жалієте предавати смерти» (стр. 182).

Антагонист и противник Сомка — Брюховецкий — является у нашего летописца в совершенно ином освещении. Демократические слои населения и Запорожье, поддержавшие его кандидатуру, он называет «гультяйством»[49], «запорожской голотой»[50], клеймит те средства, при помощи которых Брюховецкий стремился к гетманству. Так, избрание гетмана запорожской радой он считает своевольством, Черную же раду — бесчинной и, по-видимому, не слишком сочувствует этому институту, хотя не решается, подобно Самовидцу, назвать ее напрямик «лихом». Вообще во всем, что касается Брюховецкого, Грабянка не щадит красок: ненасытный, завистливый тиран, служка Хмельниченков — вот эпитеты, которыми он его наделяет[51]. Начало гетманства именуется у него душегубным[52], и ни за что не может простить Брюховецкому казни Сомка и Василия Васюты[53] и разгром старшины. Не забывает он также отметить бесчинств, творившихся им поставленными полковниками: «Новопоставленним от себе полковником по сотні запорожцов придавши указал (Брюховецкий) всіх изобилно кормити и одівати. Яковіє по станціям расположившися, таковіє озлобленія людем творяху, яко подумати им, что не гетман их тамо постави, но нікій ненаситній кривд людських тиранин» (стр. 182).

Немало достается и Запорожью, в то время поддерживавшему Брюховецкого. Борьба различных общественных групп превращается у Грабянки в борьбу доброго и злого начал, причем в роли доброго начала оказывается идеализированный представитель старшины (Сомко), в роли злого — вышедший из Запорожья руководитель низов — Брюховецкий.

Этим и ограничивается весь материал, позволяющий нам судить об общественных симпатиях Грабянки. Разумеется, материал слишком недостаточный, чтобы на основании его мы могли сделать вполне определенный вывод. С гораздо большей уверенностью мы можем говорить о политических симпатиях нашего летописца, выражающихся в его отношении к Москве, к Польше, к отдельным историческим деятелям Украины, становившимся в то или иное положение по отношению к ним.

Зная хотя бы в самых общих чертах биографию Грабянки, мы могли бы ожидать, что его история будет окрашена сильным патриотическим настроением, что его несомненная приверженность старым малороссийским правам и вольностям скажется пространными лирическими излияниями по поводу доброго старого времени. На самом деле этого нет. Грабянка в своей истории строго фактичен и объективен, насколько возможно. Его патриотическое настроение несомненно, но оно нигде не высказывается определенно, а скорее чувствуется в тоне рассказа.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

1912—1914

«Отчет попечителя киевского учебного округа о состоянии учебных заведений округа за 1912 г.»{35}

З зовнішнього боку це компактний том в 1000 сторінок, не рахуючи сюди великого числа «ведомостей» і «таблиц»; з внутрішнього — хаотична купа сирого, в значній мірі невпорядкованого матеріалу.

Округ зрозумів своє завдання досить просто. Він не став сушити голови над якимись висновками, а просто взяв та й позшивав до місця всі справоздання, які до нього надійшли. Літературна частина зведена до minimum’у; загального погляду самого п. попечителя на становище освіти в окрузі і зовсім нема; проте багато інтересних даних і особливо цифр.

Дуже цікаві цифри, що показують зріст середньошкільної освіти. Так, гімназій в 1912 році було 56 (1911 р. — 51).

Всіх учнів в них — 17 666.

З них православних . . . . . . . . 13 244 — 74,9%

католиків . . . . . . . . . . . . . . . 2201 — 12,4%

жидів . . . . . . . . . . . . . . . . . . 1909 — 10,8%

Примітка: число учнів іуд. віри за 1912 рік понизилось з 11,05 до 10,8%.

Щодо сословного поділу, то він виглядає так:

Дітей «потомственных» дворян було . . . . . . . . 11,7%

дітей «особистих» дворян і урядовців . . . . . . . 24,1%

дітей духовенства . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 7,1%

дітей почесних горожан і купців . . . . . . . . . . . . 9,4%

міщан і цехових . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 23,3%

крестьян і козаків . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 21,3%

На удержання гімназій витрачено було не більш не менш, як 2717000 карб. (на 568 т. карб. більше торішнього).

Всіх служащих по гімназіях 1338.

З них — «почетных попечителей» . . . . . . . . 29

директорів . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 56

інспекторів . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 38

законоучителів . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 100

учителів наук і мов . . . . . . . . . . . . . . . . . . 656

учителів «искусств» . . . . . . . . . . . . . . . . . . 59

учителів підготовчих кл. . . . . . . . . . . . . . . . 54

помічн. клас. наст. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 71

усіх інших (лікарі, письм.) . . . . . . . . . . . . . 275

Реальних шкіл було 14 з 325 служащими і 4313 учн.

Технічних шкіл — 3; учнів в них — 681.

Жіночих гімназій і прогімназій 95 (проти минулого року більше на 7). Учениць в них — 27 082 (в хлоп’ячих середніх школах всіх учнів — 22 660).

Найбільший відсоток складали православні . . . . . 61,2%

жидівок було . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 31,35%

католичок — тільки . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 5,6%

Щодо сословного поділу, то тут цікаво зазначити, що найбільше було дітей міщан . . . . . . . . . . . . . .52%

«Учебно-воспитательная часть», на думку п. попечителя, стояла високо. Особливо відрадне його серцю поновлення шкільного догляду.

Ті особи, пише він, котрим доручено було в гімназії догляд за поведінкою учнів, а саме виконуючі обов. інспекторів, класні наставники та їх помічники щомісяця особливими рапортами докладали про свої спостереження своєму гімназичному начальству, а про результати їхньої діяльності по позашкільному догляду гімназичне начальство повідомляло мене по півріччям, причому додавало копії вищезгаданих рапортів.

Звичайно, в умовах такого подвійного контролю гімназія мусила переродитись; принаймні, перо п. попечителя малює нам таку ідилію.

«Во взглядах и действиях большинства педагогических советов установлены согласованность и единство… восстановлен подобающий авторитет учебно-воспитательной корпорации… и к ней снова перешло благотворное руководящее влияние на учащуюся молодежь, вырвать которое задумали было в бурное лихолетье враги школы и государства».

Полемічний задор, що так і б’є з підкреслених нами слів, покидає автора справоздання, коли він переходить до питання про ради батьків («родительские собрания»); тут маємо сухий тон некролога.

З 56 хлоп’ячих гімназій комітети батьків функціонували в 1-му півріччі при 4, в 2-му при 1 гімназії. З 95 жіночих — при 3-х.

Високий кворум, встановлений міністерським циркуляром, викреслив з життя гімназії корисну і, безперечно, потрібну (в тій чи іншій формі) інституцію.

Проте автори справоздання думають інакше. Так, автор звідомлення Кобеляцької гімназії гадає, що «незначительное число явившихся на выборы доказывает вполне индифферентное и красноречивое (?) отношение местного общества к этому учреждению», а в кінці справоздання про жіночі гімназії довідуємось, що відсутність потрібного числа батьків на зборах свідчить «о полном их доверіи к мероприятиям школы как учебного, так и воспитательного характера в отношении их детей».

Випадків самогубства на протязі року в середніх школах було 2 (в Златопільській і Кам’янець-Подільській гімназіях).

V розділ попечительського справоздання присвячено учительським інститутам і семінаріям.

Учительських інститутів маємо 3: в Глухові, Києві і Вінниці.

З них найдавніший Глухівський . . . . . . . . . 68 уч.

Київський . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 81.

Вінницький має поки що 1 клас . . . . . . . . . 25.

На удержання інститутів витрачено всього 89757 карб.

Число семінарій в 1912 році дійшло до 9. З них 3 давніші (Дедеркальська, Коростишівська і Сорочинська), а 6 одкриті за останні 5 років. Дві з них — жіночі (Мринська на Чернігівщині і Київська ім. К. Д. Ушинського).

На удержання 9 учительських семінарій в 1912 р. витрачено 288801 карб.; з них на пай казни припадає 256757, або ж 89%. Число учнів — 875, а служащих — 103.

Педагогічних курсів функціонувало 15.

Останні розділи справоздання присвячені нижчим школам.

Беремо з них кілька даних щодо шкіл вищого типу.

Вищих початкових по положенію 25. VI. 912 р. було 5 (всі відкриті в біжучому році), учнів в них — 149 хл. і 39 дівчат. Городських по положенію 31 мая 1872 — 89. Учнів в них 10426 хл. і 606 дівчат. Городських по положенію 1869 р. і повітових — 90. Учнів в них 9009 хл. і 6784 дівчат.

На утримання шкіл всіх трьох зазначених типів витрачено 1013662 карб.

Нарешті, відділ IX торкається початкових (начальных народных) шкіл.

На 1 янв. 1912 р. таких шкіл було: по містах — 288, по селах — 4153, всього 4441.

На 1 января 1913 р. — 4926 (з них: городських 292; сільських 4634). Учащих в них — 14801.

(Законоучителів 4147, учителів 5284, учительок 5370).

Всіх учнів на 1 янв. 1913 р. було 423982 (хлоп. 313962, дівч. 110020). По губерніях число учнів народн. шкіл виглядає так:

Київщина . . . . . . . . . 76663

Поділля . . . . . . . . . . 45812

Чернігівщина . . . . . . 107499

Полтавщина . . . . . . . 129491

Трати на утримання шкіл всіх типів на протязі 1912 р. виносили 6593195 карб. (в 1911 р. — 6036672 карб.).

1914

Український студент. Збірник 2{36}

СПб., 1913. Ц. 50 коп.

Перший випуск «Українського студента» на значну частину українського студентства і громадянства справив прикре враження. І, певно, не раз зазначалась неясність програми і неокресленість тих точок «отправленія», з яких виходили широкі організаційні проекти редакторів і співробітників «Студента».

Те саме враження лишає по собі і збірник № 2. Та сама неясність програми, те саме блукання в трьох соснах давно порішених питань внутрішнього студентського життя. Тільки одна риса в новому збірнику виступає ясніше: це те, що новий випуск «Студента» мало місця присвячує питанням дня і далеко більше віддає уваги минулому життю студентської молоді; можна подумати, що редакційному комітету спало на думку перетворити «Студента» на історичний журнал, sui generis «Голос минулого». Так, принаймні, свідчать факти. Найбільшу статтю останнього № присвячено історії харківської громади, тоді як найважливіші питання дня обійдено мовчанням. Так, наприклад, цим літом українське студентство святкувало у Львові сорокалітній ювілей Франка. В «Українському студенті» ніяких відгуків цього святкування не знаходимо, коли не вважати на мало промовисту посвяту чергової книжки ювіляту. Ні характеристики його літературної діяльності, ні оцінки його значення для нашого студентства — нема. Або от візьмім другий приклад — студентський з’їзд з його австрофільськими і самостійницькими гаслами. З’їзд цей не міг не схвилювати нашого студентства, а його бойові резолюції з душком політичного авантюризму викликали, як знаємо, доволі сильний протест з боку нашого громадянства. Де ж відгуки з’їзду в останнім числі «Українського студента»? Правда, в збірнику мається стаття Кушніра, яка трактує деякі підняті з’їздом питання; але під статтею ми читаємо увагу редакції, що думок автора вона не поділяє. Де ж в такім разі думки редакції? І чому вона не подбала, щоб познайомити читачів з своєю думкою в першу чергу? А між тим, зважаючи на передову статтю, редакція перейнята войовничим настроєм. «Ми йдем походом на свідомі маси українського студентства», — голосно заявляє вона. «Або ж дома не бути, або ж слави добути!» Ми сильно сумніваємось, щоб при такій нетвердій ідейній зброї, як проповідь «ясного і одвертого» культурництва («лише під ясним і одвертим культурно-просвітнім гаслом мають точку опори сучасні громади») і при повній відсутності ясної орієнтації в справах дня можна було завоювати несвідомі кадри студентства і «добути слави». Скоріше навпаки.

Багато ще дечого можна зазначити, але ми зупинимось на одному — на вельми курйозній, як на нашу думку, формі редакційних статей. Панове редактори і співробітники «Студента» розрубують всі вузли, різко спускаються до мотивування своїх думок і пишуть свої статті, немов які «приказы по ведомству»:

… «Мусимо ствердити, що за всяку ціну по всіх громадах потрібно завести гуртки»… «стверджуємо, що лише тоді вся різноманітна маса наша зможе в відповідальну хвилю не полишити свої національні позиції (вдержати свої позиції), коли по всіх радіусах її соціальних симпатій вона стріне точно сформовану течію серед укр. громадянства».

Панове редактори, як бачимо, пророкують, увіходять в роль оракула. Висловлюються вони в такій категоричній, такій імперативній навіть формі, що зразу з ними не насмілюєшся й сперечатись.

В рецензії на 1-й збірник «Студента» ми закінчили наші уваги сподіванням, що збірник 2-й буде виразніший і краще репрезентуватиме думку українського студентства. Як бачимо, цих надій збірник № 2 не справдив. Отже, приходиться покласти тепер надії на збірник 3-й і побажати йому, щоб він менше командував та «стверджував», а більше доводив, менше заглядав у минуле, але уважніше ставився до питань, що стоять на порядку денному.

Не можемо не зазначити і ще одного побажання, хоча висловлювати його нам ніяково і прикро. Ми б побажали, щоб 3 № «У. с.» був хоч трохи літературніший за своїх попередників. Більшість співробітників «Студента» пише свої статті так неуважно і похапливо, як записи в нотатнику, — кидає думки як прийдеться і де прийдеться, не формулює їх ясно і рішуче не хоче рахуваться ні з синтаксисом, ні з лексиконом, ні навіть з загальноприйнятою орфографією. А все це вкупі дратує і дуже утруднює читання.

1914

«Україна»{37}

Науковий тримісячник українознавства. Київ. 1914 р. Кн. 1

1914 рік, «ювілейний рік українського культурного життя», збагатив нас новим і многоцінним придбанням. Маємо на увазі журнал «Україна».

З виходом в світ першої книжки цього нового наукового видання заповнюється велика прогалина в українській пресі по цей бік кордону, прогалина, що відчувалася вже давно — з часу припинення «Киевской старины» та її короткого продовження «України» (1907 р.). В новій «Україні» знаходить своє задоволення потреба, що скілька років зоставалась незадоволеною, — це потреба наукового журналу, солідно поставленого і заразом живого і різноманітного змістом, котрий вводив би читача в курс сучасної наукової роботи і давав йому в руки нитку для орієнтації в матеріалі спеціальних видань. В цьому напрямку і зрозуміла своє завдання редакція. Вона поставила метою утворити орган, що став би «підручною книгою всякого, хто інтересується ближче якоюсь галуззю українознавства». Таке завдання ріднить «Україну» з довгою низкою збірників і журналів, що починаються десь в тридцятих та сорокових роках і кінчаються «Киевской стариной» — «Киевлянином» Максимовича, «Молодиком» Бецького, «Основою» і багатьма іншими. Неперервна традиція в’яже «Україну» з цими першими спробами широко приступного і присвяченого історії та фольклору України органу і дає надію, що новий журнал матиме успіх і знайде свого читача.

«Україна» матиме, окрім статей самостійних, розвідки з поля історії літератури, мови, археології та історії краю, вона міститиме широку бібліографію, наукову хроніку, покажчики і спеціальні огляди. Розрахована вона «на учителя середньої школи, студента-філолога, а то і просто інтеліґента, не чужого науковим інтересам». І треба визнати, що при своїй невисокій ціні (4 карб. на рік) вона буде цілком приступна студентові, а завдяки широким оглядам та бібліографічним вказівкам стане сущою благодаттю для гімназичного чи якого іншого учителя.

Зміст першої книжки «України» складається з чотирьох більших статей — Ол. Шахматова «До питання про початок української мови» (з приводу української граматики проф. Смаль-Стоцького), Мих. Грушевського — «Український рух на схід», М. Возняка — «Початки української комедії» та Ол. Грушевського — «З настроїв і думок кириломефодіївців» — і добрих двох десятків дрібніших заміток. Серед авторів останніх зустрічаємо Ор. Левицького, акад. Перетца, Ів. Франка, М. Василенка і др.

Стаття проф. М. Грушевського про колонізацію Слобідської України представляє великий інтерес з огляду на основну її думку. Вихідну свою точку сам автор формулює так. Історія українського розселення на східнім погранничі і за границями Польщі і Москви розроблялася досі, як місцева історія Слобідщини, і в загальний образ історичного процесу України до останнього часу не була введена. А тим часом вона становить дуже важний епізод в історичній долі українського народу, епізод, що приніс великі наслідки і не лишився без значення в дальшому розвиткові подій. Стаття проф. Грушевського і має метою встановити зв’язок між подіями великого козацького руху середини XVII в. (повстаннями 1630-х років) і рухом українських народних мас на схід, в теперішню Харківщину, почасти Курщину та Вороніжчину. Потерпівши великий крах в своїх політичних планах, українська людність Наддніпрянської України опановує нову територію на сході, йде на службу московському урядові, що саме заходжується коло заселення цього краю — широкого степового поясу в басейні Донця, — і наповняє московську воєнно-адміністративну схему сторожових замків і станиць українським змістом, українською народною стихією. В складі еміґрантів проф. Грушевський розрізняє дві групи. До одної належить та частина виключеного ординацією 1638 р. козацтва, що шукала виходу своїй енергії в добичництві за московською границею, робила напади на турецькі городи або промишляла розбоєм в своєму ж степу. До другої відноситься та мирна й хазяйновита людність, що селилась в московських городах і приложення своєї сили знаходила в степових промислах. Численні звістки про напади козаків-здобичників ідуть з часу розбиття козацького повстання 1637—1638 рр. і не припиняються на протязі всього п’ятого десятиліття XVII в. Еміґрація елементу спокійнішого, хазяйновитого починає помалу розвиватись в тому ж самому десятилітті. Найвидатніший її момент — це так званий Чугуївський епізод, прихід на Слобідщину і поселення там гетьмана Яцька Острянина. Епізод цей, як відомо, скінчився нещасливо. Пильна і детальна реґламентація московського уряду, якій підлягали поселенці, чужі московські звичаї привели до того, що перші мирні колоністи, не видержавши гніту воєводської «жесточи» та опіки, мусили вернутися назад, за польську границю. Але досвід перших колоністів одчинив українським народним масам широкі ворота на схід. Факт цей, на думку проф. Грушевського, мав велике неґативне значення. Бо по перших розчаруваннях в козацькій політиці під час Хмельниччини народні маси замість доложити сил до зміни цієї політики в належнім напрямкові, покинули арену боротьби, подались в еміґрацію. Народний рух на Україні не досяг повної інтенсивності і ослаб, і справа мусила зійти до Переяславської ради. «Справа самостійності України була вбита за ціну її територіального розширення».

От останній висновок статті проф. Грушевського. Написана вона жваво і яскраво. В повній мірі виступає в ній дорогоцінна здатність автора наповняти актовий матеріал живим змістом і хаотичну масу матеріалу вкладати в строго продуману і блискучу логічну схему.

Серед інших статей і заміток звертає увагу записка В. Білозерського, що оце вперше цілим текстом з’являється в друку. Досі вона була відома в переказі В. І. Семевського в його статті в «Рус. бог.» про Кирило-Мефодіївське братство.

Записка Білозерського, складена ним для себе і товаришів з метою вияснити основні моменти свого світогляду, кидає яскраве світло на всю ідеологію братчиків.

Вона показує, що під поверхнею християнського пієтизму та не зовсім ясного захоплення слов’янщиною в серцях братчиків жила ясна національна свідомість, щирий демократизм і романтичний культ свободи. Тон записки піднесений, а в деяких уступах її почувається справжній пафос. От як, наприклад, говорить Білозерський про сучасне становище України.

Україна для нього «страна, заслужившая своими горькими страданиями за правду вечное уважение». «Присоединенная на основании своих собственных прав, она претерпевает множество несправедливостей. Права ее забыты — и теперь не как сестра единоверного народа, а как раба, она должна сносить все, что только есть горестнейшего в жизни народа».

В конкретній програмі діяльності товариства, якою записка кінчається, знаходимо пункти, сформульовані досить наївно («действовать на умы молодых людей и женщин с целью, принятою обществом» і т. і.), але єсть там і такі місця, що звучать вельми серйозно, особливо коли взяти на увагу те, що все це говорилося і писалось під темну миколаївську добу. Такий характер мають пункти 8 («подкапывать всеми средствами несправедливые права аристократии») і особливо 11, що ставить товариству таке завдання, як «возвращение народных прав и уничтожение всего несообразного с достоинством человеческим». Як бачимо, постулати досить радикальні супроти тодішнього ладу, а слова записки про «настоящий порядок, когда ничто украинское не уважено», коли «убивают на наших глазах величайший дар Божий — жизнь народную с ее духом и идеею», з деякими поправками і поясненнями можуть бути приложені і до сучасного нам порядку — дарма що він оддалений на цілих сім десятиліть від епохи кириломефодіївців.

Інші статті і замітки менш інтересні, хоча далеко не позбавлені інтересного матеріалу. Що ж торкається огляду п. В. Дорошенка «Український науковий рух 1913 р.», то тут треба б зазначити, що надто скидається він на сухий бібліографічний покажчик.

Критичні уваги з приводу того чи іншого явища зведені до minimum’у, хоча б, нам здавалося, науковий огляд має своїм завданням зреферувати найвидатніші появи, одмітити нові успіхи і здобутки наукової думки, а зовсім не сухе перечисления всіх статей і навіть дрібних рецензій, що з’явилися протягом року.

В одділі рецензій одмітимо рецензію проф. Грушевського на маґістерську дисертацію петербурзького доцента Приселкова «Очерки церковно-политической истории Руси X—XII в.», рецензію акад. Перетца на досліди д.д. Богуславського і Гудзія, М. Возняка — на книгу проф. І. Третяка про Петра Скаргу і багато інших.

Але на рецензіях спиняться не будем, щоб не ростягати і без того довгої замітки.

Скажемо тільки наостанку, що при тому складі співробітників, що взяв участь в першій книзі, новий журнал має всі ґарантії дальшого і плодотворного розвитку. Сподіваємось, що в справі організації наукової роботи на полі українознавства він відіграє величезну ролю, — в усякім разі, не меншу, ніж в свій час відіграла «Киевская старина».

1914

Записки Українського Наукового Товариства{38}

Книга XIII. Київ, 1914

З виходом в світ першої книжки «України» «Записки Київського Наукового товариства» набувають значення наукового видання для спеціаліста по тій чи іншій галузі українознавства. Всі популярніші статті, приступніші для широкого читача розвідки, критичні статті з приводу нових здобутків науки, нових наукових видань — все це переходить до «України». Проте, незважаючи на таке розмежування матеріалу між двома органами (одному дістаються огляди, критика та наукова хроніка, другому — «Запискам» — спеціальні розвідки та досліди), XIII книжка останніх містить в собі багато такого, що буде інтересно не тільки для спеціаліста філолога, а і для ширшого, не чужого інтересам українознавства читача. Так, поминаючи спеціальну розвідку покійного галицького ученого Богдана Бучинського про «Грамоту Мисаїла та грамоту Нифонта» — два інтересні документи з епохи XV—XVI в., — такий загальний інтерес мають і замітка проф. Грушевського про «Долю Острянинової жінки», і велика стаття Возняка про «Культурні зноси галицької і російської України в 1-й половині XIX в.», причинки до біографії Житецького, подані проф. Перетцом, і стаття Щербаківського про «Ілюзійне підвищення внутрішньої високості українських церков».

Коротенька — на чотири сторінки — замітка проф. Грушевського подає інтересну ілюстрацію до його великої статті про заселення Слобожанщини, надрукованої в «Україні». Ця замітка подає три документи, що стосуються до долі жінки козацького гетьмана Острянина, одного з перших піонерів козацького руху на схід, вбитого товаришами-колоністами в 1641 році. Перший з цих документів є «челобитна» гетьманової «женишки» про прийняття її в Новодівичий монастир — «без вклада», і другий — указ царя Михайла Федоровича про прийняття її в монастир, і третій — нове прохання гетьманші про видачу їй царського жалування «на постригане и на плате». Ці слізні прохання становлять, на думку проф. М. С. Грушевського, один з найбільш ранніх епізодів того запобігання українських людей московської ласки, московських звичаїв, що таким пишним цвітом процвіло вже в кінці XVII століття.

За статтею проф. Грушевського йде стаття Возняка про «Культурні зносини України з Галичиною». Ця стаття значно ширша, ніж здається, і дає більше, ніж обіцяє своїм заголовком. Автор досліджує і докладно розповідає не тільки про історію зносин українських учених з галицькими, але по дорозі освітлює і інтереси, наміри і літературні погляди діячів галицького відродження. Ми знайомимось з етнографічними студіями І. Вагилевича, літературними поглядами Якова Головацького, їх інтересом до успіхів українського відродження по цей бік кордону. Правда, в статті мало загальних висновків (почасти, може, це пояснюється тим, що стаття ще не скінчена), нема виразних характеристик окремих епізодів і осіб, але ця хиба викупається в значній мірі свіжістю матеріалу, особливо свіжого та інтересного для нас — українців з України Російської.

Д. Возняк вводить нас в саму гущину настроїв, з яких виросла національна свідомість галицьких народолюбців, знайомить нас з ваганнями і хитаннями етнографів українських — Бодянського, Максимовича і інш. Зосібна щодо Максимовича, то тут великий інтерес представляє його лист, датований 22. IV. 1840 року.

Максимович пише до Зубрицького, просить його писати по-українському і далі входить в такі міркування: «Возрождение русской словесности в Червоной Руси есть явление утешительное… На каком бы языке ни писали галичане — все равно, лишь бы писали о своей Руси; но молодому поколению надо писать на своем языке… У нас в имперіи русской русским языком стал великорусский язык, которым и говорим, и пишем, и думаем как языком общим, живое употребление и в Украине (в образованном классе народа) имеющем. Потому все, что у нас пишется по-малоросийски, имеет интерес областной только… У нас не может быть словесности на южнорусском языке, а только могут быть и есть отдельные на оном сочинения — Котляревского, Квитки, Гребенки и других. Южнорусский язык уже как памятник только, из которого можно обогащать великорусский или по преимуществу у нас русский язык. Но Ваша червонорусская словесность должна быть на нашем родном русском языке, т. е. южнорусском: и только в Галиции она может быть на этом языке».

В цій тираді багато такого, що не раз повторялось раніше і пізніше. В ній виразно сформульовано і переконання багатьох сучасників Максимовича, що українська мова єсть тільки «исчезающее наречие», і той пізніший погляд на українське письменство, як письменство служебне, призначене для «обласних» цілей, що потім розвинув Костомаров в своїх «Задачах украинофильства».

Інші українські етнографи того часу — Бодянський, Срезневський — в такі просторі дискусії з галичанами не вступають. Їх листи торкаються, головним чином, інтересів наукових. Так, Срезневський просить в Головацького відомостей про пережитки старовини в побуті галичан, діалектичні одміни в мові, пересилає йому нові і давні книжки, між якими чи не на першому місці стоять твори красного письменства, як «Думки» Могили, повісті Квітки та етнографічні збірники. Той самий характер мають зносини Бодянського. Здебільшого його листи — це переговори з приводу видання тих чи інших матеріалів.

Багато цінних даних представляє стаття д. М. Возняка щодо тодішньої української лектури галичан. З уривків різних статей Головацького виявляється мала знайомість тодішньої галицької молодіжі з найвидатнішими творами Котляревського і особливо — Шевченка, що став відомим вповні лише в 60-х роках. Так, Яків Головацький, готуючи матеріал для альманахів, в одній з задуманих статей про Котляревського і Основ’яненка писав: «Чули-смо, що кружит по Украйні якась повість «Наталка Полтавка» не меншой (ніж «Енеїда») ціни и незвичайних красот». А трохи пізніше, перелічуючи українських письменників, відомих йому, той самий Головацький в один ряд зачисляє Чубинського і Кореницького, Петренка і Синельникова, Шевченка і якогось Шереперу.

При цьому сама вже будова фрази показує, як мало тоді ще знали Шевченка; назвавши Артемовського-Гулака, Гребінку, Метлинського і Костомарова, Головацький кінчає: «Кромі цих писали поезії більш-менш удачливі — Л. Боровиковський, Чужбинський, Петренко, Шевченко, Корсун». Трохи більше знає і цінить Шевченка другий член «Руської трійці» Вагилевич. Йому відомі «Гайдамаки», «Гамалія», «Тризна». Він чув навіть, що «в рукописи зостает превосходная поема «Кавказ». Але і він знає лише «Чигиринський Кобзар» 1844 р. і недооцінює геніальної сили Шевченкової поезії.

Стаття д. Возняка ще не скінчена — її продовження буде в дальших книжках «Записок». Може, через те в ній нема загальної характеристики ранніх зносин української інтеліґенції з галицькою, нема висновків; але вже самий перегляд і виклад фактів, досі не зведених докупи і маловідомих, робить її вельми цінною і примушує нас з цікавістю сподіватися її продовження.

Остання стаття XIII тому трактує тему з архітектури. Автор її д. В. Щербаківський виходить з спостереження, спільного йому і багатьом іншим дослідникам української церковної архітектури, а саме з того, що українська церква, коли стати в її середині, здається вищою, ніж є справді. Пробуючи пояснити це явище, д. Щербаківський притягає широкий порівнявчий матеріал — ґотицькі собори, церкви візантійські та московські. В ґотицьких соборах з їх стрункими вежами та високим склепінням він не бачить ніякої свідомої тенденції побільшити через ілюзію внутрішню висоту церкви: враження ґрандіозне і без того. Вже в церквах візантійських, особливо пізніших, така тенденція мається. Архітекти пробують додати висоти малярською ілюзією, для чого і ставлять на банях церкви т. зв. ліхтар, тобто невеличкий циліндр з вікнами. Ця сама тенденція, причім тенденція — свідома, характеризує, на думку автора, і українське будівництво; але тут ілюзія височини досягається не «ліхтарем», а збільшенням числа восьмериків, поверхів (ілюзія конструктивна), не світлою плямою в бані, а самою будовою. Далі автор пробує за допомогою геометричних викладок обчислити відношення ілюзійної висоти української церкви до висоти дійсної. Це відношення 1,2—1,5 до 1, тобто церква здається всередині в 1,2—1,5 рази вищою, ніж справді. Свій висновок д. Щербаківський перевіряє на прикладі церкви Медведівського монастиря: дослідники означали внутрішню висоту цієї церкви в 20 саж., а в дійсности вона має 14 с., і цим наочно переконує в справедливості своїх тез. Зостається тільки пошкодувати, що своїй інтересній спробі перевести суб’єктивні враження дослідників на мову цифр автор надав характер одноманітної геометричної викладки і не збільшив числа прикладів і рисунків.

1914

Український студент. Збірник 3{39}

СПб., 1914. Ц. 50 коп.

Отже, маємо третій збірник «Українського студента» — третій «блин комом», кажучи словами російської приказки. Нехай панове редактори не гніваються і вибачать нам на слові, може, надто гострому, але третього збірника ми ні в якому разі не можемо назвати вдатним. Правда, він визначається дечим таким, чого не було в двох попередніх; він значно багатший та різноманітніший змістом, має декілька інтересних статей (наприклад, Євшана «Шевченко та молодь» або спогади Д. Д. «З недавнього минулого»), — але і в ньому, коли взяти все те, що належить редакції (як, наприклад, горда та грізна відповідь «нашим критикам») або окремим членам редакційного комітету, нас знову вразить все те, що нам двічі вже приходилось зазначати. Категоричність присудів, погордливе трактування українського громадянського життя і разом з тим — неясність власної позиції, — бо хоча присуди «Студента» і категоричні, і безапеляційні, але часто-густо вони не погоджуються один з одним.

Всі ці гріхи кидаються в вічі особливо тому, що в новому збірнику редакція «Студента» рішуче переходить «в наступление» і йде походом на цей раз не тільки «на несвідомі» кадри українського студентства, а і на все українське життя і всю пресу. Звичайно, проти бажання знайти своє відношення, свій погляд на справу нічого мати не можна. Критика, що й казать, потрібна, необхідна навіть. Але треба зробити якось так, щоб слово критики було обмірковане і поважне, щоб воно справді одмічало слабу сторону, щоб, нарешті, воно було підперте доказами і фактами, а не зоставалось висіти в повітрі, непотрібне і безплідне. А між тим — що робить «Студент»? «Студент» обмежується увагами легковажними і голослівними, хоча питання зачіпає серйозні і важні. І ніде, здається, не виступає так, як тут, отой афористичний спосіб мислення, яким з першого ж числа грішить редакція. Як вам, наприклад, подобаються такі уступи? Редакція говорить про сучасне українське життя: «…всюди помічається пасивність, відсутність любові до тієї справи, що ведеться на Вкраїні. Всюди панує національна нісенітниця…

…За сучасне українське життя соромно всякій чесній людині».

А от як редакція «Студента» говорить про українську пресу: «Преса? Але, коли облишити почуття патріотизму, то треба визнати, що вона малоцінна».

Ось оцінка української інтеліґенції:

«Як великороси, ці люди часто-густо бувають порядними і культурними. Як українці ж — хами».

А от думки «Студента» про українську науку:

«Наука? Її немає!»

Ми не станемо наводити далі ці гіркі і песимістичні оцінки. Редакція «Студента» не охоча їх мотивувати. Їй більше подобається просто собі рубати «по чем зря», підшукувати страшні слова, ганяться за сильними виразами. Бо справді, що таке всі наведені нами присуди, як не гонитва за яскравим афоризмом, сумні приклади якої ми вже бачили в українській публіцистиці?

Але рішучість і впевненість якось одразу тікає од провідників «Студента», коли їм доводиться підійти до питання, на яке вони мусять дати ясну відповідь, коли хотять, щоб їх орган дійсно вів за собою студентство. Я говорю про резолюції, прийняті на львівському студентському з’їзді. Редакція досі обмежувалась тим, що давала слово різним авторам то за, то проти резолюцій, не виявляючи ясно свого відношення до них. В збірнику 3-му ми знаходимо спробу пояснити це. Виходить, редакція уникає дискусії, приймаючи на увагу, 1) що молодь слабо поінформована в питанні, порушеному резолюціями, і 2) що ясно висловлена думка редакції була б з огляду на це «ідейним насильством» над «якою-небудь часткою українського студентства». Дивна арґументація! Звідки в «Українського студента» ця певність, що його думка мусить бути обов’язкова для всього українського студентства? І невже той факт, що можуть з’явиться люди, настроєні інакше, увільняє редакцію від обов’язку завжди, якомога виразніше, зазначати свою позицію? Адже ж панове редактори хотять вести за собою студентство; навіть більше: вони вірять, що вони вже ведуть його за собою, що вся молодь до них от-от незабаром пристане, а всі вороги і «хулители» зостануться «ізольованими», зостануться десь на боці, осторонь од живого і інтенсивного руху.

Цікаво знати, як же це станеться, коли навіть в самих проводирів немає ні ясних лозунгів, ні прапорів, ні виразної свідомості своїх завдань?

Літературна сторона нового збірника не вища од двох попередніх. Знову треба зазначити в статтях слабу літературність, не зовсім зручний тон («Отже, пропонуємо кожній укр. студ. громаді обібрати дописувача до «Українського студента», с. 65), безпосередність в виразах (див. с. 69: «доводиться іти на покупця нахрапом»), наївне галичанство в мові і т. д.

Зовнішній вигляд книжки — приємний. Ціна — недорога.

1914

Культурно-просветительные начинания полтавского губернского земства{40}

Заслуги русских земств в деле распространения народного образования велики и неоспоримы. Чтобы оценить их по достоинству, достаточно припомнить одно то, что до 60-х годов прошлого столетия (т. е. до времени возникновения земских учреждений) народной школы у нас не было вовсе и что во многих местах России начальная земская школа до сих пор является главным и почти единственным источником просвещения на селе. В настоящее время деятельность земства значительно расширилась благодаря усиленному школьному строительству последних лет, — строительству, которое все более и более приближает нас к введению всеобщего и обязательного обучения. И тем не менее должно признать, что в области народного просвещения земством сделано далеко не все: обширному делу так называемого «внешкольного» образования народа (народным домам, лекциям, библиотекам-читальням) до сих пор уделялось чрезвычайно мало внимания.

Почему же земство, вообще столь заботливое в деле просвещения, так мало останавливалось на этой его стороне?

Опасалось ли большинство наших земских деятелей вредных последствий такого быстрого проникновения образования в народную среду, или же здесь сказались другие причины — это вопрос большой, сложный, для разрешения которого у нас нет в данную минуту ни времени, ни места. Для нас важно отметить лишь то, что в последнее время дело внешкольного образования считается важным и неотложным, и вопрос о надлежащей его постановке уже внесен на разрешение губернских и уездных земских собраний.

Заинтересовалось этим вопросом и наше Полтавское земство.

В 1914 году Полтавская губернская земская управа поставила на обсуждение 50-го очередного земского собрания обстоятельный и прекрасно мотивированный доклад о постройке народных домов в селах Полтавской губ. Доклад этот, намечая целую сеть культурно-просветительных учреждений (народных библиотек, популярных чтений и курсов) имеет в виду созданием новых просветительных средств и разумных развлечений придти на помощь населению деревни, которое, по мнению авторов доклада, теперь испытывает скуку, не зная, чем заполнить досуг, образовавшийся после запрещения торговли спиртными напитками.

На задачи и цель народных домов Полтавское земство взглянуло очень широко. В докладе управы земскому собранию мы читаем: «Заключая в себе аудиторию — зал и две-три комнаты для библиотеки-читальни, народный дом явился бы культурным центром для данного селения и даже для целого района. В аудиториях земские агенты (агрономы, врачи, учителя и др.) могли бы вести беседы с населением, каждый по своей специальности, устраивать курсы и выставки по сельскому хозяйству, гигиене и др. отраслям знания; эти залы служили бы местом и для организации спектаклей, концертов и для собраний участников местных кооперативов и др. обществ. Библиотека-читальня же давала бы населению возможность пополнять и освежать свои знания. Помимо всего того в народном доме могли бы найти себе приют местные кооперативы: кредитные товарищества, сел. хоз. и потребительские о-ва, а равно и др. культурные начинания данного селения или района».

Таким образом, народный дом представляется в докладе управы естественным центром культурной жизни местности. А что такой центр является настоятельной необходимостью для деревни, это ясно уже из того, что во многих местах кооперативные общества построили для себя специальные здания, где отводится значительное место и для просветительных начинаний. Отсюда, по мнению авторов доклада, вытекают следующие вопросы. Если создание народных домов есть потребность назревшая, и эта потребность живо сознана самим населением, то вопрос о постройке народных домов значительно упрощается. Организация отдельных домов и заведывание ими должны и в дальнейшем находиться в руках кооперативных обществ. Им должен принадлежать почин в этом благом деле. На земство падает обязанность поддержать небогатые сельские учреждения деньгами и советами, помочь им в устройстве разного рода чтений, спектаклей и лекций и, главное, внести планомерность в самую организацию дела, составив сеть народных домов с таким расчетом, чтобы все местности губерний были обслужены ими более или менее равномерно.

Всех народных домов в губернии предположено около 300: это число приблизительно совпадает с числом административных сельских центров — волостей и с числом действующих сельскохозяйственных обществ, — обстоятельство, с достаточной ясностью указывающее, что цифра 300 ни в коем случае не является преувеличенной. Расход на постройку такого количества домов выразится в сумме около 3—4 миллионов рублей. Размер безвозвратного пособия на постройку со стороны губернского земства определен земским собранием в третьей части общего расхода, но не свыше 5000 руб. в каждом отдельном случае. Такую же сумму должны принять на себя и другие два участника постройки — местное общество и уездное земство.

По вопросу об организации народных чтений и библиотек-читален земским собранием определенных решений принято не было. Вопрос этот был передан на разрешение особых совещаний по внешкольному образованию с участием представителей уездных земств. Созванные губернской управой в мае и июле 1915 года, совещания эти признали необходимым учереждение библиотек-читален при всех народных домах губернии. Эти библиотеки-читальни, числом около 300, должны находиться в ведении тех же обществ, которые заведывают и народными домами. В селениях малозначительных, с населением не менее 300 чел., читальни должны быть основаны независимо от народных домов. При таких читальнях образовываются особые попечительства из представителей земства, местных работников и полезных для дела частных лиц; на попечительства падает забота о содержании читален и пополнении их книгами. Расходы по оборудованию и содержанию читален принимают на себя уездные губернские земства.

По вопросу об организации чтений и курсов совещание признало полезным пригласить особых лиц с соответствующей подготовкой, которые могли бы стать во главе просветительного дела в уездах. Вознаграждение им определено в размере 2000 руб. Затем совещание приняло пожелание, чтобы при всех уездных управах состояли специалисты по разным отраслям внешкольного образования, лекторы, режиссеры, регенты (и в первую очередь специалисты для чтения лекций по общеобразовательным предметам) с содержанием в 1500 руб. Обязанность этих специалистов устраивать при отдельных просветительных учреждениях как отдельные лекции, так и связные курсы.

При этом установлено, что все внешкольные занятия должны быть бесплатными. Что касается развлечений, спектаклей и литературных вечеров, то они могут быть платными и бесплатными в зависимости от усмотрения распорядителей. На ведение курсов, вечерних занятий и воскресных классов, на устройство чтений с кинематографом и волшебным фонарем признано возможным отпустить 120 руб. в год на каждый пункт, где есть народный дом или библиотека-читальня. Вознаграждение лекторам принято от 1 р. до 3 р. за один раз.

Заканчивая свои занятия, губернское совещание по внешкольному образованию высказало следующий взгляд на задачи предположенной осуществлению программы: «Внешкольное образование должно не только давать населению известную сумму знаний, но и возвышать в нем инициативу и потребность построить свою жизнь на разумных началах». Цель высокая и благородная. Несомненно, на пути к ней земствам придется испытать немало затруднений; особенно на первых порах. Но несомненно также и то, что благое дело народного просвещения найдет себе и достойных дельных работников, которые, выражаясь словами поэта,

не сомкнут очей в дремоте

и не ослабнут пред борьбой.

1916

Вопросы внешкольного образования и Зеньковское земство{41}

В прошлой статье, помещенной в №№ 9 и 10 «Труда», нами сделан посильный обзор новым культурным начинаниям Полтавского губернского земства.

Мы видели, что Полтавское земство нашло в себе достаточно силы для широкого размаха в деле создания народных домов, библиотек-читален и др. культурно-образовательных учреждений в губернии. Разумеется, обсуждая различные мероприятия в области внешкольного образования, земское собрание, равно и частные совещания, созванные управой, набрасывали лишь общий план, намечали общие основания обширной просветительной работы. Практическое осуществление этих принципов, создание сети народных домов и библиотек, подробное выяснение финансовой стороны дела — все это должно лечь на плечи уездных земских собраний и уездных управ. Поэтому вопрос о том, насколько искренно отнесутся эти учреждения к постановлениям губернского собрания, приобретает немалый интерес и значение.

Как же отнеслось к этим постановлениям наше Зеньковское земство?

Доклад об осуществлении сети внешкольного образования в Зеньковском уезде был внесен на обсуждение 51-го очередного земского собрания, состоявшегося 2—5 ноября 1915 г. Предваряя решение собрания, уездная управа в своем докладе решительно высказалась в том смысле, что потребность населения во внешкольном образовании вполне назрела и давно уже требует удовлетворения. Единственным препятствием на пути к осуществлению новых просветительных задач являются лишь «финансовые затруднения, испытываемые земством в связи с войной». Однако, несмотря даже на эти затруд[…] в самых скромных размерах, в ближайшее же время, не дожидаясь конца войны. Основания для этого управа видит в широком развитии кооперативных учреждений в уезде, в несомненном интересе, проявленном некоторыми из этих учреждений к культурно-просветительным предприятиям и, наконец, в своей глубокой уверенности, что со стороны сельских культурных кружков и обществ земство может ждать как финансовой, так и моральной поддержки для своего доброго начинания.

По вопросу о том, кому должны принадлежать народные дома, Зеньковское земское собрание согласилось с мнением Полтавской губернской управы, предоставлявшей их в собственность кооперативов (губернское земское собрание признало, что дома должны быть собственностью уездных земств). В ведении земства, по мнению Зеньковского собрания, должна находиться, главным образом, организационная часть, забота о наиболее целесообразном направлении новых просветительных предприятий. Земство должно «организовывать общества», «давать указания», как осуществлять те или иные начинания, «показывать, как вести библиотеки-читальни, как устраивать выставки, музеи и проч.». «Помимо заведывающего образовательными учреждениями уезда необходимо иметь специалистов по главным видам внешкольного образования, напр.: лекторов по разным отраслям знания, режиссеров, регентов и проч., чтобы каждый из них, разъезжая, мог не только сам прочесть лекцию или устроить спектакль или вечер, но, помимо этого, организовывал местный элемент, создавал ячейки, которые могли бы продолжать дело самостоятельно, пользуясь некоторыми указаниями со стороны специалистов».

Доклад управы был целиком принят собранием в заседании 4 ноября 1915 г. По докладу был вынесен целый ряд резолюций, из которых мы приведем лишь самые важные: 1) провести ассигнования средств на устройство народных домов и др. предприятий на ближайшем очередном собрании (таковым является собрание текущего 1916 г.), 2) поручить Управе […] отношение между земством и кооперативами в деле осуществления просветительных мероприятий по внешкольному образованию и 3) поручить Управе разработать сеть внешкольного образования в уезде, а равно и финансовый его план.

Во исполнение последнего постановления собрания, управа составила список предполагаемых постройкой народных домов и библиотек-читален. Народных домов намечено 13 (в местечках — Борках, Вел. Будищах и Ковалевке, в с.с. Вельске, Вел. Павловке, Дейкаловке, Батьках, Иордановке, Кирилло-Анновке, Камышах, Пирках, Лютенских Будищах и Тарасовке). Вместе с 4 существующими (в Зенькове, Опошне, Груни и Куземине) общее число народных домов будет равно 17.

Библиотек-читален, независимых от народных домов, предстоит основать около 50, из них в Борковской волости 2, Бельской — 3, Вел.-Будищской — 3, Грунской — б, Дейкаловской — 3, Заиченской — 2, Зеньковской — 4, Йордановской — 5, Кирилло-Анновской — 6, Ковалевской — 4, Камышевской — 3, Куземинской — 3, Опошнянской — 4 и Тарасовской — 3.

Таковы в общих чертах новые культурные начинания, предложенные на Полтавском губернском собрании и сочувственно принятые Зеньковским земством. В какой степени они будут проведены в действительность — предугадать пока трудно; однако уже и теперь с полной уверенностью можно сказать одно: с осуществлением хотя бы части намечаемой земством программы будет сделан первый настоящий шаг к отрезвлению деревни и к поднятию культурного ее уровня.

1916

Зайва красномовність{42}

Диво дивне, як віримо в силу людського слова. Одколи почалася у нас революція, а ми тільки й робимо, здається, що випускаємо відозви. Пишемо до громадян, до громадянок, до робітників, до москалів, до селян, до учнів середніх шкіл. Пишемо до тих навіть, кого ніяким словом, хоч і як красномовним, не візьмеш, ніяким доводом, хоч і як справедливим, не умовиш, і, може, й справді, дійдемо незабаром до того, що вдаватимемось не то що до дезертирів, а й до зрадників, уголовних та злодіїв рецидивістів.

Сей невинний дощ «воззваній» та «обращеній», немов яка пошесть, іде з центру до окраїн, з столиць на провінцію, і от тут і набирає особливо курйозних, а часом і шкідливих форм. Коли в центрах відозвами хотять полагодити важні державні справи, загоїти такі болючі рани громадського життя, як інертність людності, як дезертирство, — тут, на провінції, часто-густо поводом для відозви стає особистий мотив, сплітка або розпущена бозна-ким поголоска.

В сьогоднішньому числі нашої газети читач знайде відозву члена повітової земської управи д. Г. Баленка до громадян м. Зінькова. Не знаю, як на кого, а на мене та відозва справила дуже сумне враження.

Уявіть: хтось і десь (хто і де, з відозви неясно) заявив, що в городі не стало цукру, не стало нібито через те, що земська управа позичила в города 50 пудів і тепер не хоче оддавати… Ся заява, само собою розуміється, зачепила члена управи, завідуючого продовольствієм д. Баленка, і він на неї одповів. Але як? Роз’яснив він, кому слід, всю суть справи? Подав фактичне справоздання про ролю земства в продовольчій операції? Ні те, ні друге. Річ в тім, що д. Баленко лише по службі звичайний член управи, в душі він поет, його найбільше ваблять письменницькі лаври, і дана заява подала йому сюжет для цілої поеми:

«Вижимаються сльози, коли тепер, в час надзвичайно тяжкий, — у нас тут, на місцях, — дратування, трепання, нервоз, розходування сил цілком безпідставно» і т. д.

Д-ій Баленко не хоче спускатись до низької прози, фактичну сторону він полишає на боці, — йому подобаються голосні слова, риторичні фрази, знаки запитання і виклику:

«Нащо людям морочити голови?! Нащо розпускати неправду?! Неправду в той час, коли вижимаються сльози, коли без краю зрадливою стала у нас правда! Громадяни!..»

Грішний чоловік, не розумію я, яка рація в сих поетичних польотах, в цій ораторській гарячці? Казки про правду та кривду нічого нікому не кажуть, і д. Баленко краще зробив би, коли б подав точні дані, хто його обвинувачує, в чому і через що се обвинувачення неправдиве.

Я, розуміється, знаю: не все можна передбачити і не завжди можна написати добру відозву. Але що вражає мене, так се те, що відозва д. Баленка — факт далеко не одинокий. Беззмістовне фразерство проникає мало не всі відозви, що виходять од земських і інших інституцій. Візьміть відозву до товаришів-селян, підписану головою і 4 членами управи («Труд», № 24), візьміть одвертий лист до д. Стецюри з сим красномовним початком:

«Звертаємося до вас, прикрашеного мундиром, погонами». І ви побачите, що се істеричне, голословне фразерство стає помалу загальним стилем наших громадських робітників.

Скрізь обвинувачення в «нелюдськості», в «наклепах», «безсоромності», обвинувачення, не скріплені ніякими доказами! Се вже справжня громадська небезпека.

Д. Баленко, а разом з ним автори листа до Стецюри і автори земської відозви до селян удаються, очевидно, до широкої маси народної, хотять говорити з нею — і через те пишуть по-українському. Але як?

«Вижимаються сльози», «запалахкало сонце волі», «смакувати з неправди», «Вона (земська управа) до самогубства (може, до саможертви?) допомагатиме вам» і т. д. і т. д. — по-якому се писано?

Робітникам на полі народному, коли вони хотять впливати на людей словом, повинно над тим своїм словом пильно і уважно потрудитися. А то читаєш ті їхні писання — і справді «вижимаються сльози»…

1917

З виступів у дебатах на Всеукраїнському учительському з’їзді{43}

Ранкове засідання

Попечительні ради при нижчих, а також і по середніх школах не потрібні, господарські обов’язки бажано передати педагогічним радам, доповнити їх представниками громадських установ. Повітові шкільні ради повинні бути подвижними і не перетворюватись в парламенти по шкільним справам. Комісар і інструктори мають право рішаючого голосу.

Вечірнє засідання

По вищих початкових, а надто по середніх школах існують категорії учителів, «служащих из платы по найму». Часто сі учителі являються добре освіченими і досвідченими педагогами, а проте перебувають на становищі «безправних». Всім таким учителям повинно дата права державної служби.

15.VIII.1917

Лайка — не відповідь{44}

Уклінно прошу вибачення у читачів «Труда», що я знову вертаюсь до знаменитих відозв д. Баленка. Але я не винен, що д. Баленко ніяк не може зрозуміти, наскільки він і смішний і досадний з тими своїми відозвами та «листами до редакції», — і мені доводиться вдруге проказувати йому елементарні азбучні істини.

Д-ій «відаючий продовольствієм» ніяк не хоче втихомиритись і в числі 33 «Труда» містить новий твір, що повинен, очевидно, на його думку, представляти відповідь на мій фейлетон «Зайва красномовність». «Відповідь» ту я прочитав уважно, але нічого, окрім голої, безцеремонної лайки, я там не знайшов.

А між тим я зовсім не хотів ображати автора. Я рішуче нічого не мав і зараз не маю ні проти самого д. Баленка, ні навіть проти його літературної творчості як такої. Мені хотілось тільки освітити ті його писання з боку громадської етики, — і при чому тут я, коли з свого боку твори д. Баленка оказались занадто слабкими. Беру факти. Із-за якоїсь другорядної справи виникло непорозуміння межи представником міського (городського) самоврядування і членом повітової земської управи завідуючим продовольчою справою: непорозуміння розрослося в конфлікт, набуло явно особистого характеру, а добрі люди, замість того, щоб якнайшвидше його полагодити, роздмухали його, перевели друком на папір і давай розклеювати по зіньківських заборах — «на всенародные очи», як казав Гоголь. В своїм фейлетоні я й мав на думці показати, що такі відозви — без фактів, з однією лише «лірикою», являються вчинком негромадським, що папір тепер дорогий, що народні гроші заслуговують кращого до себе відношення, і виносити «на всенародні очі» якісь дрібні сварки немає ніякої рації. Говорячи так, я висловлював не свою тільки, а й загальну думку, і що се так, читач може пересвідчитись, проглянувши хоча б статтю «Осоружні балачки» в № 33 «Труда».

Як же поставився до моїх щиросердних уваг д. Баленко?

Не можу сказати, щоб я не ждав ніякої відповіді на свого фейлетона. Я певен був, що мої уваги зачеплять декого «за живе». Але я гадав, що, відповідаючи мені, д. Баленко або покається в своїх помилках, або хоч розкаже, по крайній мірі, в чому річ, хто і в чому його винуватить. Тільки так, на мою думку, і можна було з честю вийти із розпочатої на заборах полеміки.

Д. Баленко вибрав собі найгірший вихід. Він почав лаятись і сипати на мою голову вульґарні приказки і безпардонні словечка: «набралися гречаної вовни», «торох, як об стіну горох», і я в один мент оказався у нього і «ні до чого не здатним», і «голодним» на скандали, і «якимсь».

Д. «завідуючому продовольствієм» слід пам’ятати, що таким способом він нікому нічого не доведе. Лайка доказової сили має небагато: арґумент з неї поганий.

Та і «літературному його таланту» слави од неї не прибуде.

1917

Нібур. Оповідання про давніх героїв{45}

З німецької мови переклав М. Якимовецький. Видання «Благодійного товариства по виданню загальнокорисних та дешевих книжок». Петроград, 1916 р. Стор. 83. Ц. 40 к.

Ця невеличка книжечка являється цінним придбанням для дитячої нашої літератури. В легкій і приступній формі, вповні зрозуміло для дітей дошкільного віку, розповідає вона три яскраві епізоди грецької міфології. Мандрівку арґонавтів, 12 робіт Геракла і, нарешті, пригоди його далеких нащадків, т. зв. Гераклідів. З трьох оповідань, що увійшли до книжки, найменш інтересним буде це останє: в ньому нема інтересної, розшитої казковими деталями фабули і разом з тим багато імен, в яких так легко заплутатись. Переклад д. Якимовецького зроблений дуже гарною мовою, чистою і бездоганною, і з цього боку заслуговує якнайширшого розповсюдження.

До книжечки приложено статтю Ф. Слюсаренка «Грецькі боги», що має становити собою вступ до Нібурових оповідань. Але, на жаль, стаття ця для того читача, для якого перекладені Нібурові оповідання, буде малоінтересною і нудною. Д. Слюсаренко зайнявся спочатку виясненням питання, що таке «міф», і дав його означення в таких словах: «Це не справжнє знаття, але й не казка зовсім без тіні правди. Міф має в своїй основі щось дуже давнє, те, що дійсно було колись фактом; але ці факти, пройшовши кріз товщу віків людського життя, вбралися в прекрасні поетичні форми, за котрими трудно розпізнати правду, і такими дійшли до нас». Далі після цього означення, що явно незрозуміле для маленького читача, йдуть сухі й короткі характеристики поодиноких олімпійських богів, оповідання про вчинки і кару Прометея, перекази про потоп і Девкаліона. Тон, в якому ці оповідання переказуються, більше на місці був би в підручнику для старших класів середньої школи, аніж в дитячій книжці.

1917

Мих. Грушевський. Всесвітня історія в короткім огляді{46}

Частина І, друге видання. Київ, 1917. Частина II. Київ, 1917. Стор. 167+176. Ціна за обидві частини 5 карб.

«Цей огляд, — як писав проф. Грушевський в передмові до першого видання І частини, — має в короткій і приступній формі дати перегляд історії людства від початків культури до нинішніх часів». Все видання розраховане на три частини. Перша охоплює питання про початки людського життя; характеристику давніших культур: єгипетської, вавилонської, індійської, китайської та старої американської, античний світ і Схід в епоху світових релігій (часи поширення буддизму, християнства і мусульманства від 500 р. перед Христом до 1000 р. після Христа) і, нарешті, європейське Середньовіччя. Друга книжка займається переходовою епохою од Середньовіччя до Нових часів і добою Реформації. Третя буде присвячена характеристиці старого порядку Європи, Французькій революції і XIX в.

В інтересах найповнішого огляду історії людства автор вводить в свій виклад культури Америки і Середньої Азії, історію Китаю та Японії, імперію Чинґісхана та «Великого Могола». Стара, «всесвітньо-історична» точка погляду, що, стоячи на ґрунті давніх теорій Геґеля, обмежувала коло «історичних» народів лише народами передньої Азії, Єгиптом та новим європейським світом, розглядаючи цей останній як спадкоємця світу античного і проводячи єдину лінію історичного розвитку від давнього Сходу до нових часів Європи, — поступається місцем на користь нових, більш широких концепцій.

На жаль, перша частина курсу проф. Грушевського, що торкається таких важних питань, як питання про давні культури, викладена занадто коротко. Характеристиці давнього Єгипту і Месопотамії дано ледве 15 стор., а весь античний світ міститься на 35 сторінках. В передмові до першого видання І частини автор, правда, оговорюється, що се він робить навмисно, аби зосередити увагу на часах новіших, обіцяє незабаром випустити новий, ширший концентр, — але нам хотілось би, щоби масштаб викладу був видержаний скрізь однаковий.

Крім крайньої конспективності, І часть, особливо в 1 вид., має силу друкарських помилок. Занотуємо одну з них, доволі прикру, що ввійшла і в друге видання. Довжина долини Нілу в межах Єгипту вичисляється в 100 кілометрів (с. 12); очевидно, повинно стояти — 1000.

Друга частина має вигляд далеко кращий: чіткіший шрифт, поправніша коректа, повніший виклад.

Освітлено багато явищ, котрі звичайно не знаходять місця в популярних виданнях (беремо російські, звичайно, підручники): сформування румунської народності, роля половецьких елементів в історії угорської суспільності, економічні наслідки селянських повстань в Англії XIV в. і т. п.

Прекрасно вияснена різниця межи англійським парламентом і генеральними зборами станів Франції, причому дуже виразно вказані причини неоднакової їх долі. Докладно розказано про морські походи кінця XV і початку XVI в., повільний захват європейцями Азії та Америки, зростання колоніальної торгівлі; удатно введені в рамки всесвітньо-історичного процесу минуле Східної Європи: Балканські держави, Польща, Україна, Московщина. Огляди культурної історії зроблено докладно; вони не стоять окремо, як це бува в підручниках, але поставлені в тісний зв’язок з фактами історії політичної та соціальної.

Ілюстрацій багато (в одній першій част. 30); вибрано, трапляється часами, матеріал, якого годі шукати в звичайних популярних викладах: фрески Джотто, різьба Донателло, зразки мусульманського мистецтва в Європі і на Сході.

Перед курсом своїм проф. Грушевський поставив подвійне завдання: 1) дати перші відомості людині, яка тільки починає знайомитися з минувшиною, і 2) дати суцільний погляд на культурний розвій людності читачеві, уже знайомому з історичною книжкою. Як можна ці два завдання розв’язати одним заходом, не знаємо, — але проф. Грушевському, на нашу думку, це не вдалося. Його книжка вельми корисна для читача, котрий почуває вже потребу систематизації знання; для тих, що потребують ще перших відомостей, вона надто коротка, побіжно оглядає минуле, нічого не лишаючи в пам’яті.

На жаль, мало придатна вона і для школи. Автор, щоправда, і не ставив собі завдання написати підручник для гімназій, але в даний момент це єдина у нас книжка по всесвітній історії, котра в цьому напрямі може бути використана. Проте часть II, при деякому доповненні фактичним матеріалом з боку учителя, може лягти в основу гімназичного курсу історії в V і VI кл. Потреба підручника всесвітньої історії для середньої школи невідкладна, і було б дуже бажано, якби, випускаючи поширене видання свого курсу, проф. Грушевський взяв її на увагу.

1917

М. Коцюбинський. Іван Франко{47}

Реферат, читаний у чернігівській «Просвіті» р. 1908. Видавництво «Криниця». Київ, 1917. Стор. 32. Ц. 25 коп.

Випущена «Криницею» брошурка не являється, власне, ні біографією Франка, ні докладним оглядом його літературної творчості. Це коротенький реферат, виголошений перед непідготованою, очевидно, аудиторією, в якому автор лише дуже побіжно торкнувся деяких моментів життя Франка і оцінки його творів. Основним завданням своїм він поставив — заінтересувати слухача духовною істотою Франка, і тому, помимо літературного матеріалу, використовує і матеріал власних своїх вражень і споминів. В результаті — цільний і живий образ, може, не зовсім викінчений, трохи суб’єктивний, але милий, яскравий. Про літературну сторону говорить, розуміється, не приходиться: вона, як завше у Коцюбинського, артистична, своєрідна. З першої ж сторінки ви пізнаєте автора. «Не можу забути, — пише Коцюбинський, — одного образу, який врізався мені у пам’ять. Це було два роки назад, коли я востаннє бачився з ним. В своїй убогій хаті сидів він за столом босий і плів сіті, як бідний апостол. Плів сіті і писав поему «Мойсей». Не знаю, чи попалася рибка в його сіті, але душу мою він полонив своєю поемою». В цих трьох-чотирьох реченнях ввесь Коцюбинський; його м’який, ледве помітний гумор, його стриманість, його артистична і трохи кокетлива простота, така відома нам по останніх його оповіданнях. Читач повинен дякувати «Криниці» за цю книжку: в ній є і цікаві спостереження над Франком, його творчістю, і деякі рисочки, що здадуться для характеристики самого Коцюбинського.

Ця книжечка принесе певну користь і учням старших класів початкової школи в їх позашкільному читанні.

1917

Проф. М. І. Ростовцев. Давно минуле нашого півдня{48}

Переклав Л. Чикаленко; видало «Благодійне товариство по виданню загальнокорисних та дешевих книжок». Петроград, 1916. Стор. 48. Ц. 40 к.

Проф. Петроградського університету М. І. Ростовцев — учений широкого діапазону, котрому однаково удаються і широкі соціологічні нариси, і роботи з обсягу археології та мистецтва, і навіть популярні книжки. Ясний і легкий виклад, котрий нічого спільного не має з звичайним лоском професорської фрази, — є загальна прикмета всіх популярних його робіт; це робить ці праці — брошури і статті — вельми корисними для школи. В книжечці, назву якої ми виписали, автор розповідає давнішу історію наших степів, причому головним чином торкається питань про грецьку колонізацію і скіфів. Вся книжечка складається з 4-х глав: перша розповідає про дані археології, котрі дозволяють нам накреслити історичні образи скіфського побуту і побуту грецьких міст; автор докладно розказує про знахідки могили Солохи, Кульобського гробовища і Чортомлика, характеризує, оскільки це можливо, техніку цих знахідок; друга глава торкається побуту скіфів, третя — греків; четверта, і остання, малює нам занепад давньої чорноморської культури під ударами нових поселенців, що хвиля за хвилею пробивалися в наші степи з півночі (ґоти) і сходу (сармати і тюркські племена).

В книзі багато ілюстрацій: 28 на 40 сторінок тексту; виконано їх, як на наші часи занепаду друкарської техніки, дуже гарно. Переклад Л. Чикаленка зроблено гарною українською мовою, чистою і ясною. Єдине, що можна закинуть перекладникові, це назву книги: «Давно минуле»; здається, краще було б сказати: «Давнє минуле нашого півдня». Загалом беручи, українська школа повинна дякувати за переклад і д. Чикаленку, і видавництву, що визнало необхідність такої книжки. Книжка проф. Ростовцева являється дуже цінним придбанням для позашкільного читання молодших класів української гімназії.

1917

Мих. Грушевський. Всесвітня історія в короткім огляді{49}

Частина третя. Київ, 1917. Стор. 144. Ціна 2 кар. 50 к.

Третя частина «Всесвітньої історії» проф. Грушевського обіймає нові часи — «від релігійних війн до Просвіщення і від старого режиму до демократії». Вірний своєму принципові, автор стежить за історичним розвитком в рамках значно ширших, ніж це робиться звичайно, — але і в нього центральне місце займає в книзі нарис західноєвропейської історії часів «абсолютистичного правління і класового суспільного укладу». Всіх статей в III частині — 20 (в І — 66, в II — 38), але виклад дедалі стає ширшим і глибшим: від крайньої конспективності І вип. автор поволі переходить до змістовного і докладного соціологічного начерку.

Як підручник для самоосвіти, книжка проф. Грушевського дуже цінна: вона ворушить думку, будить історичний інтерес, привчає до серйозного читання. Виклад в ній ясний, означення яскраві і виразні. Автор уміє дати гарну характеристику таким явищам, як «просвіщенний абсолютизм», уміє показати зв’язки межи ідейними течіями і соціальним станом: йому удається вияснити різницю в настрої різних груп англійської реформації (пресвітеріан, індецендентів, освітливши інтереси тих соціальних верств, з яких вони вербувалися), — або охарактеризувати ідеї Воґана, Буаґільбера та Фенелона, розглянувши їх на тлі результатів економічної політики кольбертизму. Майстерно зроблено очерк першої англійської революції і показана різниця її і другої революції — 1688 р.

На жаль, при всіх цих позитивних рисах третя книжка має деякі, розмірно незначні, хиби. Так, деякі характеристики зроблено надто розмашисто. Навряд чи можна годиться з такою оцінкою Бекона — «славний філософ, але нікчемний чоловік» (с. 35), або з такою характеристикою Джона Ло: «шотландець походженням, банковець і грач професією», він «виявляв сміливі, майже геніальні фінансові ідеї, які, одначе, раз у раз мішалися з шулерством». Крах Ло проф. Грушевський поясняє тим, що здоровий фінансовий план був попсований його азартом (с. 57—58). В такому вигляді історичні факти і постаті надто спрощуються. Про Бекона, при всіх його слабостях, не можна без всяких оговорок сказати, що він був нікчемний чоловік, — принаймні, Маколей в своїй знаменитій характеристиці цього не говорить, — а, розповідаючи справу Ло, треба вияснить ролю королівського двору і не складати всієї провини на нещасного банкіра. Іноді проф. Грушевський трохи перебільшує значення особистого фактору. Так, про успіхи Карла XII він говорить: «Молодий шведський король виявив надзвичайний воєнний хист і вдачу старого скандинавського вояка, для котрого війна була рідною стихією». Фраза ця, розуміється, дуже мало дає для пояснення успіхів Карла XII; причина їх скоріш полягає в міцній військовій організації, яка дісталася Карлові від його попередників, аніж у метемпсихозі «духу» і «вдачі» давніх вікінґів.

Трапляються часами недогляди і в хронології, — напр., дати смерті Корнеля, Расіна і Мольєра на стор. 29.

Коректа — непоправна (рідко яка сторінка без помилок), і як завше гарний вибір ілюстрацій.

1917

О. Олесь. З журбою радість обнялась{50}

Книжка І, видання друге. Видавництво «Час». Київ, 1917 р. Стор. 142. Ц. 2 руб. 40 коп.

Олесеві не довелось завойовувати своєї поетичної слави: вона сама прийшла до нього на другий день після виходу з друку першої книжки його поезій. Свіжість поетичних образів, плавність і легкість вірша, сміливість деяких прийомів («Але шептала й ти в зимові ночі колись мені шовковії слова») заінтересували і зачарували українське громадянство. Хист автора було признано, і тільки в розумінні його напряму думки розійшлись; в той час як одні (Франко, наприклад) визнали Олеся чистим ліриком, не стільки глибоким, як красивим, інші цінителі віддали перевагу громадським мотивам і ці мотиви визнали і глибокими, і найбільш для нього характеристичними.

Нині перша книжка Олеся, що поклала підвалини його популярності, з’являється перед читачем в новому виданні.

Десять років, що проминули з часу виходу її в світ (вийшла вона в Петербурзі на початку 1907 р.), відмінили де в чому погляд самого автора на свої перші спроби, і деякі давніші поезії не задовольнили його зовсім і в новому виданні місця собі не знайшли; інші друкуються, але змінені і виправлені.

Не передрукованими зосталось 7 поезій. Випущені поезії належать до найслабших віршів Олеся, і від їх відсутності нове видання нічого не тратить.

Інтересно, що в низці виключених ми зустрічаємо поезії, найслабіші з боку мови, ті, що найбільше мали неправильних виразів. Такий характер — стремління до чистоти літературного вислову — мають здебільшого і всі поправки Олеся. Він послідовно замінює всі оті так часто колись уживані ним «бляски», «стуми», «райдуги», «траурні» та «погребні пісні» і т. д. і т. д.

Зміни торкнулися навіть основного вірша, що дав назву всьому збірникові: «З журбою радість обнялась».

Дар поетичної форми дався Олесеві дуже легко; він пише, як Господь покладе йому на душу, не рахуючись ні з якими літературними теоріями та заповітами. Нізвідки не видно, щоби він навіть пробував коли усвідомити собі технічні правила версифікації. Без всяких теорій і правил з-під його пера з’являються такі поетичні перли, бездоганні і з формального боку, як «Айстри», «Косять коси», «Про схід сонця» або «Веснянка» з поеми «Над Дніпром». Але ця риса, що показує в Олесеві справжнього поета, поета «з ласки Божої», вельми і вельми шкодить йому, коли він виступає в ролі критика власних поезій, вносить в них зміни й поправки. Часто-густо перша редакція його вірша буває влучнішою і сильнішою, ніж пізніша, виправлена. Так, в поезії «З журбою радість обнялась» поправка «Із темним ранком ніч злилась» з боку мови, може, й краща, ніж давніша: «І бляск, і стума в той же час», але з огляду на музичність вірша вона є крок назад. Звичайно, риму обнялась — час ні в якім разі не можна вважати римою точною, вдатною, а проте вона краще нової обнялась — злилась, бо зв’язує іменник з дієсловом, а не дієслово з дієсловом, як в останнім випадку. Взагалі, дієслівні рими зустрічаються в Олеся надто часто і становлять велику хибу його поезій. (Візьміть, напр., «Хай вона грає», стор. 37—38: з 8 рим — 5 дієслівних).

Але чому особливо пошкодили поправки Олеся, так це віршу його:

Нехай обдурений я сном,

Нехай, осміяний без жалю,

Нехай, замість весни і раю,

Осінній вітер за вікном,

Нехай — але в душі моїй

Яка цвіла весна рожева!

Пахтіли, дихали дерева,

Літав пташечих згуків рій.

І хай розвіялися сни,

Хай в серці ті ж і жаль, і муки, —

Але я й досі чую згуки

Моєї дивної весни.

Минув бенкет. Але дзвенять

Ще голоси, столи накриті,

Десь гасне сміх, і недопиті

Рядами келихи стоять.

Поезія збудована надзвичайно гармонійно. Вся вона складається з двох паралелістичних періодів, облямованих прекрасними анафорами, закінчених яскравими художніми образами. В новій редакції Олесь викинув другу строфу, і вся будова порушена.

Нехай обдурений я сном,

Нехай осміяний без жалю,

Нехай замість весни і раю

Ридає вітер за вікном, —

О, хай розвіялися сни

Хай ті ж і сум, і жаль, і муки,

Але я й досі чую згуки

Моєї дивної весни.

Минув бенкет… Але дзвенять…

Строфи перша і друга не зв’язані одна з одною внутрішнім зв’язком, і чудова анафора (нехай — нехай…) розірвана немелодійним «о, хай розвіялися сни»; це неможливе «о, хай» вкінець псує всю музичну сторону вірша.

З других змін треба зазначити характерне для Олеся останньої доби уживання образу «пташка», «ластівка» іноді без усякої внутрішньої необхідності. «Пташко, будь рада теплу і весні» (стор. 12); раніш було: «Дівче! будь рада теплу і весні»; «Люблю її, зову своєю; як пташку, жалую її» (стор. 94; в давній редакції стояло «цілую, жалую її»). «Ластівко, вийди! я жду тебе, жду!» (стор. 112). В першій редакції було простіше і краще: «Милая, вийди»…

Одначе не всі зміни і переробки Олеся треба визнати неслушними. Деякі скорочення віршів (напр., «Дівче, будь рада теплу і весні») і нові варіанти показують в ньому присутність художнього такту і дозволяють сподіватися, що в другому виданні другого тому, яке уже приготовляється автором, він буде милосерднішим щодо своїх давніх chef d'oeuvr’ів.

З зовнішнього боку книжка виглядає, як на наші часи, непогано; видана вона в форматі приблизно тому ж самому, що і раніше. Враження псує тільки обгортка, зроблена в кількох стилях разом.

1917

Ів. Федорченко. Летюча зоря{51}

Співомова про часи революції 1905—1908 років. Українсько-руське видавництво «Гасло». № 5. Київ, 1917. Стор. 23. Ц. 40 коп.

Д. Ів. Федорченко типовий представник нашої провінціальної графоманії, один з тих «непризнаних геніїв» та «талановитих Матюш», яких ще так багацько зосталося по наших повітових містах та містечках. Хисту в нього нема ніякого, техніка більш ніж примітивна, мова важка, неясна, кострубата, а проте автор, очевидячки, дуже високої думки про свій твір: він не побажав навіть рахуватись ні з дорожнечею паперу, ні з дорожнечею друку.

У вступі до своєї поеми він пише:

Є казки, а до правди не знає

Ні душа, яка сила в їх сяє.

От одну із казок, хоч недавню,

Що до нас дожила в перекáзах,

Розказать вам чиню оце замах…

Ця «недавня казка» — революція 1905 року. Герой автора — Сандрó всією душею віддався роботі для добра народного. Він попрощався з своєю сім’єю і пішов «боротися за всіх до скону». Він певен, «що шлях до щастя йому одкрито», бо він

Взнав… спосіб, з котрого мати

Народу можна нові палати.

Мрії і наміри Сандрá і прощання його з родиною становлять зміст перших відділів поеми: «Мріяло» (?) і «Перелестник» (?). Два слідуючі відділи: «Будимир» та «Бурило» (?) розповідають нам про революційну діяльність Сандрá. Промови Сандрá, розуміється, знаходять величезний голосний відгомін в народі, бо в народі

Такого ще ніхто не чув,

Не знав, в чім є добро.

Автор запевняє нас, що од тих промов

…Входив жах в саму п’яту

І в серці стукав млин (стор. 17).

Зразок промови Сандрá (характеристика селянства) наведено трохи вище (стор. 12—13).

В ярмі живуть, лежать в багні

Без мислей, дум, бажань:

На шиї в них товстий аркан,

Подібні ночам дні.

Не діти ви, не звірі ви,

Живете ж чом, як скот?

Пора розбить ярмо робот (?)

І збуть ім’я мужви.

Героєві Федорченка, як бачимо, в експресії одмовити не можна! Передостання глава «Скон» розповідає про розчарування героя, таке природне в тих, хто «вийшов рано, до зорі».

Так: мій народ, говорить Сандро, сліпий народ,

Сплете із клоччя шнур

Тому, хто вів у край вигóд,

По сім не луплять шкур.

Плети ж мені, мій батько й брат,

Скоріше шнур. Нехай

Із рук твоїх я буду мать

Дарунок. В яму пхай.

Остання глава «Слава во вишніх» уявляє з себе, так мовити б, апофеозу героя. В ній автор заявляє, що «образ Сандра в авреолі красоти» буде для нас «знаменем мети».

Бездарність автора надзвичайна, невидана й нечувана. Вона світиться у всьому — в недоладних фразах, неточних виразах, римах, в повній відсутності почуття мелодії і ритму.

Сандро замовк. Фильнувся люд,

Мов перший бурі крок,

І вибух крик, як бомби скок,

Мов голос всіх усюд.

І так написано всю поему. Дочитати її до кінця — річ неможлива. Певно, українське громадянство щось дуже погане зробило д. Федорченкові, що він так люто на ньому помстився.

1918

М. Мандрика. З книги гніву{52}

Рік і місце видання не означені. Стор. 28. Ц. 45 коп.

На обкладинці значиться: «З другого тому поезій відбиток для т-ва «Просвіта» у Радомишлі». Очевидно, «Книга гніву» — це другий том поезій Мандрики, де зібрано його поезії на горожанські теми. Художнє значення надрукованих уривків дуже невелике. Там, де автор дає малюнок з життя природи, він наслідує Олеся («Морозно в лісі… Але ліс ще у листі: / Біла береза в зеленім намисті». Порівн. хоча б олесівське: «Тихо у полі… Ні співу, ні шуму: думає поле глибокую думу»); а де дає зразки «гнівної». громадянської лірики, — раз у раз збивається на ремінісценції з Шевченка:

І фіміам… свічки, олива

І дзвін церковний, рев ченців…

…Владикам щедрим тим земним

Співаєте хвалу і славу

І перед миром нелукавим…

…І копійки свої несуть,

Облиті потом і сльозами…

Ці невлучні пародії на рядки з шевченківського «Кавказу» та «Царів» — ні в якім разі не свідчать про поетичний талант і ориґінальність їх автора.

1918

М. Мандрика. Пісні про Анемону{53}

Том перший поезії. Київ; 1917 р. Стор. 176. Ц. 2 кар. 40 к.

М. Мандрика — цілком нове ім’я на обрії української поезії. Належить воно поетові, як свідчить про це І том, не стільки талановитому, скільки продуктивному, що віддає перевагу еротичним мотивам. Ліричні п’єси Мандрики ні в якому разі не можна назвати ориґінальними: найкращі з-поміж них (і, властиво, єдині, які так чи інакше можна вчитати) сильно нагадують Олеся часів перших його збірників.

І коли ви в «Піснях про Анемону» читаєте:

Гарно як в парку. Багряні кленки

В золото й барви вбирають стежки.

Прийдеш ти, мила, у царство це казки,

Ти принесеш мені сонце і ласки,

або «З любов’ю смерть іде об руку», або «В душі моїй дзвенять слова й пісні», — вам здається, що ви маєте перед собою невдатну пародію на «Кримські образки» Олеся (ч. 1), або на щиро поетичне його «Щороку».

Мандрика — поет химерний, що любить екзотизм і незвичайність. Недурно і свою кохану, якій присвячує вірші, він назвав Анемоною, а Дніпрові човни нагадують йому Венецію.

Мандрують човни по Дніпрі

Блискучі, як ґондоли.

Проте провінціальний несмак часто пробивається крізь всю ту вишуканість і псує авторові всю справу. А несмак у нього дійсно великий. От кілька зразків. Автор говорить про своє прощання з коханою:

О, як же тяжко відривати

Ці рученьки,

Од уст з крівлею одривати

Ці губоньки.

Або як вам подобається така авторова заява.

…Убий мене у сні (краще: вві сні),

Але не зрадь мені (краще сказати: мене),

Я гірш Отелло, гірш звіря страшного!

Або такий розкішний уступ:

Чого ти вчора не прийшла?

Де ти була?

Тебе сюди не рвало?

Українська мова в поезіях Мандрики ні яскравості, ні колоритності не має. В ній багацько неправильних форм («шовк косей твоїх»), багацько диких москалізмів, вроді:

Одні уста твої

Болючі во сто крат.

Неточні ритми зустрічаються вельми часто, а подекуди нелегко піймати і розмір. Такі рядки, як:

Твої уста я цілував,

А в серці не мав віри, —

річ доволі звичайна.

Під кожною поезією автор старанно ставить дату її написання. Виявляється, що першу поезію збірника складено 30.VIII.16 р., останню 27.ІІІ.17. Це значить, що на весь збірник пішло трохи більше як півроку; 170 п’єс за 200 день. Як бачимо, автор дуже далекий од мудрої ради Горація пильно обробляти кожну річ і держати її в портфелі до дев’ятого року. Він пише похапцем, олівцем на коліні, і одразу ж пускає в друк, очевидно, певний, що натхнення його вивезе. На жаль, ми змушені розчарувати автора. За наших часів поетові самого бажання писати не досить. Йому повинно мати вироблений смак, технічну виучку, знання і культурну форму, одним словом, все те, чого бракує авторові «Анемони».

1918

Катюль Мандес. Поезії в прозі{54}

Переклад і передмова Миколи Вороного. Видавництво «Шлях». Київ, 1917 р. Стор. 24. Ц. 40 к.

«В інтересах поширення рамців нашого літературного обсягу, розвитку і удосконалення художньої форми, в зв’язку з виробленням самої української мови, що ховає в собі великі можливості для малювання в тонких нюансах переживань і вражень творців вищої чужоземної культури», випускає Вороний цю невелику збірку своїх перекладів з витонченого і культурного Мандеса, одного із основоположників французького «парнасизму».

До збірника увійшло дев’ять прозаїчних уривків, вишуканих, гармонійних, як віршовані ронделі, котрі вони нагадують своєю схемою. Переклад зроблено вдатно; читається він легко і з приємністю.

Людей, що знаються на поетичній формі, шанують її, — серед українських поетів небагацько. Культури слова у нас ще нема, і книжка перекладів Вороного — один із перших кроків на цьому шляху, що веде до удосконалення нашої літературної мови.

Д. Вороний добре зробив би, коли б переглянув всіх парнасців: Ередіа, Леконта де Ліля, улюбленого свого Сюллі-Прюдома — і склав би з них невелику перекладну антологію. Завдання це — для Вороного не важке, а між тим зразки французької поезії, може, виховали хоча б трохи смак і вухо наших самосійних поетів.

1918

Л. Козар. Степові зорі{55}

Поезії. Книжка перша. Катеринослав, 1917 р. Стор. 32. Ц. 25 коп.

Хто щиро любить поезію, тому дуже тяжко буде читати цю книжку. В ній нема ні одного вірша, в якому видко було хоч маленьке зернятко ориґінальності, ні одної нової рими, ні одного інтересного ритмічного ходу.

Примітивність така, що вражає і навіть зворушує:

Коли не любиш — одв’яжися,

Лиши назавш, не муч мене,

Нехай і думка та кохана

Як хвиля в морі, проплинé.

До примітивності прилучається подекуди і дивовижне неуцтво щодо поетичної форми.

Два свої вірші — «Я довго мучивсь, хвилювався» і «В хвилини мрій та поривань» автор зве сонетами. Але чому він назвав їх сонетами, а не ронделями або тріолетами — невідомо. У всякім разі, з формою сонета обидва ті вірші не мають нічого спільного, крім того, що складаються з 14 рядків. Але ще Франко сказав: голубчики, українські поети,

Невже вас досі нікому навчити,

Що не досúть таких-сяких зліпити

Рядків штирнадцять — і вже є сонети.

Радимо авторові уважніше придивитися до цього вірша Франкового («З вершин і низин», Львів, 1893, стор. 183) і не грішити більш проти поетичної форми.

1918

Олександр Пушкін. Драматичні твори{56}

в перекладі з передмовою та поясненнями д-ра Івана Франка. Всесвітня бібліотека. № 46. Львів, 1917. Стор. XXXVII + 217. Ціна 3 карб.

До цієї невеликої збірки увійшло майже все писане Пушкіним в драматичній формі: дві більші драми: «Борис Годунов» та «Русалка»; три дрібніші — «Скупий рицар», «Моцарт і Сальєрі» та «Кам’яний гість» і дві сцени: «Сцена з «Фауста» та «Бенкет в часі чуми». До кожної речі перекладчик додав коротенького історично-літературного коментарія, а перед цілим збірником умістив ширший біографічний етюд з спробою загальної характеристики поезії Пушкіна.

Щодо перекладу, то його виконано досить точно, близько до первотвору, але похапливо, без того пильного оброблення, яке належало б рядкам таких прозорих, глибоких і лаконічних п’єс, як «Кам’яний гість» або «Моцарт і Сальєрі». Влучні епітети ориґіналу часто ослаблені, а енергійні, повні промовистості і сили вірші звучать важко і мляво. Так, наприклад, знамениті слова Дмитра Самозванця в «Годунові»:

Тень Грозного меня усыновила,

Димитрием из гроба нарекла,

вокруг меня // народы возмутила

и в жертву мне // Бориса обрекла, —

в перекладі мають цілком інший ритм і рух. Замість чоловічих рим — жіночі, замість цезури в арзисі — цезура в тезисі, — і враження гине цілком:

Грознóго тінь мене усиновила,

Димитрієм з-за гроба нарекла,

довкола мене // весь народ збудила,

мене за месника // Борису призначúла.

Особливо невдатні місця подибуємо в перекладі ліричних поезій Пушкіна, зібраних Франком в його вступній статті до збірника, — в перекладі «Деревни», «Бородинской годовщины», стансів «В надежде славы и добра» і знаменитого сонета «Поэт, не дорожи любовию народной»… Зустрічаються в перекладі часами і помилки. Так, наприклад: «Красная площадь» зовсім не значить «Червона площа», а слово «набат» не є ні «вічевий дзвін», ані «зелізне клепало», як пише перекладчик.

Далеко більше помилок в поясненнях до перекладів. Так, напр., неправильним являється припущення, ніби послання декабристам «Во глубине сибирских руд» — не дійшло до адресатів, або що сюжет «Моцарта і Сальєрі» — «отроєння Моцарта через завидучого італійця» вигадав сам Пушкін. Багато фантазування в хронологічних датах, що подаються в статтях plena manu. В одному місці написання «Бориса Годунова» віднесено д-ром Франком до 1828 р., «коли поет жив в Михайловському» (?), а в другому місці — воно датовано уже інакше, р. 1824. В статті, прикладеній до «Кам’яного гостя» неправильно вказані дати для життя Мольєра (нар. 1665) і Корнеля (урод. 1677), причому помилка досягає в середньому до цілого півстоліття. Курйозом одгонить і од деяких характеристик і тверджень перекладчика на зразок того, що поема «Полтава» розчарувала публіку, бо публіка «не знайшла в ній того блиску та яркості красок, якими визначалися давніші твори поета, а надто не могла симпатизувати любовній історії старого чоловіка з молодою дівчиною».

Іноді у д-ра Франка, в його коментаріях до творів Пушкіна, прориваються деякі уваги і відносно своєї власної поетичної творчості. Так, говорячи про той варіант леґенди про Дон Жуана, де славетний лицар і «жіночих серць побідник» зустрічає свій власний похорон («духи померших ховають живого чоловіка»), перекладчик додає, що сим мотивом він покористався в своїй поемі «Похорон»: «ся моя поема має остільки пророцьке значення в мойому життю, що мені самому трафилося щось подібне в Лініку в Хорватії при кінці квітня 1908 р.». Се інтересна психологічна деталь, що може здатись як дослідникові Франкової творчості, так і його біографові.

Загалом беручи, — скрізь, мало не на кожній сторінці, видко сліди того глибокого упадку духовного, в якому перебував Франко свої останні роки, сліди, що мимоволі кидаються в вічі і будять в читачеві особливе, повне невимовного жалю, почуття.

1918

Юр. Тищенко. Хто такий В. Винниченко{57}

Біографічний нарис. Київ, 1918. Стор. 16. Ц. 90 к.

З’явилася ця брошурка в тривожні часи большевицької пропаґанди проти «буржуазної» Ради і уявляє з себе популярну апологію Винниченка, як щиро демократичного діяча.

Перші сторінки її присвячено полеміці з большевиками (вказується їхній централізм і непристойні способи боротьби, як обкидання болотом політичних противників), — середина розповідає життя Винниченкове до початку війни і показує дійсну вартість большевицьких нападів на «буржуазний» характер його діяльності; останні півтори сторінки характеризують роботу Винниченка, як голови Генерального Секретаріату. Ця найважніша частина брошури, на жаль, — найкоротша, не дає читачеві ніяких фактів, а тому і позбавлена переконуючої сили. Взагалі д. Тищенко надто багато говорить від себе і говорить в такому наївно-панегіричному тоні, що читачеві стає часом ніяково. Без сумніву, було б краще, коли б автор поступився цим своїм тоном, а зате навів би більше промовистих фактів.

1918

Дмитро Загул. З зелених гір{58}

Поезії. Видання т-ва «Час». Київ, 1918. Стор. 104. Ц. 1 карб. 60 к.

Дмитро Загул, як пишуть в передмові його видавці, «молодий поет зеленої Буковини, закинутий не з власної волі на Україну».

Нашому читачеві він не відомий зовсім, коли не рахувати кількох поезій, підписаних його ім’ям в останніх числах ЛНВ та «Київської земської газети». Складений ним і випущений нині «Часом» збірник не носить печаті виразної індивідуальності і не дає ще змоги скласти певну думку про талант його автора. Але одного в усякому разі не можна одмовити поетові — це дару легкого музичного вірша; на його мелодійних рядках мимоволі одпочиває вухо після важкої, незграбної версифікації деяких інших поетів українських.

Збірник «З зелених гір», що лежить оце перед нами, складається з трьох великих відділів: І — інтимна лірика поетова, II — переклади з Бальмонта, III — наслідування та переспіви з Святого Письма.

Інтимна лірика Загула не визначається особливою ориґінальністю чи різноманітністю тем; загальний тон її — це той традиційний сум (іноді безпричинний), якому віддають повинність мало не всі починаючі українські поети. З 56 поезій 3-х циклів лірики не менш половини говорять про «спомин щастя колишнього», «про всесвітнєє горе» і «за згубленим раєм одчай», про душу, «подібну до домовини» і «безсилі зітхання». Поетові здається часами, що він втратив «останню надію»

і розвіялось світло химерне:

вже ніяка рожевая мрія

пережитого щастя не верне.

Весь цей «поблекший жизни цвет без малого в осьмнадцать лет» справляв би враження страшенної одноманітності, коли б автор не догадався розрідити його поезіями іншого, світлішого настрою. Як зразок таких поезій, наведемо один з початкових віршів одділу (на жаль, надрукований трохи непоправно):

З глибин руїни і пустелі,

з долини смутку і плачу,

в краї надзоряні, веселі

на крилах пісні я лечу.

Думками лину над землею —

мені так тісно на землі,

а разом з піснею моєю

летять у вирій журавлі.

їх крик мою бентежить душу, —

та з ними враз не закричу:

я вище вилетіти мушу

від журавлиного плачу…

Кращі вірші одділу: «Я не знаю, де то було» (стор. 12), «Серед маленького озерця» (стор. 14), «Коломийка» (стор. 43), «Покотилися по заріночку» (стор. 44). Почуваються подекуди впливи народної пісні, Олеся, іноді Гайне і Бальмонта.

Друга частина збірника — переклади з Бальмонта — є, власне, найслабша. Перекладати Бальмонта — річ надзвичайно важка: для цього, по-перше, треба бути самому віртуозом поетичної форми, як він, а по-друге, мати під руками такий складний і тонкий технічний апарат, яким українська поезія ще не володіє. Деякі переклади Загулові, проте, удались, але в більшості випадків він потерпів фіаско. Особливо це помітно на таких зразках, як знаменитий «Челн томленья» (у Загула — «Човен утоми»), де всю поезію побудовано на таких франтовитих алітераціях:

Вечер. Взморье. Вздохи ветра.

Величавый возглас волн.

Близко буря. В берег бьется

Чуждый чарам черный челн.

У Загула алітерації значно ослаблені:

Вечір. Море. Подих вітру.

І величний поклик хвиль.

Близько буря. В берег б’ється

Чорний човен без вітрил.

Іноді переклад здається грубуватим. Так, чудесне бальмонтівське: «Смерть, убаюкай меня», Загул переказує: «Смерте, приборкай мене». Багато москалізмів: «чертог», «хоровод», «прилив» і т. д.

Найкраща частина збірника — переспіви з Біблії. З «Пісні пісень» автор переклав 15 уривків, і між ними улюблене Пушкіним: «Вертоград моей сестры, вертоград запечатленный».

Зачарований сад —

ти, кохана моя!

На криниці печать, —

не дістануся я.

В тім саду виноград,

пишні квіти лісів,

кипарис і ґранат

там розкішно розцвів…

Так само чудово перекладений і другий уривок: «Сплю, але не спить моє серце…»

Переклад «Еклезіаста», не вважаючи на деякі хиби з боку мови, можна поставити поруч з кращими українськими переспівами Біблії, як переспіви Руданського або й Куліша. Вірш автора знаходить тут часами силу і виразність, набуває відповідного темі ритму:

На сході сонце рано встане —

то золото, то кров, —

суєтний мир за дня огляне

і кане в море знов…

Поетична мова Загула досить чиста, близька до мови України наддніпрянської. Псує її тільки надуживання зменшених форм, оті «рухи білесеньких рук», «сподіваннячка», «зітханнячка» і повні форми прикметників (незабутнєє, майбутнєє, облуднеє), що часто вживаються на Буковині.

Є в збірнику прикрий недогляд: епіграф до 2-го циклу лірики: Improbe Amor, quid non mortalia pectora cogis («Люте кохання, до чого ти не приневолюєш людські серця») автор приписав Овідієві, тимчасом як цей класичний рядок належить Верґілієві («Енеїда», IV, 412).

Версифікаційна техніка Загула нехитра. Їй бракує певної закінченості, і це дуже шкода, бо вірш авторові дається легко. Захоплення Бальмонтом не минулось, проте, без наслідку, і в деяких поезіях ми зустрічаємо зручне користування внутрішньою римою:

Десь високо над землею носить

доля наше щастя, та ніколи нам

не вдасться опиниться там.

Загалом беручи, в авторові є «іскра Божа», єсть дещо таке, що подає — при умові серйозної роботи над собою — надію на дальший розвій. І було б дуже прикро, коли б ця надія не справдилась.

З зовнішнього боку книжка виглядає чепурно.

1918

К. Тетмаєр. За скляною стіною{59}

Поезії в прозі. Переклад А. Павлюка. Видавництво «Шлях». К., 1917. Стор. 24. Ц. 10 к.

Поезії в прозі — одна з найбільш вишуканих поетичних форм, улюблених багатьма майстрами стилю, котрих не задовольняє елементарна гра ямбів та хореїв і котрі навіть прозі своїй уміють надати гармонійність вірша. Ставитися до цієї форми можна всяко, можна визнавати її надто витонченою, манірною, але не можна заперечити, що деяким авторам вона удається надзвичайно.

Тетмаєр належить іменно до таких віртуозів форми. Тому-то перекладати його — річ важка, яка потребує від перекладача доброго знання мови й великої технічної виучки. А д. Павлюк не має ні того, ні другого. Стиліст він поганий, літературних навиків у нього нема ніяких. А тому закінчені, колоритні фрази Тетмаєра стають під його пером сірими і незграбними. Зусюди виринають що, як, коли і неймовірно утруднюють читання.

Напр.: «Що ж робити чоловікові, коли відлітає від нього віра в найдорожче, відлітає, мов сі журавлі, про котрих я, Бог зна чого, думав, що вони не вернуться ніколи».

Як же мало Тетмаєра відчувається в цій кострубатій фразі!

Д. Павлюк рішуче не вміє будувати речення, і прикладів, подібних до наведеного, можна б подати досить. Складня перекладчика взагалі недосконала. Він пише: …«печаль залягла в ліс», «доля… зраджувала мені», «жіноче серце, яке слухняне мені» і т. п. Зустрічаються помилки і в морфології: квітків (зам. квіток), сльози радощі (зам. радості). Але що найбільше кидається в вічі, це лексика. Тут можна знайти надзвичайні курйози. Пережиті години пролітають перед перекладчиком «як отара чайок», смереки «випростуються рівномірно», волосся «з’їжачується на голові», журавлі летять не «ключем», як ми б сподівалися, а «якоюсь журливою отарою», вогняне сонце стоїть на сапфірно-злотному (може, сапфірово-золотому?) небі». «Жалоба підрубаних дерев», «лід замерших озір», «чудовий сірий пінжак» (чому вже в такому разі не «спінжак»?) та «спів достійний слави» домальовують картину повної стилістичної безпорадності автора.

До свого збірничка перекладів (всіх поезій перекладено 22) д. Павлюк приложив коротеньку характеристику Тетмаєра, котра, власне, нічого не дає. Кому ж бо можуть промовити до розуму чи до серця такі загальні фрази: «Його мистецтво лежить поза гранями добра і зла, в йому нема рис пророка чи апостола».

Зустрічаються в книжечці часами і коректурні помилки.

1918

Яків Савченко. Поезії{60}

Книжка перша. Житомир, 1918. Стор. 104. Ц. 8 карб.

Серед великого числа нових поетичних збірників маленька книжечка поезій Савченка, безперечно, звертає на себе увагу: так неподібна вона до інших своїм тоном, змістом, навіть своїми зовнішніми технічними прийомами.

Перша характеристична її риса — це страшний, безпросвітний песимізм, без порівняння темніший, ніж навіть песимізм олесівських мініатюр. Перегортаючи збірник, сторінку по сторінці, ми надибуємо цілу низку густо-песимістичних формул. Молодий автор повний зневір’я і розчарування, він не вірить в щастя; ніщо світле й ясне його не принаджує. Він певен, що в основі великої будівлі світу лежить зло: споконвіку, коли «із тьми огонь пролився», весь світ «запалився стражданням»; страждання стало законом життя, — на світі нема нічого реального, крім нього. Завжди і всюди, на всіх стежках людини, на тій «Звіриній Землі», де вона живе, вартує «безокая Злобність». Всі путі життя здаються поетові темними без краю, і навіть животворне сонце, на його думку, ллє отруту.

Двадцять весен білих-білих,

двадцять келихів ущерть…

Пив я сонячну отруту

І в останнім випив смерть.

Смерть для поета — радісне увільнення з юдолі смутку і сліз. Раз у раз про неї, про «нірвану», пряде він «золотую мрію»:

Засну в пустелі на піску,

між сірих скель навік спочину

і в смертних снах навік одлину

в бездонну огненну ріку.

І стане казкою життя,

як міф далекий і туманний…

Оставлю вірш я злототканий

про вічну радість небуття…

Образи поетові строго відповідають його настроєві. Мало не на кожній сторінці збірника знаходимо ми: Чорних звірів, Біле Око, ґномів і чортів, Сокиру (з великої літери), Білу Безодню, Дракона і Змія, білі привиди і кістяки, — а на чолі всієї зграї цих незвичайних образів і абстрактності стоїть Мертвий Кінь, що кожної ночі увижається поетові «з кістяком в сідлі», — щось вроді знаменитого «всадника без голови».

…О кінь страшний. І мрець із ночі,

З країн прокляття, із пустинь.

Несеться кінь, а мрець регоче…

В сідлі — кістяк. І Мертвий Кінь.

Звідки автор взяв свій страшний символізм, де джерела його настроїв — сказати не трудно. Все це просте запозичення. З українською поезією д. Савченко, проте, зв’язаний мало. Єдиний, хто міг вплинути на нього, це Олесь, як автор «Світла ватри», «Огня» і інших подібних п’єс. Далеко виразніші впливи поетів російських, головним чином Бальмонта. Од Бальмонта взяв д. Савченко свою пристрасть до абстрактних іменників («пустельність», «глибинність», «потворність», «злобність»), свою неприємну манеру писати звичайнісінькі слова з великої літери, свою манірність і позу. Але коли російська поезія давно вже пережила sturm und drang символізму і нині знаходить інші настрої, культивує іншу манеру, — молоді українські поети, шукаючи нових тем, вибиваються на цю стежку тільки тепер, — тобто спізнюються щонайменше на 20 літ… Бідна українська поезія!

Впливом російських поетів до певної міри пояснюються і численні лексичні москалізми автора — жемчуг, грані, мідний (зам. мідяний), судьба і такі вирази, як «тінь злорадно торжествує» або «марили соняшно на землі».

Хист до віршування у д. Савченка, здається, є. Але володіє віршем він ще не досить. В його рядках раз у раз приходиться робити насильства над наголосами, напр., «вином серця повні вщерть», «стріли кидають сонця», «в дóщах денних блискавиць» і т. п. Не завше управляється автор і з римою, дуже часто він римує лише парні рядки — 2 і 4. Проте іноді йому удається опанувати над формою, і тоді рядки його набувають певної мелодійності.

Тихе царство, тихе царство,

тихе царство злого сна.

Я не знаю, не згадаю,

ким закреслено Обличчя,

ким затерто Імена (с. 55).

Загальне враження од збірника скоріше приємне, ніж прикре. Там, де автор кидає свої ходулі, перестає, кажучи власними його словами, «танцювати танець дикий», у нього з’являються такі милі, стримані вірші — «Засну в пустелі…», «Океан», «В снігах» і особливо — «Засвітим сьогодні вечірні огні» (с. 76). Сподіваємось, що в дальших збірниках д. Савченко залишить свою загонисту риторику, перестане утворювати страхіття і віршовані ребуси, вроді «Мертвого Коня», і тим збільшить вартість своєї поезії.

1918

Словарець до Ґ. Юлія Цезаря війни з ґаллійцями{61}

Зладив Юліан Кобилянський, ц. к. професор. Накладом товариства «Руська школа». Чернівці, 1917. Стор. 107. Ціна 1 кор.

За відсутністю по наших книгарнях великого латинсько-українського словника того ж таки проф. Кобилянського, це єдина поки що праця, яка може стати в пригоді учневі, а часом і учителеві української гімназії. Зроблена ця праця добре і старанно і мусить зайняти поважне місце серед наших українських підручників.

Єдине, що можна закинути їй, це надто велику, може, дріб’язковість, з якою указуються значення тих чи інших слів. Зразком такої дріб’язковості може служити пояснення до прийменника аЬ (де дано непотрібне значення на, a fronte — напереді), або переклад слова pars. В числі семи значень цього слова проф. Кобилянський указує і таке: місце. Але прикладів на це останнє значення він наводить лише один: omnibus partibus, та й той перекладає не «по всіх місцях», як можна було б сподіватись, а просто: усюди. Очевидно, виділяти для даного виразу окреме значення слова pars — нема потреби. Слова: omnibus partibus можна зрозуміти і без нього, знаючи тільки основні значення: pars — сторона, частина.

Користування словником затрудняється для українського учня діалектичним колоритом, що лежить на українських значеннях, які подає др. Кобилянський: elabor — утічи (ми б сказали — утекти), evito — виминати (обминати?), fluo — течи (текти), oppidum — місто, місточко (містечко), sarcina — клюнок (клунок), tempestas — веремя, utox — хіснуватися (користуватися), viginti, triginta — двайцять, трийцять і т. д. і т. д.

Зустрічаються часами і невдатні переклади, яких з успіхом можна було б і не наводить: augur — птахолада, arbitrium — оречення (?), horridus — жасний (?), страшний і т. і.

Поза всім тим словник проф. Кобилянського треба визнать підручником, вельми цінним для нашої середньої школи. І дуже велика шкода, що в нинішніх умовинах він не може з’явитися на Україні російській в потрібному числі примірників.

1918

Іван Франко. Semper tiro{62}

Збірка поезій. Вид. «Сіяч». Черкаси, 1917. Стор. 133. Ціна 1 карб. 80 к. Вид. «Криниця». Київ, 1917. Стор. 138. Ціна 1 карб. 80 к.

Це нове — друге — видання останньої і, може, найкращої збірки Франкових поезій, становить собою цінне придбання як для українського громадянства взагалі, так зосібна для української школи. Франка як поета у нас знають мало. Перша його збірка «З вершин та низин» давно уже розійшлася, так само розійшлося і нещодавно випущене другим виданням «Зів’яле листя»; що ж до останніх збірників, як-от «Мій Ізмарагд», «Із днів журби», «Semper tiro», то вони ніколи у великому числі примірників на Україні російській не з’являлись і відомі були читачеві лише з тих уривків, які він знаходив по антологіях та «декламаторах».

Нині останню з названих збірок маємо одразу в двох виданнях, а незабаром сподіваємось побачити в друку «Мій Ізмарагд» та «Із днів журби».

Зміст «Semper tiro», як відомо, досить різноманітний, і не всі речі, що увійшли до нього, мають однакову поетичну вартість. Поруч з глибокою поезією «Буркутських стансів» та «Книги Кааф», ми зустрічаємо в ньому віршовану публіцистику («Діалект чи самостійна мова», «Сучасна приказка») і цілу низку невдатних співомовок («Що за диво?» «Притичина», «Трагедія артистки»). Навіть в рамках одного і того ж розділу трапляються п’єси різної ціни.

Для шкільної роботи найбільш придадуться, розуміється, два останні розділи книжки — «На старі теми» та «Із книги Кааф». Там можна знайти цілу низку образів, навіяних «Словом о полку Игореві» («Жены русськія въсплакашася»), відгуки на теми біблійні, як, наприклад: «На ріці вавилонській» або «Було се три дні перед моїм шлюбом» (інтересний pendant до улюбленого школою пушкінського «Пророка») і деякі інтимні п’єси, що дають багатий матеріал для психологічного вивчення Франкової творчості («Із книги Кааф», II, VII, VIII, IX).

З двох видань, що лежать перед нами, видання «Криниці», безперечно, краще. Як на наші злиденні часи, воно виглядає зовсім добре, — виразний друк, гарний папір, чепурна обкладинка, — шкода тільки, що в коректурі трапляються інколи прикрі недогляди.

1918

І. С. Нечуй-Левицький (1838 — 1918){63}

Три тижні тому, на початку місяця квітня умер в Києві найзаслуженіший український письменник — Іван Семенович Нечуй-Левицький. Умер людиною старою, на вісімдесят першому році життя, якось тихо і непомітно звікувавши свій довгий вік… Останніми часами, так од року 1907-го починаючи, він не писав і не друкував сливе що нічого, так що наше українське громадянство почало вже помалу його й забувати. А се велика шкода, бо між нашими письменниками Нечуй-Левицький один з найбільших і найзнаменитіших, і всякий, хто любить українське слово, повинен завше його писання перечитувати і пам’ятати.

Народився І. С. Нечуй-Левицький на Київщині, в Канівському повіті в містечку Стеблеві року 1838. Батько покійного був звичайний сільський піп і сина свого віддав до духовної школи: учився Ів[ан] Семен[ович] спочатку в Богуславській бурсі, а потім в Київській семінарії, яку й скінчив року 1859. Після семінарії якийсь короткий час він учителював в рідному своєму Богуславі, в тій же таки бурсі, де й сам учився, а потім вступив студентом до Київської Духовної Академії.

Ті часи, коли Нечуй-Левицький був студентом Академії, були світлою добою для всієї української молоді, що жила і вчилася тоді в Києві. Саме під той час знищена була панщина, селянство визволялось од панів, заводився новий суд, а все, що було серед тодішньої інтеліґенції найщирішого, найохітнішого до діла, все те заходжувалось коло просвітньої работи на добро українському людові. Тих заборон, що тяжким молотом упали на наше слово і не дали розвинутись нашому письменству, нашій школі, тоді ще не було, і університетська та академічна молодь наша жваво працювала, вивчаючи історію України, збираючи народні пісні та перекази, закладаючи недільні школи для освіти неграмотного люду.

До сього гурту молодої української інтеліґенції, до цієї організації наших освічених людей, що потім називатися стала «Старою громадою», належав і Ів[ан] Семен[ович] Нечуй-Левицький. Тільки в той час, як одні громадяни збирали народні пісні і записували мелодії, як покійний батько української музики Микола Віталійович Лисенко, а другі, за прикладом проф. Антоновича, досліджуючи українську історію, писали прегарні книжки про нашу минувшину, — Нечуй-Левицький вибрав собі свою власну стежку, — почав складати оповідання про народне горе і радість.

В ті часи, коли Нечуй-Левицький виходив на літературну ниву, ще свіжа була пам’ять про панщину, скрізь тільки й говорили що про її скасування, отже, і покійному письменнику нашому, розповідаючи про життя селянства, прийшлося не раз подавати в своїх творах старі кріпацькі порядки.

Про кріпацтво розказав він в одному з найперших своїх оповідань, «Миколі Джері».

Микола Джеря, молодий селянин з смілою душею, не хоче скоритися людській неправді. Він — звичайний кріпак, підданий пана Бжозовського, його батько, він сам, вся його сім’я гне спину на тяжкій панській роботі, — але душа його не гнеться і не хилиться перед насильством. Коли панські наймити зганяють людей робити на поміщицькому полі, в той час як людське жито перестояло і сиплеться, або коли наставлений паном осавула знущається над людьми, він підмовляє селян міцно держатися один за одного і не даватися в обиду. Марко, старий батько, умираючи, умовляє Миколу не зачіпати ні панів, ні полупанків.

«Ти, сину, — говорить він, — нічого з тим не вдієш, тільки собі лиха накоїш». Микола не слухає і провадить далі свою роботу. Тоді пан постановляє віддати його в москалі, завдати в тяжку — двадцятип’ятилітню тоді — солдатську службу. Але Микола, почувши, що біда наближається, що по околишніх селах уже ловлять рекрутів, збирає собі товариське коло і втікає від пана. Спочатку він служить на цукроварні і там на власні очі бачить, як визискують працю робочого люду; але коли пан дістає його і на сахарні, тікає під Акерман, понад Чорне море, і там цілих двадцять літ рибалить в рибальській ватазі. На волі Миколі живеться легко; Микола стає завзятим рибалкою, крилашем, а то і підотаманом забродської ватаги; його голосу слухається усе товариство. Але нещастя та біда дістають його і на акерманських степах. Тамтешній становий з поліцією налетів раз на ватагу рибалок і позаарештовував багацько бурлак, і між тими бурлаками попався і Джеря і ті товариші його, що разом з ним утекли від пана Бжозовського. Знову мусить Микола поневірятись, але на сей раз недовго. Кріпацтво скасовано, — пан втратив своїх підданих, і Микола уже вільною людиною може повернутись додому, і він вертається. Двадцять літ пройшло, як він утік з рідної Вербівки, і багато змін сталося з того часу: одні повмирали, другі народились — вмерла Джерина жінка Нимидора; дочка його Любка, що він її покинув немовлям, вийшла заміж і має вже свої діти; змінився і сам Микола, постарів, припав сивим волосом, — але вдача його зосталася та ж — гаряча та непокірна. І хоча життя його знівечене долею, він все ще завзято стоїть за правду. На своїй пасіці, доглядаючи за «Божою пчолою», збирає дід Джеря своїх малих унуків і все розказує їм про море, про рибальське своє життя, і будить в них сміливу душу і уперту вдачу.

Таке оповідання Нечуя-Левицького про Миколу Джерю. Розказується в ньому про людину сміливу, тямущу й розумну; як тяжко за кріпацтва жилося такій людині, а надто коли вона стояла за правду між людьми.

Року 1861 скасовано було панщину, але селянське горе та біда зостались. Правда, тепер уже не треба виходити на панщину, кожен робить сам на себе, але село так само бідне, як було, землі обмаль, грошей нема і темнота, як і раніше, давнє лихо умерло — народилося нове лихо.

Про нові, післякріпацькі часи розказує Нечуй-Левицький в інших своїх оповіданнях, — між ними одно з найкращих — «Рибалка Панас Круть».

Дід Панас Круть, що рибалить в одному з містечок понад Россю, — бідний, безщасний чоловік, що весь свій вік бився з нуждою та так і не вибився з неї. Родом він з міщан, має невеличкий ґрунт, за який платить великий чинш; працює, рук не покладаючи, але заробітків не бачить ніяких — щоб якось перебороти своє лихо, брався Панас за всяке діло: за шевство, шаповальство, був навіть якийсь час музикою, але ні в чому не мав удачі. Але, що особливо підкосило його, так се родинне горе: його жінка Одарка змарніла в злиднях і вмерла ще молодицею. Після смерті жінки Панас кинув своє шевство, купив човна і став рибалкою. Тут йому не заважає ні пан, що одбирає чинш, ані єврей — перекупщик та визискувач. Годує і зодягає діда Рось; грошей у нього нема, як не було й раніше, бо весь заробіток зостається в корчмі, але робота в нього вільна, весела — ніхто не стоїть у нього над душею, ніхто його не неволить. І смерть Панасові випала справжня рибальська. Прорибаливши двадцять три роки на Росі, виїхав дід на річку у повінь і чи то не встерігся, чи, може, випив зайве, а тільки на берег уже не вернувся. «Оддячила своєму ворогові риба…»

Друга з пізніших повістей Нечуя-Левицького — «Бурлачка». Це прегарна повість; може, одна з найкращих, які написав Левицький. Описано в ній наші сахарні заводи та суконні фабрики і ті порядки, що колись там були. Євреї-фактори затягають дівку Василину «на буряки» в панську економію; там до неї залицяється пан, бере її до двору, а потім проганяє від себе. Василина довгий час служить на фабриці, п’є та гуляє, аж поки якось припадком не виходить заміж за хорошого чоловіка.

Крім «Миколи Джері» та «Бурлачки» Нечуй-Левицький написав не один ще твір. Єсть у нього багато оповідань, де він розказує про життя селянське («Кайдашева сім’я», «Баба Параска та баба Палажка»); є повісті з побуту освічених людей, як, наприклад, «Хмари», де він описує українську молодь 80-х років прошлого століття; є твори з міщанського побуту (комедія «На Кожум’яках») і побуту духовенства, хроніка «Старосвітські батюшки та матушки».

В сій останній повісті оповів нам небіжчик про старовинне життя нашого духовенства тих часів, коли ще сама парафія обирала собі попа і коли попівство ближче стояло до прихожан. Загалом беручи, Нечуй-Левицький любить старовину, [коли] все робилося спокійно та поважно, все було простіше — і добре уміє малювати оті стародавні старосвітські звичаї.

І та мова українська, якою він пише, так само старосвітська, чиста та дзвінка. В ній нема негарних виразів, чужомовних слів, зате часто зустрічаються в ній влучні приказки та дотепні звороти. З українських письменників, окрім байкаря Глібова, мало хто так добре орудував українською мовою. І нині ще, хто хоче побачити, як гарно і як багато можна нашою мовою висловити, повинен читати Нечуя-Левицького.

Недурно ж, коли ховали покійного письменника, єдиний промовець, що говорив над труною, п. народний міністр по справах освітніх зазначив, що все теперішнє освічене громадянство на творах Левицького училося шанувати свою рідну мову. І не тільки старше покоління, але й молодше, що саме тепер підростає, вчитиметься рідної мови на його творах. Колись українському письменству не вільно було розвиватись, — над ним як меч висіли тяжкі заборони, — але тепер діло піде жвавіше: твори Нечуя-Левицького читатимуться в школі, читатимуться і в народних домах і скрізь будитимуть серед люду любов до українського слова. Так-бо буває завше: твори письменника довго ще живуть після його смерті. Живе

душа поетова святая,

і ми, читая, оживаєм

і Бога чуєм в небесах…

1918

Петро Тенянко. До раю злотосяйного{64}

Поезії, т. 1. Черкаси, 1917 р. Стор. 158. Ц. 2 карб.

З усіх більших збірок поезій, що за останні місяці вийшли друком, збірка д. П. Тенянка одна з найменш інтересних.

У автора, правда, єсть дещо з того, чого бракує іноді українським поетам, — у нього є елементарне знання мови, його вірш ллється доволі легко, але ні одного яскравого виразу, ні одного свіжого образу, ні одного власного настрою ви у нього не знайдете. Сливе кожний рядок його є запозичення з якогось іншого поета.

На стор. 5 ви читаєте:

Образ мій — життя потока,

а душа — огонь пророка.

У шуканні,

в пориванні

я — бентежний,

необмежний,

як палкий ідеаліст, —

і зразу ж пізнаєте ритм Чупринки. Перегорнете сторінку далі і там подибуєте такі фрази: «…а люди злі без жалю кидають камінням»… «ні, не кажіть, що край мій рідний — каплиці, труни і хрести». Ви виразно відчуваєте Олеся. Трохи рідше можна знайти щось в дусі Вороного; в двох-трьох уступах (с. 31—32, 152), здається, одбився вплив Філянського.

Коли проаналізувати докладно всю збірку, то кожний вірш знайде свій прототип десь на стороні — і збірник зостанеться без фізіономії: в книзі Тенянка є механічне поєднання Олеся і Чупринки, Тенянка ж в ній, власне, нема.

Автор ніде не виходить за традиційні межі другорядної, провінціальної лірики. Нових тем, поза Чупринкою і Олесем, він не знає і не бачить. І навіть з чужих поетів, в додатку до свого збірника, він перекладає речі мало інтересні — один вірш Надсона і один вірш Петефі (з російського, очевидно, перекладу).

Українській поезії треба багато учитися, але учитись їй треба не в Надсона і не в другорядних російських перекладачів, а в великих майстрів слова, поетів античності, новоєвропейських класиків. І засвоювати їх треба з ориґіналів, а не з російських перекладів.

З інших дефектів книжки варт зазначити певну невиразність епітетів, велику перевагу дієслівних рим (напр., поезія на с. 55—56), подекуди — прикрі прозаїзми.

Найслабшими віршами являються усі наслідування Чупринки, «Сон чи дійсність казкова?», і особливо оце незграбне:

Згадати нам минуле треба?

вертався я з дороги,

привозив зорі, зняті з неба,

і клав тобі під ноги.

Д. Тенянко помилився. В його поезії «зір, знятих з неба» — нема. Взагалі — нічого різноманітного, барвистого, сміливого, небуденного.

1918

Олекса Святогор. Поеми{65}

Видавництво «Шлях». № 14. Київ, 1918 р. Стор. 15. Ц. 55 коп.

Ця невеличка брошура з’явилася в продажу як одбитка з журналу «Шлях». Складається вона з двох прозою писаних поем і двох поезій (так само прозових).

Як поеми, так і обидві дрібніші речі враження справляють надзвичайно сумне: банальні сюжети, утерті образи і разом з тим урочистий тон, закручені фрази і повна нездатність висловити по-людськи найелементарнішу думку. От, наприклад, поема «Мій шлях». Уступ перший: автор сидить, очевидно, у себе в хаті, дивиться, як «за завісою утворюють свої льоти вільні птиці» і як «у ноч загорається в небі сузір’я Хреста». Йому сумно: «болюча туга» «зачіпає вартові струни» його душі і, щоб розігнати оту свою тугу, він іде «до садів своєї білої нареченої» (уступ 2-й). До «обителі» нареченої наш поет наближається, звичайно, з серцем, що б’ється «від швидкості зустрічі», як «міфічний Одіссей» (уст. III). Але приходить він занадто пізно. «Я не міг, як Одіссей, розігнати женихів, — се було ні до чого»… «Моя Пенелопа зробилась повією… Імення її, таке чисте і згучне колись, тепер тріпалось, як «брудна онуча»… Уступи IV і V розповідають про драму, яку довелось авторові пережити, і внутрішнє переродження його після страшної кризи. «Божевілля розчинилось переді мною, мов смертельне провалля. Але моє кріпке тіло видержало. Мій тугий і в’язкий дух не розірвався, не лопнув. Одним раннім ранком, коли хвилі степу були особливо дзвінкі і стрункі, … я зрозумів, що від цього часу я космічний мандрівець»… І от ця певність і відроджує нашого поета, надихає його вірою, підкріпляє його дух після пережитої драми.

Наведених цитат, здається, досить, щоб оцінити психологічну і формальну цінність поем д. Святогора. Несмак, сумбур і претензії незвичайні.

1918

П. А. Ковальчук. Моя муза{66}

Збірник 2-й, видання 2. Київ, 1918. Стор. 32. Ц. 65 коп.

Невеличка збірка д. П. А. Ковальчука містить в собі коло півтора десятка поезій, здебільшого це — повторення давно відомих і набридлих усім мотивів, старі й позбивані кліше: «обездолений край», «глум, сором та кайдани», «серце розбитеє, серце отрутеє», «журба безкрая» і т. п. Ідейні обрії автора вузькі. Форма слаба, невиразна, подекуди трапляються наслідування Олесеві (вірш «Моїй матері»), подекуди Чупринці («Вальс»). Поза цими двома поетами автор, здається, не бачить ні інтересних тем, ні нових поетичних прийомів. Наївність фрази у нього вражаюча; описові речі скидаються на ті сугубо-елементарні поезійки, що містять по школярських журналах гімназистики II—III класу —

а в синім небі,

синім, як море,

блимають, сяють,

яснії зорі, —

а од любовної його лірики одгонить незвичайною вульґарністю:

… і мрії ті дівочі,

що рано так… ох, рано одцвіли!

кляла твої веселі, ясні очі,

що, бач, мене до чого довели.

Взагалі, не вважаючи на претензійну назву, вірші д. Ковальчука ніякого відношення до муз не мають.

1918

Иван Франко. Моисей{67}

Поэма с предисловием автора. Просмотренный автором перевод со второго украинского издания В. Дятлова. Библиотека пленника. Образцы украинской литературы. Серия I. № 1. Вена, 1917. Стор. 85. Ц. 1 кор.

«Мойсей» Франка — одна з найвищих точок його поетичної творчості, велична поема переможеного сумніву, спів «гіркий та вільний», повний незламної віри в кращу долю, «весільний дар» генію українського народу. Факт видання «Мойсея» в «Бібліотеці для бранців» можна тільки вітати: розуміється, ніякий інший твір і не годен був би стояти на першім місці в серії, призначеній для ознайомлення широкого кола читачів з пам’ятниками українського письменства. Але видання «Мойсея» в перекладі накладає на видавців великі обов’язки. Треба, щоб переклад зроблено було досвідченою рукою вибагливого майстра, котрий зумів би подужати усі труднощі форми, — бо в противнім разі і Франко, і його поема в очах читача можуть бути скомпрометовані надовго.

Д. Дятлов, що взявся перекладати Франкову поему, на жаль, не володіє віршем, не має жодного поетичного хисту, і через те переклад його вийшов в великій мірі невдатним. Перекладчик допустив в ньому прикрі прозаїзми, вульґарні вирази і повний живих образів первотвір переказав блідою, безбарвною мовою політичної брошури. Так, наприклад, в пісні II Франко говорить про Мойсея і євр. народ:

І на хвилях бурхливих їх душ

у дні проби і міри

попадав він із ними не раз

у безодню зневіри.

А д. Дятлов перекладає:

…В пору пробы и меры

пережил с ними сам он не раз

дни отсутствия веры.

У Франка читаємо: «Щоб ви знали, що з Богом на прю виступать непорадно». Дятлов перекладає: «Чтоб вы знали, что с Богом в борьбу вступать очень опасно». У Франка Мойсей говорить до ізраїльського народу: «Але ні, не самого себе у тобі я кохаю, — все найкраще, найвище, що знав, я у тебе вкладаю». Дятлов перекладає надзвичайно мляво і прозаїчно: «Впрочем, нет, не себя самого я в тебе уважаю, — все прекрасное, доброе все я в тебя ведь влагаю». Перекладчик не зважає і на те навіть, що в нього герої Франка говорять термінами новішої психіатрії. Слова Мойсея, до самого себе звернені:

Що, як ти сорок літ оцих був

шалом божеським хворий? —

він переказує так:

Что, как ты сорок лет этих был

богоманией болен?

Невдатним треба визнати переклад д. Дятлова і з боку версифікації. Як відомо, «Мойсей» написаний коротенькими строфами в 4 рядки; із них 1-й і 3-й творять собою тристопові анапести , 2-й i 4-й двостопові гіперметричні ; розмір для епічних творів трохи незвичайний, а проте не невдячний, бо дозволяє досягнути досить великої енергії вислову і для цього треба тільки знати техніку анапесту. Але перекладчик її не знає, і тому: 1) допускає в так званому тезисі стопи без всякого розбору слова, що мають на собі повний наголос, а іноді ще й логічний натиск («предпочли всему бремя похода», «вскричат камни немые», «обратится сам ныне», «заглядал всем им в души, читал» і т. п.), 2) пропускає наголоси там, де вони повинні бути по розміру («я и неблагодарность приму», «то незримое, что издавна»), 3) затримує ритм незначними і безбарвними словами, вроді: «уже», «все», «еще», «ведь», яких уживає без внутрішньої необхідності:

О, я очень давно уж знаком…

або:

Вот средь лучших людей Авирон

уж краснеет с досады;

что-то средним там шепчет Датан,

демон злой их громады.

4) Збільшує без потреби кількість стіп в парних рядках, даючи замість двох три анапести:

а я каждый и вздох твой учел,

и биение сердца в ознобе (3 стопи),

або:

а волы и ослы их грызут

осеты и волчцы в это время (3 ст.).

Розуміється, всі зазначені вади значно зміняють ритм перекладу і серед незнайомих з версифікацією читачів можуть утворити враження, що перекладчик одступився од розміру ориґіналу.

Російська мова так само не бездоганна. На кожнім кроці зустрічаємо неправильні форми, невірні наголоси: «ишь чего пожелали», «заглядал», «занятый» зам. занят, «гинет» зам. «погибает», «юных душ поколенье», «злого бунта умы», «грóзит», «твоéму», «гадюка» зам. «змея», «ячмéня».

Так перекладено саму поему. Про «Вступ» краще і не згадувать. Палкі, промовисті терцини Франкові обертаються у Дятлова в щось безкровне й безбарвне. Мимоволі нав’язується висновок: Pastorem… pascere opportet oves, deductum dicere carmen, — пастухові личить пасти вівці і співати простішої пісні. Нехай вибачить нам д. Дятлов, але йому не треба б було братись за переклад «Мойсея».

До книжки додано два «предисловия» — авторове, що являється перекладом його передмови до 2-го українського видання, в деякими змінами, і перекладачеве.

Вступне слово перекладчика займає коло трьох невеликих сторінок; в ньому цілком слушно вияснено значення Франка в українській літературі, проведено паралель межи ним і Шевченком і, нарешті, зазначено в кількох рисах основну ідею поеми. «Вообще, — пише д. Дятлов, — «Моисей» весьма характерен для мировоззрения Франка, и, несмотря на эпический характер поэмы, заключает в себе много личных переживаний автора. И автора долгое время не признавали и гнали от себя не только польские и иные фараоны, но и украинские Датаны и Авироны… И Франко не раз в трудные минуты народной жизни мучился сомнениями Моисея… Моисей становится (в поемі Франка) прообразом самого автора, а еврейский народ символом украинского».

Уваги п. Дятлова, нам здається, потребують деякого обмеження. Ліричний характер Франкової поеми не підлягає ніяким сумнівам, але чи не гріх установляти такі прямолінійні алегорії? Тлумачити «Мойсея» як послідовну алегорію — чи не значить це принижувати його поетичну вартість?

1918

Ів. Манжура. Поезії{68}

З додатком біографії, написаної д. Щукіним. Видавництво «Сіяч», № 37. Черкаси, 1918. Стор. ХІІ+81. Ц. 1 карб. 25 коп.

Ів. Манжура — одна з найбільш призабутих, а разом з тим найбільш інтересних постатей в історії української поезії. Харків’янин родом, бурлака з натури, він все своє життя «не мав де главу приклонити». За дитячих літ з своїм бурлакою-батьком блукав по Харківщині та по Курщині, юнаком воював в Герцоґовині, потім працював в катеринославських часописах, брався за видання популярної літератури, збирав етнографічні матеріали. Тиняючись по чужих кутках, занедужав на плеврит і по весні 1893 р. умер сорока двох літ, забутий в часі смерті навіть найближчими своїми приятелями. Збірник його поезій під назвою «Степові думи та мотиви» випущено було в Петербурзі р. 1899 під редакцією проф. О. Потебні, але значна частина його літературної спадщини побачила світ лише років 15 по його смерті; деякі праці його загубилися зовсім, деякі ще й досі лишаються в рукописах.

Деякі поезії Манжури користаються популярністю: «Лілії» («У пишних палатах якогось маґната»), «Нечесну» («Як билинонька в полі зів’яла») і «Степ» («Гей ти степ широколанний») можна зустріти по всіх антологіях та декламаторах, — але в цілому Манжуру як поета знають мало.

Творчість його небагата на мотиви: селянське горе, степ і степова природа, бурлацьке вольне життя — от і всі теми Манжури. Часами в його поезіях відчувається його власна загорьована доля:

Не хрещатим барвіночком,

не запашним василечком

життя наше процвіло, —

лихе горе та бідонька,

мов гірка та лебідонька,

його змалку поросло.

(«До товариша»)

Часами видко в них гірку іронію над самим собою. Така, напр., поезія «Бурлака». Широким степом бреде бурлака «в заброди до моря»: обідрана свита, облізла шапка і — необмежена воля; бреде бурлака і питається в могили:

Ой скажи ти, стародавня

козацькая нене!

кому жити ще так славно

у світі за мене?

(«Бурлака»).

А от картина бурлацького похорону:

Не кадили, не світили

і дяки тоді не піли,

як в неділеньку раненько

поховали бурлаченька

край зеленого байраку

Товариша-небораку.

(«Бурлакова могила»)

До найкращих поезій в збірнику, помимо зазначених, відносяться: «Босяцька пісня», «Сон», «Розкіш-доля», «Бурлака» («Та вже весна, та вже красна»), «Старосвітська молитва».

Мова у Манжури чудесна, колоритна; багато зменшених форм іменників («Святая Покрівонько», «лихе горе та бідонька»), часто зустрічаються повні форми прикметників. Вірш співучий і мелодійний; епітет — яскравий та виразний, епітет народної пісні.

Доданий до збірника біографічний нарис д. П. Щукіна змістовний і читається з великим інтересом. Не шкода було, коли б цей нарис вийшов трохи довшим. Коли не лічити давньої статті проф. Сумцова, брошури д. Бикова та передмови до посмертних творів поета в «Л. н. віснику», про Манжуру нашому читачеві невідомо сливе що нічого.

1918

Нат. Романович-Ткаченко. Життя людське{69}

Збірка оповідань. Видавництво «Сіяч», № 32. Черкаси, 1918. Стор. 255. Ц. 4 карб. 45 коп.

Товариство «Сіяч» зібрало докупи і видало великим томом 28 оповідань п. Нат. Романович, що на протязі останніх десяти років містилися на сторінках «Літ. вісника» та інших українських часописів.

Перші з тих оповідань помічено ще 1904—1909 роками і належать, власне, до типу т. зв. «поезій в прозі». Слабенькі і невиразні, вони явно писані рукою дебютанта. Такі: «Богиня революції», «Похорон» і зроблене в дусі мініатюр Стефаника «В безмежну далечінь».

В речах пізніших рука автора помітно міцніє. Вона бере тепер ширші рамки, складніші (часами — дуже складні) теми. Тут ми маємо цілий ряд нарисів з доби російської реакції після 1905 року — образи революціонерів і революціонерок, начерки родинного життя переможених, під тягарем арешту і трусу, в умовах трудної боротьби за існування; зустрічаємо прегарні, непретензійні жанрові картинки і поруч з ними — кілька essais — так мовити б — з психології кохання.

Образи революціонера і революціонерки (Василько в «Різдвяних мріях», Петро в «Будиночку над кручею», Ольга в «Фантах») вийшли дуже блідими, ненатуральними і, як усі герої та героїні п. Романович, дуже подібними одно до одного. Надзвичайний героїзм, мужність, величезна здатність до саможертви, шляхетність, уміння зрікатись особистого щастя робить їх справжніми лицарями — «без страху і найменшої догани». Авторка тратить на них силу сентиментального захоплення, — і так багато говорить красивих слів про те, «чого ніколи не буває в дійсності». Так само сентиментальним являється у п. Романович і трактування любові. Досить переглянути «Лілію», «Будиночок над кручею», «Фанти», «Казки життя», «А дух переможе колись» з величезною порцією Сем. Надсона в цитаті — і ви одразу відчуєте себе десь не дуже далеко од блаженної пам’яті Квітки-Основ’яненка.

Найкраще авторові вдалися зарисовані просто з натури сценки та картини родинного життя. Тут у неї більше артизму, більше руху і більше правди. До найкращих речей в збірнику, на нашу думку, належать: «Сашко», «З літопису мебльованих покоїв п. Білецької», «На етюди» та «Марко і його мама» із серії «Дні волі». Автор має безперечний дар спостереження і свіжі фарби.

Миле враження справляє «Мій осінній спочинок», але йому бракує викінченості, і конструкція надто близько нагадує «Intermezzo» Коцюбинського. Дати під оповіданням немає, але залежність од Коцюбинського ясна і без неї.

1918

Скалки життя. Український декламатор{70}

Зразки творчості українських письменників в поезії і прозі для читання і декламації. Впорядкував Сергій Паночіні. Київ, 1918 р. Стор. 160. Ц. 5 карб. 50 к.

Декламатор Д. Паночіні, без сумніву, матиме успіх на нашому книжковому торзі: обидва його попередники — двотомна «Розвага» Коваленка і Грінченкові «Досвітні огні» давно уже вийшли з продажу. Зараз це єдина антологія, яку може дістати аматор української поезії.

Книжка д. Паночіні, як і всі видання такого роду, розкладає матеріал не по авторах, а по темах і по характеру поезій і прозаїчних уривків. Всіх одділів 4: І — так званий Declamatorium (у д. Паночіні він дуже химерно названий: «До серця людського», так, наче до людського серця тільки він один і промовляє), II — чиста лірика, уривки для мелодекламації («З настроїв і вражень»), III — гумористичний одділ («Бризки сміху і сатири») і IV — проза.

Що торкається до вибору поезій, — то д. Паночіні слід би було дати, нам здається, більшу кількість нового матеріалу, поновити хоч трохи той запас, що увійшов до «Розваги» та «Досвітніх огнів». Нова українська поезія представлена в збірнику зовсім слабо.

З Олеся вибрано 4—5 речей, і при тому далеко не кращих: «Ластівко, вийди», «Ой не квітни, весно», «Чари ночі»; з Чупринки тільки один «Вальс» з потворним: «Стук-стук… диб-диб… одбивають ноги, ноги смілу силу перемоги»; з Карманського — не блискучі і не характеристичні для його творчості пісні: сентиментальна — «Віють вітри, деревина гнеться» та «бурлацька»: «Мати вмерла десь в острозі». В виборі з поетів старшого покоління смаку більше. Приємно занотувати, що д. Паночіні виявив себе вибагливішим, ніж упорядники «Огнів» та «Розваги». Але і тут без непорозумінь не обійшлося. В одділ Declamatorium «по старій пам’яті» попав Кононенків «Заповіт Ярослава Мудрого», твір хоча і патріотичний, але з художнього боку не вартий доброго слова, а в одділ гумористичний — така малоросійщина, як «На тім світі» Кузьменка.

Поруч Кузьменка в тому ж одділі — mirabile dictu! — глибока поема Франка «Страшний суд», де елементи сатири і «Бризки сміху» в загальній концепції ніякого значення не мають.

В одділі прози всього три речі: «Дим» Винниченка, одна річ Дніпрової Чайки і одна — Чернявського; дякувати Богові, немає ні пані Міре, ні перекладу «Буревестника».

Вигляд збірника, папір і друк — непогані.

1918

Нова книжка Карманського{71}

Кілька місяців тому в київських книгарнях з’явилася нова книжка поезій Карманського, «Al fresco», четверта з черги, коли не брати під увагу його юнацької «Теки самовбивці»… Прегарно видана, в делікатній обкладинці, вона становить живий контраст з убогою зовнішністю теперішніх київських видань; суцільна, витримана в одному настрої, вона являється немовби гострим докором нашим наддніпрянським поетам, які й досі не знають, чим повинен бути збірник поезій.

Нова збірка Карманського належить до обсягу сатири; «віршована проза», — атестує її сам автор. Тема її — перебування галицької освіченої суспільності на чужині під час російської окупації, «лихоліття віденської Одіссеї». Розроблено сю тему в тоні гострого і гіркого сарказму. Читаєш, і мимоволі спадає на думку, що фарби, якими виписано картину, приготовано на тій славетній, все роз’їдаючій (крім кінських копит) Стіксовій воді, про яку оповідають грецькі міфологи. Епіграф звучить, як акт обвинувачення: «Возлюбили єсте злобу, п’янство, лжу, жажду, гордость, скупость і прочая неправди, а не уповаєте правдою спастися».

Вістря обурених «ямбів» Карманського звернено проти провідників галицької суспільності в часі війни, проти патентованих ц. к. патріотів, великих людей, що «в крузі самих батьків сідають на совіт». Вся сила книжки в різкому протиставленні сторін народного горя, безумства і жаху війни і — сервілізму та «високої» політики народних вождів. З одного боку — «пожариська сіл», «дух заглади», що проноситься над цілим краєм, «конаючий люд», що жде не дождеться світлішої хвилини і «бореться з одчаєм», з другого — вожді, «діячі» і «блазні», що «кричать край вікон міністерств: да святиться війна», ждуть синекур і мріють про «масні директорські посади». От ті суперечності життя, які одкриваються поетові в подіях кривавих років.

Мужик в лісах по норах мерз

В тривозі і безсиллі,

А патріот в столиці верз

Про села в ріднім стилі.

Черкес лупив останній сніп

З мужицького загону, —

А ми несли до княжих стіп

Данилову корону.

(«Ідилія»)

Для сих «ми», для патріотів — «витязів», патріотів — «вістунів», поет не жаліє фарб з своєї палітри, старанно вимальовує довгу низку одворотних образів, в які вкладає весь свій темперамент. «Далеко від страхіть «війни і хуртовини» під шум «дунайських хвиль», лежачи на пуху «позичених перин», «патріоти», все ті ж тирольці сходу, якими були їх прадіди, складають свої «воєнні гімни»… А от і обстановка, в якій зростає войовничий їх настрій, — Ucraina militans.

Духом все молоді, тілом дряхлі діди,

Ми верстаєм дорогу сліпцями,

Йдем вперед навмання і вступаєм в сліди

Тих, що вели народ манівцями…

Держучися не раз романтизму дідів,

Вічно рвемся кудись полетіти;

Вічно хорі од мрій, вічно п’яні од снів,

Покалічені Ікара діти…

І хоч часто від ран на Ґолґофі падем,

А все вірим, що ми непобідні,

І несем на чолі наш рабський діадем,

Такі бідні, до зависті бідні…

Суспільність, що й досі живе пережитками дідівського романтизму, без гордості, без почуття честі, темний народ, — от той ґрунт, на якому пишним цвітом процвітає сервілізм і політичне ґешефтярство. Навіть великої науки, щоби засвоїти ту техніку ґешефтярства, не треба. «Навіщо нам тих штук, — наш люд такий ще темний»… потрібно лише спуститися дещо з свого п’єдесталу, кинути якісь порожні гасла, і наш народ розв’яже калитку, охоче заплатить свою данину, — треба тільки

Ударити в боляк народних кривд і жалю,

І все одчиниш сим посвяченим ключем.

Атмосфера глухого провінціального життя, перенесена до столиці, вічне прислужування і рабство проходить перед нами в цілій низці портретів. От один із «діячів»: замолоду «мізерні ритми і рими», побивання філістерів сумом елегій і жаром промов, радикалізм і навіть «анархізм», а кінець кінцем — битий шлях, заслуханість в любий звук грошива, бонтон. Спокійно, без сумніву і вагання тепер гряде він «крізь вир життя філістром» («Метаморфоза»). А от другий «піонір», що з великою енергією крає культурним плугом свій загін, чий мозок «всьому промощує дороги», збирає зернятка до зернят…

Боян, Достава, Труд, Трост рідної безроги

Просвіта, Банк і Юр — усе те мій терен…

Лежить такий патріот в «леговиську брудному» (трохи неясно, чому неодмінно брудному) і нарікає на важке ярмо, наложене на нього рідним краєм.

І днесь… Засідань п’ять, потім аж два комерси,

Один гучний en gale, а другий — в separée,

Відтак до бюра йди, підписувать раверси,

Потім… скажіть самі, як чоловік не вмре?

(«Ессе vir»).

А от і загальна характеристика сих славетних ab arte viros:

Зади у них від сидження широкі,

З безумності — маленькі голівки…

Куди не йдуть, все хибні ставлять кроки,

Бо замість прямо йти, все скачуть на боки.

А лапки в них, мов у собак, що служать,

І спереду нависли в них торби,

Все глядають чогось, з усяким дружать,

З поклонів їм кидаються горби.

(«Канґури»)

Другий образ діяча — попугай, що самотою ходить серед інших птахів, «поміж всіх одинцем», в синьо-жовтому пестрому строю. Над невольником глузують вільні неосвоєні птахи, а він одноманітно співає все тієї ж пісні: «Какаду, какаду… Мені добре з моєю нудьгою… Я рабом народився і рабом вже й будý»…

Од портретів Карманський переходить до жанрових картин. Просто з натури списує він промову «патріота» на сходинах «земляків» в Відні, подаючи в дужках свої саркастичні коментарії, або дає образ інциденту на політичному зібранні. Один з високолетних політичних діячів, із тих, що «садили королів на київськім престолі», широко розводиться про політичні здобутки канґурівської політики, аж поки не наривається на убійчі питання («Інцидент»). В усіх сих малюнках, поезії, розуміється, небагато — надто переважають хронікарські подробиці. Із віршів такого роду, без сумніву, найкращим є «Шевченкове свято»: жирандолі і квіти, столична зала, бальові убрання, «фраків хоть не числи», салоновий репертуар — Шопен і Ґріґ, — і поруч з тим на сцені бюст поета, котрий так зле себе почуває в чужому оточенні.

Гримить могутній хор, оркестра шумно грає,

Вколисує до мрій квіт вкраїнських синів,

І дивиться Тарас, і нишком позіхає:

«І відки я прийшов між тих чужих панів?»

Та й справді: най би ти прийшов сюди, поете,

Таким, як волі ти проломлював кордон,

То наші молоді зблазовані естети

Вдягли б на тебе фрак, а ні — monsieur, pardon!

Справді, чи знайдеться ще щось так далеке одно од одного, як той давній поет, з героїчною душею, який серед усіх перипетій трудного життя зберіг серце хоча й замучене і «поточене горем», — але щире, «не холодне», і сі маленькі людці, бідні душею «до зависті», яких девізом є: «да святиться підлота»?

Болить мене душа… Що? Знов сей клятий біль?

Поете навісний, зміркуйся, не хули!

Навіщо сієш тьму? Яка є в тому ціль?

Дивись на руський край і Господа хвали.

На наші болота ясніє Божий світ…

І падають дощі, і сходить гожа тьма.

Нам солить чорний хліб кервавиця і піт,

У нас є храм і піп, і цензор, і тюрма.

Такий основний настрій, що почувається на протязі всього «Al fresco». Само собою розуміється, далеко не всі речі, що входять до збірки, мають однакову художню вартість; можливо, що поет не завжди буває справедливим супроти галицької суспільності, можливо, що надто багато темної фарби поклав він на змальовані ним картини, — але книжку з усім тим маємо свіжу і яскраву.

В українській поетичній творчості Карманський займає свою власну постать. Співець бездонного смутку, він завжди обертається в сфері понурих, сумом і жахом проймаючих образів: «Mare tenebrarum», «Стара святиня без жерця», «Мара вбитої любові», «Сіра скеля», що «купається в морі», де в камінному ложі спочиває серце поета, між тим, як дух його блука «світами з вічною тоскою», і над усім тим, на небесному престолі «всесильний цар, істочник всіх страждань», що на всіх нас спустив довічну ніч і для розради кидає нам «свої убійчі громи». В перших збірниках ми знаходимо поетичне «Тіням неньки», прекрасний образ matris dolorosae, щире і просте: «як неопірну пташину», але дедалі, то все більше поет немовби грається своїм ефектовним і афектованим смутком — «Пливем по морю тьми човнами горя й смути, як сіра тінь імли, що йде безкраєм піль», «Я жду на осінь, як вдовець бездітний», «Чоло моє побілене журбою» — сі всі образи і порівняння стають немовби заученими і повторюються при кожній нагоді. Од поезій Карманського все більше починає одгонити манірністю. Його «Місячна соната» є найліпшим прикладом поезії, заснованої виключно на зовнішніх ефектах, де, крім привичних прийомів, нема нічого. Зловживання фразою трапляється подекуди і в «Al fresco».

Гей, смійся, смутку мій…

Щоби глухі й сліпі з тривогою дізнались,

Як в нас ридає сміх і як смієсь одчай.

Але загальний тон тут простіший. Декламації, порівнюючи з «Пливем по морю тьми», дуже мало. А найголовніше те, що до низки давніх поетичних тем Карманського прилучилося багато нових і свіжих, які роздвинули рамки його творчості, розірвали коло привичних настроїв, що вже починало звужуватись, і тим відкрили перед поетом перспективу дальшого розвитку.

1919

Гаврило Левченко. Чернігівські силуети{72}

Оповідання. Вид. Якова Юровського. Пирятин, 1918 р. Стор. 64. Ц. 2 карб. 10 коп.

Гаврило Левченко, великий оповідач з Пирятина, автор недоладної драми про «Княза Хорива» (друкованої колись в «Укр. хаті») і довгої низки інших шедеврів, список яких можна бачити на обкладинці, обдарував українське письменство новим збірником.

На перших сторінках нової збірки надибуємо не то «посвяту», не то передмову, в формі авторового листа до поета Гр. Чупринки.

Д. Гаврило Левченко звертається до свого «товариша по перу» — понад головами темних читачів і «завзятих критиків» з своїм художнім profession de foi. Юнґфрау розмовляє з Фінстераргоном:

«Перечитавши мої книжки, ти, мабуть, постережеш, що я не йду тим плаксивим патріотичним шляхом, яким ідуть майже всі наші белетристи, і те, що мої оповідання вільні од всякої риторики та гімназичеської філософії… Я не підношу читачеві замість Шопенгауера, Ніцше і Гартмана якесь безтямне товкмачення песимізму, якийсь безколірний соус… Я не мрію одкривати Америку і спасати людськість. Я не літаю десь в блакиті, а плазую по землі…»

Далі йде цитата з листа Чупринки, де він так вітає нашого автора: «Гаврило, ти, як хочеш знати, уважний обсерватор, дійсний письменник, в тобі є хороша белетристична жила»… тільки оповідання і малюнки «треба виточувати, бо прийдуть кращі часи, і тобі, і твоїй праці зроблять учот».

Похваливши себе устами свого критика і друга, автор просить у нього вибачення на той випадок, коли останній збірник видасться йому (критикові-другові) не досить обробленим; авторові, мовляв, не до того було, — заважала сила всякої роботи по комітетах, управах, радах і товариствах (передмову складено в грудні 1917 р.). Одначе, який би там не був збірник, д. Гаврило Левченко, проте, не хоче, щоби його компетентний кореспондент підносив його «до хмар блакитних, до високих зір привітних», — він бажає почути щире слово, і свого листа закінчує такою урочистою фразою:

«Амінь. Обіймаю і цілую тебе не яко Іуда, не яко розбійник. Твій Гаврило Левченко».

Після передмови йдуть оповідання, здебільшого невеликі, стор. по 2—3. Всіх оповідань 13.

Зміст їх — анекдоти і картинки провінціального життя, зразком може бути «Архієрей». Архієрей вертається до міста з хутора набожної вдови, де святив каплицю. По дорозі трапляється якась пригода з кіньми. Фурман спиняє коні, щоб поправити збрую, а архієрей тим часом виходить з карети подихати повітрям. Але не встигає владика оглянутися по степу, як фурман, не помічаючи, що в кареті нікого нема, поганяє і від’їздить, лишаючи владику на шляху.

От і все оповідання. Дійсно: Америки автор не одкриває.

Оброблення сюжету у автора вельми примітивне, і великий письменник взагалі пише дуже незграбно.

От вам, наприклад, любовна сцена:

— Я не знаю, що я почув би, якби ви, Маріє Павлівно, подивились на мене допитливо і напружено… Але як ви ніколи не пестите мене довгим поглядом, то…

— Годі, Петре Івановичу, до чого все оце? Будемо говорити по-звичайному, як завсігди. (Ст. 40).

А от і друга розмова:

— Первоцвіт… Ти — первоцвіт… Ти єсть вісь мого життя… Я люблю тебе… Люблю!..

Він взяв її в свої обійми, і вони завмерли в міцних стисканнях. (Ст. 47).

Цікаво знати, з кого д. Левченко і його «товариші по нещастю»

…с кого портреты пишут,

где разговоры эти слышат.

А на останній сторінці новий сюрприз — примітка видавця, д. Юровського, в котрій він повідомляє, що через технічні умови друку він одно оповідання повернув авторові, а надрукував замість того поезію «На герці».

«Почему сие важно, во-первых?»

1919

Поема про ген[ерала] М. Завадовського{73}

Уміщена нижче анонімна поема знайдена мною в одній приватній бібліотеці, між «оракулами» і днедавніми календарями, в місті Охтирці, на Харківщині, і списана з старого (шістдесятих років) зшитку, заповненого виписками з сучасних журналів. Герой поеми — «палач Кавказа», кавалерійський генерал Мик. Степ. Завадовський, колишній наказний отаман Чорноморського війська (нар. 1783, помер 1853). Одна з колоритних фігур минулого, генерал Завадовський родом був з України, здається, чи не з Полтавщини, і, як людина походження демократичного, син вівчаря на військовому заводі (звідти нібито і прізвище його Зава[о]довський), військову свою кар’єру робив дуже повільно. Р. 1800 вступив до війська козаком, приймав участь у війнах 1812 та 1828—29 рр. і життьовий свій шлях закінчив наказним отаманом Чорноморського війська і командуючим Кавказькою лінією. Війну з кавказькими племенами він провадив уперту і методичну, займаючи скотину, грабуючи аули і потім ділячи здобич між козаками. Образ Завадовського, накреслений поемою, в загальних рисах одповідає характеристикам мемуаристів. Людина з народу, Завадовський заховував в своїм поводженні і своїй зовнішності старокозацьку, мовити б, манеру і говорив здебільшого по-українському. «Как истый малоросс, он был хитер и тонок, и обыкновенно прикидывался простачком, приговаривая: ми люди бідні, ми люди темні» (Русск. архив, 1874, кн. II, 604). Другий мемуарист (Русск. стар. 1888, т. LIX, стор. 640) пише: «Он был хитер и любостяжателен… как истый запорожец (?)». Ширші біографічні відомості і докладні вказівки див. «Русский биографический словарь» та «Архив Раевских», т. II, стор. 564—565. Наша анонімна поема, що зближає колоритного кавказького генерала з леґендарною постаттю д-ра Твардовського, здається, уявляє деякий інтерес, як причинок до характиристики української провінціальної творчості середини XIX в.

POSLJEDNII MINUTI ZAVADOVSKAHO

Когда свершил земный свой путь

Палач Кавказа Завадовский,

Задумался, где б отдохнуть

Как Громобой или Твардовский.

Тогда, по милости Христа,

К нему с последним утешеньем

Служитель Слова и Креста

Был послан и предстал с умиленьем.

Потом отверз свои уста:

«Любезный сын, сберися с силой!

Последний жизни день настал.

Между тобою и могилой

На перепутьи Дьявол стал.

Открой свои мне прегрешенья

И ни единого не скрой, —

Не то геенны злой мученье

За дверью гроба жребий твой.

Скажи, во-первых, чтил ли Бога

Ты в единице Трисвятой,

Или, быть может, Чернорога

Ты ублажал своей мольбой?

З а в а д о в с к и й: Не знав я, братику, ні Бога

І ніякого Чорнорога.

І не моливсь я нікому.

В чім гріх, в чім правда, я не знаю;

I слова клятви не понімаю.

Остав! Годі! Цур йому!

С в я щ.     Не сотворил ли ты кумира

Здесь, на земле и в небесах,

Принявши тварь владыкой мира

И божества Ей честь воздав.

З а в а д.   От тут-то правди будто трохи:

Я Воронцова[54] страх любив.

За то ж якії він награди

Мені в знак пам’яті добив.

С в я щ.     Не изрыгал ли богохульства,

Не клялся ль именем Творца,

Считал ли ты за грех кощунство,

Скажи, заблудшая овца.

З а в а д.   Не знавши Бога, богохульства

Не мог я, отче, учинить,

Не мог щитать за гріх кощунства

І клятви не произносить. (?)

С в я щ.     Ты чтил ли святой день субботний,

В шесть дней свершал свои дела

И посещал ли храм Господен?

Не умножал ли ты тем (?) зла?

З а в а д.   Конечно, іногда для виду

Я церкву, правда, посіщав:

Не можна ж, бач, я ж генерал.

Було постою та і вийду.

С в я щ.     А уважал ли старших,

По воле Бога власть стяжавших,

И, ради лучшего конца,

Ты чтил ли матерь и отца?

З а в а д.   Батька з матір’ю по щастю

Давно уже типун забрав,

А що касається до власті,

То кроме князя[55], я не знав.

С в я щ.     Не мстил ли ты когда, несчастный,

В изверской (sic) ярости своей?

Не убивал ли ты людей,

По должности тебе подвластных?

З а в а д.   Мечем не тілько чоловіка,

І мухи даже не убив.

Отмстить любив я споконвіка,

Другими средствами і мстив.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . .[56]

С в я щ.     Не крал ли ты, не отбирал ли

У бедных их последний кров?

Скажи прямей, не притеснял ли

Сирот и беззащитных вдов?

З а в а д.   Нащо ж мені той бідний кров,

Коли попав в казенний дом.

Скажу ж тобі прямій, як можно,

Я хоть тіснив, та осторожно.

С в я щ.     Не клеветал ли сам безбожно

На ближнего ты иногда,

Не слушал ли доносов ложных

На друга, недруга, врага?

З а в а д.   Чудак ти, батінька, Їй-Богу,

Як будто ти живеш в лісу, —

Хто ж правдою набив кису,

Хто нею вийшов на дорогу?

С в я щ.     Не пожелал ли ты чужого,

Имущества, жены другого,

Коня, вола, осла его,

Прибытка ради своего?

З а в а д.   Те, те, те, те, — куди заїхав!

Мовчи, мовчи, я знаю сам.

Досталось кой-кому оріхів,

Зате я грошики надбав.

С в я щ.     Увы! несчастный, ты не видел,

Что ты погиб почти душой,

Ты добродетель ненавидел,

Ты враг религии святой.

Покайся же скорей пред Богом,

Смирись пред добрыми людьми,

Не возносись гордынею высоко

И слову моему внемли.

Раздай греховное стяжанье

И все, что у кого отнял,

Отдай ты им и со стенаньем

Моли у Бога прощения грехов.

З а в а д.   Цього-то, братику, не буде:

Од грошей я не одступлюсь, —

Душею лучче поділюсь, —

Мовчи! мовчи! вже буде, буде! —

Священник горько прослезился,

Молитву краткую прочел,

Символом веры осенился

И шагом медленным ушел…

И только наш служитель Бога

С крестом вдали невидим стал,

Вдруг из подземного чертога

Владыка Тартара предстал.

З а в а д.   Моє почтеніє! чого угодно?

Д е м о н.  А ты не знаешь, старый хрен?

Без принуждения, свободно

Ты предался мне в вечный плен.

З а в а д.   Коли ж було це, я не помню,

Позволь-ка справиться в ділах:

Це, може, як-небудь спросоння

Або як-небудь впопихах.

Д е м о н.  Не рассуждать, прошу покорно.

Ты знаешь, я не Воронцов.

Сейчас ты рай отверг упорно,

Так в ад ступай в конце концов.

И только крикнул: «Эй, ребята!» —

Откуда взялись чертенята;

Кричат, мяучат, как коты:

«Пора, пора, наш друг бесценный,

Довольно пожил ты, почтенный,

И погрешил довольно ты!»

З а в а д.   Постойте ж, братики, хоть трохи,

Хоть раз я Богу помолюсь,

Пошлю поклон я Воронцову

З жінкою, дітками прощусь.

Д е м о н.  Стыдись! всю жизнь не знавши Бога,

Безумец, смеешь думать ты,

Что он у смертного порога

Простит злодея, прочь мечты!

О Воронцове не печалься ты:

Не навеки с ним разлучился —

Он будет там, где будешь ты.

Седой бездельник, марш за нами.

З а в а д.   Ой, братики, пропав я з вами!

Прощай, Платонівка, прощай!

1919                        Подав Микола ЗЕРОВ

Гр. Чупринка{74}

(З приводу нового видання творів)

Перші спроби Чупринки в області української поезії зустрінуто було у нас щирим признанням, — але треба бути справедливим: спричинився до того не стільки хист автора, скільки відсталість української поетичної творчості і примітивність літературного смаку нашої широкої публіки… В 1900—1910 рр. в нашій поезії ще неподільно панували патріотичні настрої і трафарети Старицького, Грабовського та Грінченка. Впливу їх підпадали і природжені, так мовити б, майстри чистої лірики, як Кримський (цикл: «Сам своє щастя розбив»), і признані протестанти, що прагнули свіжішого повітря, нових тем і форм, — наприкл., М. Вороний, що не одну нагінку дістав за своє шукання нібито «нової краси» і котрий, проте, раз у раз збивається на патріотичну ноту: «Мій друже, я Красу люблю, як рідну Україну». Навіть молодше покоління, що виступило в літературі уже в дев’ятисотих роках, і те, в особі Олеся, складало рядки, де поет заявляв:

Покину співи про красу,

Забуду власні жалі

І з гір високих понесу

Народові скрижалі.

Так говорили поети, те саме повторювали читачі і критика. Франко визнавався, головним чином, як автор «Панських жартів», Леся Українка як авторка «Роберта Брюса, короля Шотландського», і поруч з тим в «Кассандрі» добачувано тільки химерну гонитву за ефектовним сюжетом, а в «Зів’ялому листі» — ознаки декадентства.

І тільки коло 1910 р. зайшли деякі зміни в настроях: став народжуватись новий читач і новий критик, організувався протест проти попередніх літературних традицій, і вислів цього протесту прийняла на себе запальна, хоч не завше влучна «Українська хата». В гуртку «Української хати» з’явився і Чупринка. В зв’язку з настроями «хатян» стоять і його гострі motto, звернені проти літературних противників: «З громадського багна багно літературне зробили ви», і завзяті тиради «я не співець свого народу, — він сам співець своїх страждань», і культ краси, і шукання словесних ефектів, в яких добачувано оту жадану красу слова, і навіть яскраві назви книжок, що одна по одній летіли в публіку: «Огнецвіти» і «Метеори», «Контрасти» і «Урагани»…

Репутація Чупринки установилася спочатку — як віртуоза форми. Його тріскучі рими, рвачкий і бистрий ритм проложили йому стежку і на сторінки поважнішого «Літературно-наукового вісника», і тут не одна тільки молодь, а й старший читач, зачарований з непривички його веселим ритмом, прийшов помалу до висновку, що має перед собою не кого іншого, як «українського Бальмонта».

Розуміється, Чупринка не був Бальмонтом — «изысканностью… медлительной речи», піонером нових течій в українській поезії, — таким він міг тільки здаватися українському читачеві, для якого архітворами поезії були досі «Поклик до братів-слов’ян» Старицького або вірші П. Я., переспівані Грабовським. Але тут знову треба бути справедливим. Хоч і не бозна-які нові були улюблені образи поетові, хоч і не завше вдатно було їх висловлено, проте в українській поезії деякі ідеї і мотиви вперше прозвучали в такій популярній, такій загальнодоступній формі.

Перша з цих ідей — піднесення ролі поета. Чупринка майже ніде не говорить про поета як про слугу народові. Співець «Давньої казки» Л. Українки, що розважає горе народне, будить в серцях одвагу перед битвою, стає опорою масам в часі повстання, або другий співець, чия пісня під час облоги чарує ворогів «і будить на мурах обачну сторожу, заснуть не дає до зорі» — обидва далекі од уяви Чупринки. Його поет — владар, «пророк і новатор», «світлий геній», «блискучий метеор», «дивний чаруючий маг», «могутній король», перед яким ниць лягає «сліпцями витворена влада». «Втішний сам собою», носячи в собі «мир майбутній і колишній», він прокладає сліди «в царство казки, в царство вроди». Пал його «всевладного хотіння» витворює нове життя. Його праці «не затримають ні гори, ні терни, ні бур’яни», а його пісні немає впину, «як буйному вітру, як льоту орла». «Щирий син природи», «свавільний», «нестримний», він «подає гімни» просто «до блакитного простору». Знає стежки в «зоряну далечінь», переходить «Рубікони», не творить кумирів, «в бурі має матір», батька в квітчастому степу, і, син простору та бурі, «огнем неспокійним уяву дратує, як вихор шалений, над морем летить». Він — «підручник (?) бурі, глашатай тривоги»; взірець для нього пророк Самуїл, якого тіні навіть «боявся гордий цар Саул», його символ — смереки, що стоять «край поснулого саду» і мріють «в боротьбі з непрозорою ніччю дотягтися до сяєва зір».

І бузок, і пахущі троянди

Похилили верхів’я на діл, —

Але горді смереки-гіганти

Простяглися гіллям в небосхил.

Поруч з культом творця-поета, артиста — зустрічаємо у Чупринки страшенне презирство до «юрби». Творчі одиниці зусюди оточені темною масою, тупою, глухою, в якій жодного відгомону не пробуджують ані поетів «жаль глибокий», ані його «високий ідеал».

На пекучім тротуарі,

В нерозлучній вічній парі,

Похилилось,

Зажурилось

двоє співців з старчачими лірами в руках. От правдивий образ поета в юрбі — занедбані людьми лірники, що вже не хотять звертатись до камінної байдужості людей, бо ясно відчули,

Що не має натовп тями

До натхненних лір співучих,

До нудьги сердець горючих…

Та ж сама ідея захована в поезії «Артист». Артист на естраді натхненням захоплює «постаті мляві», хвилює серця, щоби потім в «хвилину остуди», коли «позгасають огні» і «натовп посуне в нудну темноту», лишитися самотнім, з нерозв’язаним питанням в душі:

Нащо вимагати огню від юрби?

Бути самотнім в натовпі — неминуча доля поета. Його аудиторія — темна юрба,

Цей байдужий натовп туш,

Натовп постатів без душ.

Культ особи і презирство до юрби — тема не нова навіть в українській літературі, як не бідна вона на індивідуалістичні настрої. Досить виразно звучить вона у Куліша, а у Лесі Українки маємо навіть прегарну драматичну поему «У пущі», де ту саму ідею втілено в образи упертої боротьби межи скульптором Річардом Айроном і пуританською громадою, що переселилась в праліси Америки. Навіть Богд. Лепкий, поет «гораздо тихий», співець синіх очей, що блукають, як те «сонце по долині», не раз ставав у войовничу позу і з «усього серця погорджував суспільністю».

Нехай і так! Се ваша річ, краяни,

А моя річ невпинно далі йти.

Розуміється, індивідуалізм Куліша, що мав глибоку психологічну основу в його надзвичайному самолюбстві і зріс на ґрунті його трудного становища серед українського громадянства, індивідуалізм Л. Українки, в якому теж можна віднайти сліди глибоких роздумувань над своєю творчістю, що ніколи не була популярною, навіть презирство і зневажливі слова Лепкого — це все-таки досить тонкий продукт. Настрої і ідеї Чупринки далеко простіші, примітивніші, це щось пристосоване для розуміння слухачів підготовчих курсів і передплатників блаженної пам’яті «Вестника знания». Та і взагалі, нащо, мовляв, притягати англійських пуритан та праліси Америки, коли подібний настрій можна висказати від першої особи і при тім в такій ефектовній і приступній формі:

В темну далеч міжпланетну

Я, мов демон, полечу

І відтіль юрбу бешкетну

Блиском ночі освічу.

З почуття глибокого антагонізму межи творцем і масою у Чупринки розвиваються дві низки настроїв: перша з них — настрої протесту і визову. Раніше поет тільки одмежовувався од «бешкетного» натовпу:

Я до мрійної святині

Ні в юрбі, ні в самотині

В час екстази не схилюсь:

В мене є святині власні,

Незрадливі, довгочасні, —

Їм самотно я молюсь, —

але тепер він уже не хоче «безкарно» дарувати юрбі своїх страждань. Поет лаштується до походу. Не знаходячи ніде ні нового ґрунту, що прийняв би його ідеї, ні «животворної роси», що допомогла б їх зростити, він запалюється гнівом проти людей:

Я кину їм отруйні зерна,

Я всім оддячу злом за зло,

Щоб їх самих життя мізерне

Довічне полум’я пекло.

Поет стає бунтівником, прославляє урагани, буревії, буреломи, обіцяє з громом пронестися над сонним краєм, «завихрувати», «над миром диким виром прошуміти», зворухнути «всі устої, всі підпори».

Бризки золота розкину

З гнівом, кров’ю і плачем,

Бахну, трахну й сам загину,

Мов під молотом-мечем (?).

Кидаючи людям в душу «отруйні зерна», починає поет прославляти смерть, «самозгубу», всяке бунтарство з «найвищим його лозунгом»: «бунт для бунту» і гріх. В одній поезії він заявляє: «гріх землі моя стихія», в другій — «я натхненно возвеличу тую душу чоловічу, що прилюдно впала в гріх»; в третій дає цілу низку «отруйних» образів:

Хвилі струнної музики.

П’яний чад. Пахучий дим.

Хтось незнаний, хтось великий

Б’є по струнам золотим…

Регіт смерті. Білі зуби.

Лине в душу синій дим.

Чорний вихор самозгуби

Віє шалом степовим.

З болем, з кров’ю рвуться крики!

Взяв смертельну ноту сміх.

Хтось незнаний, хтось великий

Проявив могутній гріх.

Захоплений новими настроями, поет не пізнає своєї Музи. Богиня радісних пісень, якої образ він ловив спершу «в вечірніх зірницях» і «краплях чистої роси», об’являється йому тепер сумною постаттю «худою, блідою, простоволосою, як та примара, безголосою». «Найсвятішу утіху», поет водить її тепер по «гріховних вертепах» та по «диких орґіях», садовить її попліч себе «для глуму й ганебного сміху» і слухає, як його Муза «тяжко ридає» і «страшно нервово сміється».

Не можна сказати, щоб поетична вартість всіх цих образів завше була високою: переважає риторика, мелодраматичні ефекти, істеричні вигуки. Далеко цінніша друга низка настроїв, цілком протилежна першій — настрої вічної любові, всепрощення і жертви. Одрікаючись од «аравійського урагану» і «смертного» подиху чуми», поет складає хвалу всім силам будівничим,

що нам життя і міць дають,

любить свої страждання і «страждання тих людей, що тримають до сконання прапор страдницьких ідей». Його власне горіння, «пожежа», в якій «попелищем» стає душа поетова, страждання і смерть увижаються йому законом життя. «Геній могутній» завше повинен стати «жертвою людей», бо тільки

З силою віри,

З кров’ю офіри

Сяє полум’я ідей.

Доля Христа, таким чином, є долею кожного обранця. А творчість поета — вінком, сплетеним з квіток, яких первоцвіт зацвів в Гефсиманськім саду. В «життя божественній поемі» поет є страдник, що кров’ю своєю повинен завінчати свій життьовий подвиг, його путь од Кани до Ґолґофи, його життя — облога, біда, «нерівний жорстокий бій безподібний», а найбільша його чеснота — всепрощення:

Що робити? Світ жорстокий,

Тільки все йому пробач.

Наслідуй природі, де після бурі і зливи усміхається сонце і «сипле золото наниз». Таким оптимістичним настроєм перейняті Чупринчина «Епітафія» (II, 55) і «Останній звук ліри», взагалі одна з кращих його поезій.

Останній звук моєї ліри

Не буде криком безпорадним,

Не буде стогоном зневіри,

А гімном радісно-принадним

Того співця, що лине в ирій

Перед морозом повновладним.

От, власне, і всі мотиви, які являються найбільш характеристичними для Чупринки і які здобули йому славу. В свій час його демонстративне відчуження від громадських лозунгів, препишні фрази про величність поета і мізерію юрби, його «бунт для бунту» могли здаватися декому сміливими, і навіть новими, але тепер, коли на наших очах «мертвопетлює» Семенко, а Я. Савченко акліматизує ґномів і іншу нечисту силу, Чупринка втратив давніший інтерес. Ми перейшли (наскільки органічно — це друге питання) на другу ступінь нашого літературного розвитку: наша поезія не тільки протестує проти традиції, але силкується засвоїти собі нові напрямки, не уникаючи навіть футуризму. Як поет, Чупринка втеряв уже свою, так мовити б, актуальність. Недурно ж так ганьбить його Семенко, а з ним і всі наші пародисти.

Розуміється, він міг би своє значення до певної міри зберегти, коли б уважніше ставився до тої форми, в яку виливає свої настрої, коли б дав зразки хорошої поетичної мови. Але якраз цього у Чупринки і нема. Як не погано орудують мовою наші новітні поети, але ніхто з них не допускає такої сили невдатних неологізмів, прозаїчних виразів і москалізмів. Ніхто не пише так, як він: величезний зам. величний, надземелъний зам. надземний, валуни зам. хвилі, поміха зам. перешкода, ніхто не утворює (за винятком Семенка) такої кількості потворних слів на зразок смертоборчий, тонкоспівний, підручник (в значенні помічник), ніхто не споруджає таких прозаїзмів: плаче мати, висловляючи одчай; ти умри, співець, фізично, або: будем вживати ми засоби чисті, щоб поважали нас люди побочні.

Всі ці недоладні слова і незугарні вислови (про знущання над граматичним складом української мови я не здіймаю й питання) є тільки один з проявів надзвичайної нечутливості Чупринки до стилю взагалі. В нього нема почуття міри. Бажаючи говорити красиво, він раз у раз впадає в несмачну манірність. Задля ефекту він називає сльозу квінтесенцією страждання, рослини — то творами натхненної флори, то дітьми ніжної фауни, свою кохану — об’єктом для споглядання; не маючи дару стислого виразу, він пускає сентенції і афоризми на зразок: «Моє кохання не залежить од форм твоєї красоти», або «восени чи навесні дві істоти не самотні», або: «ми з життям не маєм зв’язку, як перейдем Рубікон». А поруч з усіма тими Рубіконами і Летами, квінтесенціями і атомами, процесами і іншими козирями — страшенна нечутливість до чужої думки, коли вона хоч трохи тонша за власні примітиви. В одному місці (II, 73) зустрічаємо в епіграфі цитату із Тютчева:

О, вещая душа моя!

О, сердце, полное тревоги!

О как ты бьешся на пороге

Как бы двойного бытия.

Чупринка перекладає: «О, як ти б’єшся край порогу, край переходу в небуття», і глибоку тютчевську думку про подвійне буття робить плоскою і нерозумною. Правдивий варвар, він може передати враження ранішнього пробудження природи в таких словах:

Птаство, прокинувшись, дзенькнуло, ахнуло…

Сонце пожежею жарко спалахнуло…—

і після цього заявити претензію на титул «естета» (III, с. 16).

Така ж сама нечутливість вражає нас і в області метру та ритму. На перший погляд, вірш Чупринки справляє враження. Бадьорий, веселий, окрилений внутрішньою римою —

Гей на весла, щоб понесла

Буря човен на простір,

Де свавільний вітер вільний

Гонить хвилі вздовж і вшир —

він прегарно підходить до деяких настроїв його поезій. Звертають на себе увагу сполучення рядків, писаних різними розмірами (дактилем і хореєм, І, 109, І, 154, амфібрахієм, анапестом і пеоном — «Мої квіти» І, 116), трапляються подекуди інтересні спроби чистих пеонів («Переходи», III, 33, «З глибини», III, 54, «Співи ночі», III, 107—108), нові і влучні рими (натомість — нерухомість, теплими — стеблами), деякі цікаві licentiae poeticae (римування: золотий — висоти, кори — старий, голови — вартовий, скалки — палкий). Але згодом в око впадає цілий ряд дефектів. По-перше, оказується, що Чупринка зовсім не так уже багатий на розміри. Не менш 9/10 всіх його поезій написано хореями, рядки або чотиристопові, або комбінації одної, двох, трьох і чотирьох стоп; інші розміри так само ніколи більше чотирьох стоп не нараховують. Рими дуже часто штучні, притягнуті за волосся, і справляють гумористичне враження:

Стій! Ні звука. Сльози витри!

Мить яка величная!

Гордо носиться в повітрі

Пам’ять вічная. (II, 89).

Збіг звуків часами дуже негармонійний:

Все навколо захололо,

Все заснуло,

Гостро в серці закололо,

Дух запнуло.

Але, що найгірше — це невміння володіти ритмом. Ритм у Чупринки має свою течію і своє життя і ніяк не хоче рахуватися з настроєм вірша. І що б не писав поет, яку б не складав він елегію «на тон сумовитий», його неспокійний ритм так само тріумфує і скаче, одбиваючи найвеселіший хореїчний такт. Зразком такого непорозуміння може бути поезія «Шлях квітчастий».

Ніжне світло на дороги

Кинув серп золоторогий,

Освітив мої путі.

Я по їх ходжу, кружляю,

І нудьгую, і гуляю

В безутішній самоті. (II, 60—61).

Трудно вірити в безутішну самоту «без віри і без Бога», коли так бадьоро і весело ллється вірш.

Сказаного, здається, досить, щоби побачити, як мало має права Чупринка на титул українського Бальмонта. Теми його далеко не нові навіть в українській поезії, оброблення їх доволі примітивне і поверхове, правдиве поетичне захоплення заступається здебільшого риторикою. Бадьорий настрій його поезій — всупереч невпинному квилінню українських версифікаторів, відчуження від патріотичних трафаретів в свій час мали значення як протест проти літературної традиції, але це значення було явищем часовим. Для української ж поетичної мови Чупринка наробив великого лиха, засмітивши її варваризмами і прозовими виразами, од яких одгонить газетним жарґоном. Що ж до його вірша, то, заснований на зовнішніх ефектах, головним чином на римах посередині рядка, часто штучних і силуваних, часто невідповідний до змісту поезії, він, можливо, «і хитрий, і мудрий», але, кінець кінцем, не дуже «дорогого кошту».

1919

Календар на рік звичайний 1919{75}

Рік видання третій. Під редакцією М. Кушніра. Вид. «Благодійного т-ва видання загальнокорисних та дешевих книжок». Київ, 1919. Стор. 136. Ц. 4 карб. 25 коп.

Це вже третій з черги календар, випущений «Благодійним товариством», — перший вийшов р. 1917. Складається він з трьох частин — спеціально календарної (докладно розробленої, стор. 1—32), інформаційної (стор. 33—54) і літературної. Календарна частина містить в собі табель на 1919 р., невеличку замітку про старий та новий стиль, пасхалію, історичний та господарський календар і навіть розклад по святах та неділях гласів, апостолів і зачал Євангелія. В інформаційній частині чудотворні («чудовні») образи на території України, відомості для прочан, хронологія української історії, хронологія найважніших винаходів, вага та міра, відомості про українські культурно-просвітні заклади. Частина літературна (стор. 55—136) складається з статей — «Україна (історично-економічний нарис)» М. Кушніра та М. Якименка, «Як управляється Українська держава» М. Корчинського, про українську церкву, кооперацію, народну освіту на Україні. Особливо вдатними треба визнати статтю д. Ф. С—ка «Гетьмани і Україна», що дає прегарну генезу ідеї української державності в XVII—XVIII вв., наводить інтересні і разом з тим маловідомі широкому загалові дані (уривки з «Гадяцьких умов» Виговського або уступи з маніфесту Орлика після Полтавської баталії) і закінчується оглядом тих культурно-суспільних сил, що мають стати опорою української державності. Не менш повинна заінтересувати читачів і друга стаття про «Маленьке селянське господарство з великим доходом». До літературної ж частини стосуються і просторі, добре складені некрологи І. М. Стешенка, фундатора «Благодійного товариства» М. Ф. Федоровського, проф. Ф. К. Вовка і др. На останньому місці уміщено статтю про «Благодійне товариство видання загальнокорисних та дешевих книжок» (з нагоди 20-літнього ювілею) і до статті доложено повного покажчика всіх випущених товариством видань. Взагалі з боку якості і систематичності підібраного матеріалу календар т-ва на р. 1919 дорівнює календареві за р. 1917 і дещо кращий од календаря торішнього. Що ж до т. зв. «хиб» видання, то ми завважили б хіба тільки одно — треба було б дати на цей рік в календарній частині докладнішу статтю про старий і новий стиль. Зараз це питання дуже «актуальне», особливо для «представників дрібного фермерського господарства», — для провінціального читача, на якого і розраховано видання. Зовнішній бік книжки цілком пристойний.

1919

Український декламатор

Барвисті квітки{76}

Український декламатор: З портретами поетів та письменників. Уложив П. А. Ковальчук. Київ, 1918. Стор. 250+VI. Ц. 10 карб.

Барвисті квітки: Декламатор (хрестоматія). Уложив Ст. Гаєвський. Вид. т-во «Поступ». Київ, 1919. Стор. 158+2 ненумер. Ц. 11 гривень.

Література декламаторів збагатилася двома новими виданнями, назви яких ми виписали вгорі і які, поруч з «Скалками життя» д. С. Паночіні, мають заступити місце популярних «Досвітніх огнів» і «Розваги», що давно уже вийшли з продажу.

Збірка д. Ковальчука вповні додержується типу декламаторів. Розпадається вона на 4 розділи, серед яких один (III) являється приємною несподіванкою. І. Декламація, мелодекламація та лірика. II. Байки, жарти, сатира та гуморески. III. Думи кобзарські. IV. Проза. Вибір поезій не можна вважати вдатним. В декламаційній частині знаходимо переклади Старицького з Надсона, традиційну «Білу намітку» в перекладі Ол. Коваленка, патріотичний «Заповіт Ярослава Мудрого» Кононенка, переклади П. Грабовського з Петефі (зроблені, очевидно, з російської мови), переробку В. Стокоза із Соломонової «Пісні пісень», взяту їм (без зазначення джерела) із російських поезій Фруга і т. і. — все речі невисокої поетичної вартості. В одділі жарту і сатири — незграбний Кононенко («Після дощу в суботу»), незугарний Жарко і майстер малоросійського гумору в дусі губановської літератури для народу — Кузьменко («На тім світі», «Вишнівка» etc). Найкраще виглядає одділ дум, де зустрічаємо справді поетичні речі («Дума про Самійла Кішку, або Невольницький плач») і найгірше — одділ прози. Українська проза приставлена в збірнику двома фейлетонами Черкасенка, писаними на давно вигаслу вже злобу дня, одним уривком з Кащенка, двома уривками Нат. Романович і однією (дуже слабенькою) поезією в прозі О. Олеся. Ні для Стефаника, ні для Коцюбинського місця не знайшлося.

Зовнішній вигляд книжки не блискучий. Багато портретів поетів, але виконано їх недобре; крім того, портрети декотрих із них (напр., Олеся, X. Алчевської) подаються кілька раз, певно, для того, щоб глибше втиснути їх в серце читача. На стор. 99 надибуємо портрет самого складача, в уніформі, з підкрученими вусами. Під портретом власний твір д. Ковальчука — вірш «П’яниця», слабенький навіть в порівнянні до сусідніх поезій В. Тарноградського і М. Кузьменка. Обкладинка розляпана: на першому плані мальви, далі берег, вода і гори.

Менше друкарської недоладності і значно більш внутрішньої систематичності в збірнику д. Гаєвського. Впорядник укладає матеріал по поетичних формах і темах: одд. І. Лірика а) мотиви суб’єктивно-філософічні, в) теми соціально-побутові, с) теми патріотичні і т. д. II. Ідилія. III. Поеми. IV. Балади, леґенди. V. Байки. VI. Гумор і сатира. Портретів нема, зате внизу сторінок коротенькі критично-біографічні примітки про найвизначніших представників нашої поезії; примітки іноді, може, трохи неслушні (яка рація, напр., говорячи про Франка як поета в поетичній антології, зазначати: «організував разом з Павликом радикальну партію»), але корисні, — тим більше, що складач бажає, щоби книга його, «не тратячи форм декламатора, стала в допомозі для шкіл при вивченні поезії». Деякі сумніви викликає вибір віршів. Д. Гаєвський надто мало вводить нового матеріалу. Правда, зразки новішої творчості він гадає ввести до другого тому свого збірника, але, здається, і з старих поетів, з Куліша, наприклад, можна було б вибрать речі, не так часто подибувані в хрестоматіях, як «Степ» або «Ворожіння» («Петрівочка-нічка ясненька, тепленька»), а з Щоголева — щось менш затягане, ніж відомий і перевідомий «Ткач» («Бережно зняв з верстака я основу»).

Видрукувано книгу на добрім порівнюючи папері, з невеликим числом друкарських помилок. Бажалось би тільки більшого смаку в обгортці та заставках.

1919

М. І. Туган-Барановський (1865—1919){77}

Померший 22 січня ц. р. видатний наш учений і громадський діяч проф. Михайло Іванович Туган-Барановський належав до тих талановитих синів українського народу, що їх великого значення культурна і громадська праця проходила здебільшого на стороні і яких тільки революція 1917 р. повернула до роботи на рідному ґрунті. Скінчивши з степінню кандидата Харківський університет (одразу по двох факультетах — юридичному і природничому), М. І. покинув Харків і Україну ради живої наукової та публіцистичної праці в центрах російської культури і там в середині 90-х рр. виявив себе як один з найчільніших представників молодої російської інтеліґенції, що порвала з народницькою ідеологією і одверто, скільки то було можливо, стала під прапор марксизму. Початком наукової праці небіжчика була його маґістерська дисертація з обсягу політичної економії: «Промышленные кризисы в Англии» (1894), за якою слідом з’явилася невдовзі докторська: «Русская фабрика в прошлом и настоящем» (1898). Дещо перероблені, обидві дисертації видані були потім по-німецьки: «Studien zur Theorie der Handelskrisen» та «Geschichte der Russischen Fabrik» (1900). В 1901 p. почали друкуватися його «Очерки политической экономии», книга, якій суджено було стати найпопулярнішим серед російської інтеліґенції викладом основ економічної науки і, поруч підручника проф. В. Я. Железнова, заступити місце славнозвісного, але перестарілого курсу Чупрова. В сферу українського громадсько-політичного руху М. І., що раніше тільки здалека інтересувався українством, цілком попав лише по весні 1917 р., коли йому, як видатному економістові і членові укр. партії соц.-федералістів, запропоновано було зайняти місце генерального секретаря по фінансових справах в першому українському правительстві. По виході з уряду Туган-Барановський віддав свої сили кооперативній роботі, якою щиро захопився і якій присвятив кілька наукових і популярних праць, складених українською мовою. Професорська діяльність небіжчика проходила в Петербурзькім університеті (звідки його один час було усунуто з наказу Міністерства освіти р. 1899-го), Петербурзькій політехніці і Українському державному університеті в Києві. З заснуванням Української Академії наук М. І. було обрано штатним (ординарним) академіком по економічному одділу, але взяти ближчу участь в роботі Академії йому вже не довелось. Смерть М. І. Тугана-Барановського — велика, невідшкодовна втрата як для української науки, так і взагалі для всього нашого культурно-громадського життя.

1919

Н. М. Кибальчич{78}

Перед Різдвяними святами ц. р. в Лубнах на Полтавщині померла українська письменниця Надія Матвіївна Кибальчич, мати і соіменниця більш відомої Надії Кибальчич-Козловської. Од покійної лишилась деяка літературна спадщина і велике листування. В українській літературі Н. М. знана з псевдоніму свого Наталка Полтавка, котрим підписувала свої оповідання і начерки, що містилися в галицькій «Зорі» 90-х рр. («Баба Яга», «Самовродок» і др.) і «Літературно-науковому віснику» за перші роки його існування («Зустріч», «Його право», «Останній раз», «Кому яке діло», «Чайка» і др.).

1919

Українське письменство в 1918 році{79}

Той широкий розмах, якого набуло українське життя за останні два роки, не вповні сприятливо позначився на нашій літературній продукції. Коли досі наш національний рух був рухом здебільшого літературним, і кожна нова людина, що ставала під його прапор, так чи інакше повинна була випробувати свої сили на службі українському слову, — так тепер найбільшу вагу придбало життя політичне, і всі свідоміші елементи нашого народу, вся наша невелика числом інтеліґенція була мобілізована в інтересах державного будівництва України. При літературній роботі залишилися тільки старі, давно випробувані партизани. Але і їх праця не могла як слід наладитись, з огляду на зовнішні обставини нашого життя. Загальний хаос і руїна, тяжка спадщина чотирилітньої війни, політична боротьба з усіма кривавими її перипетіями розпорошували увагу, певно, не одного з майстрів рідного слова, не давали їм зосередитись, переносили їх в сферу жорстокої сучасності. Художня творчість замовкла, припинялась, бо завше так буває inter arma…

…и лик склоняет Урания,

когда встает и кличет месть.

І все-таки, як не важка була загальна обстановка, як не тяжко було українському інтеліґентові працювати в різних галузях широкого і надзвичайно ускладненого життя, з якими труднощами не довелось боротися видавництвам і часописам, а літературна продукція наша в 1918 році стоїть безмірно вище, ніж стояла вона в р. 1917.

Поновилася і дала свій плід робота старих видавництв, приглушених переслідуваннями українського слова в часі війни, відродилися молоді підприємства, засновані перед двома-трьома роками, і одразу розвинули видавничу роботу в таких розмірах, які ще три-чотири роки тому могли б видатися неймовірними… Центром видавничої діяльності лишився Київ, де, помимо місцевих підприємств, осіли видавництва петербурзькі — старе «Благодійне товариство» і нове «Друкар», але українська книжка друкується скрізь, не виключаючи навіть найглухіших кутків провінції. Великі видавничі заклади засновуються не тільки в Харкові (видавництво кредитового союзу кооперативів), Катеринославі, Полтаві, а і в таких невеликих порівнюючи містах, як Черкаси, де широко розгорнуло свою роботу товариство «Сіяч». Коли приглянемось до роботи наших видавництв в минулому році, то виразно добачимо, що на першому місці стоять видання утилітарні — словники української мови, «самоучители», термінологічні словарики (число політичних брошур значно підупадає) і, головним чином, підручники для української школи. Одначе сими виданнями справа не обмежилась. Новонароджений український читач, що ще на протязі минулого року розібрав старі запаси довоєнних та дореволюційних видань по книгарнях, знову зажадав лектури. І от один за одним починають перевидаватись українські повістярі й поети, як старшої, так і молодшої ґенерації. В довгій низці передруків на першому місці треба поставити однотомове видання Котляревського, випущене «Віком», і розпочате «Криницею» п’ятитомове видання Квітки-Основ’яненка, третій том якого нещодавно вийшов з друку. Т-вом «Серп і молот» випущено кілька книжок Стороженка, книгарнею Череповського — «Кайдашеву сім’ю» Нечуя-Левицького, т-вом «Сіяч» в Черкасах — «Старосвітські батюшки та матушки» того ж таки автора і «Великий шум» Франка, т-вом «Дзвін» І том оповідань Дм. Марковича. Із літературного здобутку письменників середульшої ґенерації — з’явився в друку сливе повний збірник творів Коцюбинського в п’яти книжках (т-во «Криниця»), закінчений восени 1918 р., І том писань Вол. Леонтовича (вид. «Вік»), і дві збірки нарисів і оповідань Мих. Грушевського. Перша з сих збірок («З старих карток») обіймає історично-художні спроби автора, почасти друковані в «Л.-н. віснику» («У св. Софії», «Біжниця в Зомерберґу») і «Селі» («Як ми стрічали новий рік»), а почасти ще невідомі (прегарна «Історія синьйори Занети Альберіґо з Венеції»). Другі оповідання М. С. Грушевського, так само друковані в «Л.-н. віснику», під ініціалами М. З. (Мих. Заволока) зложили збірник «Sub divo» — «Під голим небом». Правдивою окрасою книжечки являється поетична «Ніч», де так майстерно відчуто красу великого християнського свята і дохристиянського культу всесильної природи, старого гімну Великому Панові. Із другорядних письменників середнього і молодого покоління принотуємо: «Оповідання» Мод. Левицького, випущені «Сіячем», І том Гр. Григоренка, виданий «Часом», «Життя людське» Нат. Романович-Ткаченко (вид. «Сіяч»), «Оповідання» Арх. Тесленка і Ст. Васильченка (обидва в вид. «Вік»). Цікаво зауважити, що окремими збірниками починають виходити не тільки письменники, що мають певну літературну репутацію і своєрідну манеру, хоча з огляду на природу свого літературного, трохи сухуватого таланту мало популярні в широких колах читачів, як Леонтович і Гр. Григоренко, — але і такі автори, що мало помітні були навіть на обрії української прози, як Л. Пахаревський (дві книжки «Оповідань» в вид. «Сіяч»). Окремо годилося б занотувати роботу видавництв, що на меті своїй поставили систематичне ознайомлення наддніпрянського читача з письменством наддністрянської України.

Початок такої корисної і давно уже потрібної роботи добачуємо в виданій «Серпом і молотом» І-й книзі Мих. Яцкова під назвою «Боротьба з головою». До збірника увійшло звиш 30 невеличких нарисів, «поезій прозою» та оповідань і при них «вступне слово» М. Рудницького, дуже цінне з огляду на тонкість літературного аналізу, що містить в собі характеристику Яцкова, як «одного із тих письменників наших, які прийняли необхідність зрозуміння нових шляхів творчості, промощуваних і перейдених західноєвропейською літературою», але у власній творчості безладно «змішали дуже різноманітні первні» і здебільшого як схему засвоїли собі те, що «в творчості великих європейських письменників було висказом наскрізь індивідуального розуміння і охоплення життьових прояв».

З нових творів, що протягом року містилися на сторінках наших журналів, на першому місці повинно поставити доволі велику повість ветерана української прози — П. Мирного — «За водою» (ЛНВ, кн. VII—VIII, IX, X—XI). З боку форми в останньому творі Мирного нового нема нічого: всю повість витримано в трохи перестарілій як на наш час манері «давнього українського реалізму». Оповідання розгортається широко і повільно, з правдивим гомерівським спокоєм. Сюжет його, так само, як і форма, належить минулому. Перед нами картина сільського життя післякріпацьких часів: панські утиски, селянське безземелля, жидівський визиск і, як наслідок останнього, — жидівський погром, один із тих, що хвилею прокотилися по Україні на початку 80-х років. Героєм повісті — коваль Грицько з села Красноярки, десь на Полтавщині. Записаний по ревізії в «дворові», він під той час, як селянам давано волю, дістав її «голою», навіть без того сирітського наділу, який добули всі інші красноярці. Але справжнє нещастя Грицька починається тоді, коли на селі являється жид-орендатор Лейба. На веселій красноярській річці насипають греблю, ставлять млини; кипить робота, множаться достатки Лейби, дарма що од високої під весняну повінь води терплять селянські городи і разом з ними (і чи не більше од них) — Грицькова кузня. Гарячий коваль стає виразником громадського протесту: «Через твою греблю, Лейбо, вода (по городах). Не було греблі, ми сього ніколи не знали». Слідом за згадкою про дідів виникає ціла низка гірких міркувань: «До Лейби погано було, а тепер — ще гірше. Пан, бувало, затнеться: не вимолиш, не випросиш! Зате в пана який догляд? Чи сяк, чи так, а все-таки поживишся… Тепер Лейба прибрав все до своїх лап…» Сі міркування поки що затаюються про себе, помалу достигають в душі, формуються, аж поки «не знать звідки прокидається» чутка, що «жидів велено бить». І жидів б’ють, спочатку в повітовому місті Голоп’ятому, а потім в Красноярці, де юрба під проводом Грицька розкидає ненависну греблю і за водою пускає Лейбине добро. «Пливе через греблю велике й мале цурпалля; гній з перегнившою соломою, пісок та глина…» Над річкою стоять крик та гук, регіт та жарти, а здалека чутно тупотіння ніг і пісню: «Ой бре, море, бре». То красноярці святкують перемогу справедливості. В повісті Мирного багато влучних спостережень, як завше, гарна і свіжа мова, багатий лексикон, але з архітектурного боку повість далека од досконалості. Автор надто докладно розповідає епізоди другорядні, які тілько одволікають увагу від основної теми. Так, наприклад, цілком зайвим видається нам розтягнутий на цілих 11 сторінок розділ з описом купальського свята в Красноярці. Все це стара, давно пережита і нецікава, наївна, так мовити б, етнографічна манера, від якої давно вже відгонить анахронізмом.

Друга велика повість, друкована в «Віснику» — «Шуми весняні» (кн. IV—VI, VII—VIII, IX, X—XI, XII) належить д. М. Івченку і порушує сексуальну проблему. Герой — земський агроном на провінції, повітовий Дон Жуан, покоряє три дівочих серця, «солом’яну вдову» Ольгу Петрівну, молоденьку дівчинку, дочку повітового нотаря Наталю і просту селяночку Марусинку, з якою знайомиться під час об’їзду досвідних полів. Повість читається доволі легко, але по прочитанні не лишає ніякого враження: тему розроблено примітивно: од багатьох сторін і сцен віє самим справжнім арцибашевським «Саниным», — немає тільки пишного апофеозу героя, що, натворивши не дуже славних і не дуже трудних подвигів, іде «назустріч сонцю».

Із других белетристичних речей «Вісника» принотуємо двоє оповідань Б. Лазаревського — «Степан» і «Дитинка» (інтересніше із них, здається, друге); — два історичні начерки Ор. Левицького («Пан Сенюта» і «З розстриги Сотник»), як завше, безпосередні, свіжі і колоритні, і ще по-дитячому безпомічний гімназіальний нарис, що не знать звідки приблудився на сторінки «Вісника», «З юнацького щоденника», підписаний ініціалами Г. А. І.

Найкращий подарунок з обсягу повісті маємо з Галичини. Се посмертна повість Леся Мартовича «Забобон» і, як висловився один із рецензентів, «велична епопея гуцульського життя» — «Ліс рубають» Ант. Крушельницького. Обидві повісті, власне, не нові. «Ліс рубають» написано, як про це свідчить авторова помітка на обороті першої сторінки, в 1914 р., а «Забобон» ще трьома роками раніше. Повість має власну одіссею і спочатку мала друкуватися в ЛНВ, але, з огляду на можливий опір галицького читача, що міг би прийняти її як пасквіль, на сторінках «Вісника» не з’явилась; була взята автором для виправлення, мало не згинула під час російського погрому 1914 р. — і після довгої низки митарств вийшла у Львові накладом Видавничої спілки в 1917 р., а до Києва добралася тільки по весні 1918 року. Головна тема повісті — сонне і сите життя попівської родини Матчуків: самого панотця, ледачого і вередливого «пестія долі», що ніякого діла не хоче знати, і тільки раз у раз гризеться з парафіянами та наймитом Іваном, попаді і сина Славка, студента-правника, що від кількох уже літ живе на селі у батьків, дурячи їх фальшованими відомостями про складені на університеті іспити, з кожним днем убожіє душею і кінчить одруженням так само незугарним, як незугарне було все його пробування під батьківською стріхою. Особиста історія поповича Славка змальована автором на темному тлі, яке творять друзі і приятелі Матчуків (родина панського управляючого Краньцовського), їх слуги, що безбожно, з наказу своєрідного звичайового права, їх обкрадають, і нарешті — спеціальність Мартовича — селяни з Воронин і інших околишніх сіл. «Се ціла монографія галицького села з північної околиці Львова», — зазначає в своїй статті проф. М. Грушевський. Докладніше на аналізі повісті не спиняюсь, — все те читачі знайдуть в статті проф. Грушевського, де дуже влучно вияснено як соціальну, так і естетичну вагу повісті («Світлотіні галицького життя», ЛНВ, кн. IX)[57].

«Ліс рубають» Крушельницького видержано в цілком одмінному тоні. Коли «Забобон» — сатира на мізерне життя галицького інтеліґента на селі (сатира, додамо, гостра і не зовсім справедлива, бо автор бере для характеристики не типові з’явища, а виїмки), то «Ліс рубають» — справжня поема молодого життя, що починає розцвітати по гуцульських горах. Гуцульське село у Крушельницького — се не та романтична, чаром поезії овіяна Гуцульщина, яку знаємо ми з оповідань Федьковича. Романтичне минуле помалу забувається, ліси порідшали, село збідніло, в ньому забрали силу дукачі — жиди і свої ж хазяї — гуцули. До них попереходили всі царинки, на них іде весь здобуток тяжкої праці селян. Жертвою їх в повісті виведено старого Юру Василинюка. Замолоду дід був найкращим робітником в лісі, найодважнішим плавачем на дарабах, не раз пишався своєю працею, а на старість, як заборгував, як збувся царинки, котру хотів лишити внукам, вперше зрозумів, що вся його праця пішла на збагачення других. Дід так і вмирає, не діждавшись просвітку. А просвіток уже близько. Несе його син сільського глитая Івана Руснака — Василь, завзятий організатор, що надумується привчити селян робити гуртову роботу і береться рубати ліс спілкою. Проти Василя і спілчан складається коаліція з сільських багатіїв, не раз справа стоїть на самісінькому краю, не один ніби щирий прихильник одпадає од неї, часами зневіра закрадається до самого організатора, але молодість і енергія кінець кінцем перемагає… От-от має наступити весна (ліс рубають взимку), загомонять потоки, розіллється Черемош, підуть дараби і одразу ж ясно позначаться висліди товариської роботи. В повісті багато прегарних сцен (смерть Юри, зустріч Марічки і Василя, II, 14—18), добрий план, ефектовно розвинена фабула і, що особливо приємно, couleur locale не так настирливо впадає в око, як в деяких гуцульських повістях. Єдине, що можна закинути авторові, — се подекуди мелодраматичні ефекти і невдатне закінчення (місяць стоїть над горами і презирливо дивиться на людські змагання до нового життя), що ніяк не в’яжеться з загальним бадьорим настроєм повісті.

Великий роман Яцкова «Танець тіней» (І ч. — 1916 р., II ч. — 1917 р.) поки що лишаємо поза оглядом, як нескінчений. В Києві відомі лише перші розділи третьої частини («Шляхи», 1918, 1—6).

*

Переходячи до обсягу поезії, знову зустрічаємось з занотованим вище з’явищем: в області поезії, так само як і в прозі, величезний попит на українську книжку викликав цілу низку передруків старих авторів, яких видання було вичерпано протягом першого року революції. Найдорожчий пам’ятник української поезії XIX в. — Шевченків «Кобзар» на протязі минулого року з’явився одразу в трьох гідних уваги виданнях — книгарні Череповського у Києві, видавництва «Рух» в Харкові і закордонному — «Української накладні», Ляйпциґ—Київ. Видання Череповського й «Руху» в цілому без змін передруковують текст Доманицького. Як поставились до свого завдання редактори закордонного видання, сказати важко, бо другий том, що має охопити творчість Шевченка з 1848 р. по 1861 рік і разом з тим, здається, подати варіанти до тексту, на книжковому торзі ще не з’являвся. При І томі уміщено простору (з бібліографічним покажчиком на 174 стор.), але, на жаль, не засновану на самостійному студіюванню матеріалу статтю Б. Лепкого «Про життя і творчість Тараса Шевченка». Із других видатніших появ одмітимо випущений «Друкарем» І том творів Лесі Українки, що містить в собі три великі речі: драматичні поеми «Кассандра» й «У пущі» і драму «Камінний господар». Чому до І тому увійшли іменно сі твори, а не які інші, справа не досить ясна. Бажалося б бачити такий розклад матеріалу, котрий міг би дати поняття про художню еволюцію поетки. Т-во «Сіяч» видало ліричні поезії Манжури, т-во «Криниця» передрукувало II і III тт. Олеся і випустило досить повний, в трьох книжках, збірник поезій Чупринки. В кінці року з’явилися звістки, що в Харкові має вийти другим виданням запізнений романтик, «непривітаний» в свій час «співець» Щоголів, останню книгу якого, «Слобожанщину», можна було знайти по київських книгарнях ще в 1916 році; вид. «Серп і молот» злагодило до друку поезії Карманського, а «Сіяч» — двотомового Вороного.

Із журналів найяскравіше був поставлений одділ поезії «Шляху», де містилися вірші Самійленка, Кримського, Вороного, Жука і багатьох других. Серед всього того надбання особливо занотуємо прегарну «ліричну поему» Філянського «Бузовий кущ». Загалом беручи, поетичний хист Філянського — річ далеко не безперечна. І том його лірики, що з’явився ще 1906 р., викликав гострий осуд з боку такого тонкого і вдумливого естетика, як покійний Коцюбинський. Але, зазначивши одноманітність настроїв і тем поета, вказавши всі великі і малі його гріхи проти української мови, Коцюбинський не доглянув у Філянського таких справжніх перлин лірики, як його «Хвала» або «Дам серцю волю я…» з її співучим рефреном: «О зоре ясная, вечірняя моя!..», не запримітив своєрідності образів, чистої і прозорої елегійності.

В новій поемі Філянський лишається вірним собі самому: струнка і прозора архітектура вірша, плавкість і безперечна музичність, і якась, тільки одному йому властива, чистота звуку:

Був день, яких і влітку мало,

На південь сонце день вело,

Вода свічадами стояла…

І в’яло гнулося стебло, —

а поруч з тим — потворне незнання мови, сила слов’янізмів та москалізмів і дратуюча неохайність в римах.

Галицька Україна подарувала нам приємну новину в книзі «віршованої прози» П. Карманського «Al fresco»[58], що становить, без сумніву, нову фазу в творчості поета, котрого ми знали досі як розпучливого і без краю сумного лірика. Не можна сказати, щоб усі речі, які увійшли до книжки, стояли на висоті поетичного хисту Карманського — велике число їх накидано справді «на свіжо» і скоріше на місці було б у газетному фейлетоні, ніж у книзі поезій, — надто багато портретності та газетної хроніки, — але в цілому книга справляє добре враження завдяки сильним і влучним сатиричним випадам проти підлоти міщанського існування, громадського лицемірства і всілякого опортунізму («Канґури», «Шевченкове свято», «Осел і статуя Венери» і саркастичне «Болить мене душа»).

Але особливо великий урожай на нові твори і молодих поетів був цього року у нас на Україні наддніпрянській. Поминаючи десятки тужливих патріотичних голосів, що раз у раз озиваються з ведмежих кутків провінції, невдатно наслідуючи та переспівуючи Шевченка, зазначимо лиш те, що найсвіжішого з’явилося в Києві та його найближчій околиці — Якова Савченка (Поезії, т. І, Житомир), Мих. Семенка (три книги: «П’єро задається», «Дев’ять поем», «П’єро кохає»), Дм. Загула («З зелених гір»), Вол. Ярошенка («Світотіні») і Павла Тичини («Сонячні кларнети»). Із всієї сеї фаланги «молодих» П. Тичина, без сумніву, найталановитіший — природжений і щирий поет. Се помітно з його вірша — мелодійного, простого, несилуваного, ориґінальних ритмів, тонкості звукової інструментовки. Читаєш його книгу, сторінку по сторінці, і вухо раз у раз ловить тонкі, ледве помітні алітерації:

сум росте, як колос,

внутрішні рими і «піврими» на кінцях рядків:

Буде бій

Вогневий,

Сміх буде, плач буде

Перламутровий,

зручне використання стилістичних засобів народної поезії:

Твої коси від смутку, від сліз

Вкрила прóзолоть, ой ще й кривава…

То тут, то там — іноді цілком несподівано — прориваються прості і свіжі образи. Ось захід сонця:

«Хтось на заході жертву приніс»…

«Гасне день, облітає мов мак».

Вечір:

Підійшов навшпиньках, засвітив зорі,

Прослав по травах тумани

І, на вуста поклавши палець,

Ліг.

Осінь:

…Певно, серце твоє взолотила печаль,

Що така ти ласкава!

Тонкий обсерватор, Тичина справді має очі, щоб бачити, і вуха, щоб чути. Він може дати враження руху (ритмічне хитання соняшника), докинути кілька нібито незначних, випадково схоплених зорових і слухових деталей, і ви мимоволі, всім єством відчуваєте вітер в ясний сонячний день.

Птах. Ріка. Зелена вика.

Ритми соняшника.

День біжить, дзвенить, сміється,

Перегулюється…

Без сумніву, Тичина має ключі од якихось схованих таємниць українського слова, — такі несподівані і свіжі бувають у нього сполучення слів. Часом не вповні з’ясовуєш собі його думку, почуваєш, що він і сам не зразу б у ній розібрався, а збіг звуків, образ, відчутий нутром, а то і просто епітет примушує вібрувати уяву. Ось пантеїстичне: «Не Зевс, не Пан, не Голуб-Дух». Момент перед творенням світу, коли з «первозданної» матерії ще не виділились окремі існування, — хаос, і над ним альтруїстичний творчий порив:

Я був — не Я. Лиш мрія, сон,

Навколо — дзвонні згуки,

І пітьми творчої хітон,

І благовісні руки.

Теми свої Тичина бере зусюди. Ціла низка його поезій навіяна політичними подіями останніх років. Але як поетично перетворено сі враження! Як далеко одходить поет од застарілих шаблонів городянської поезії! В «Скорбній Матері», що «обніжками-межами» проходить по полю, між могил, дивиться на «квіти звіробою», що зросли на бойовищі, де полягли її діти, лежать, як се влучно з’ясував в своїй статті «Vita nova» Ан. Ніковський, враження крутянської і багатьох інших трагедій минулого року. Але автор ніде не знижується до простих ліній алегорії, не витлумачує і не перекладає на загальноприступну основу своїх поетичних видінь і символів. Не розумієш кінець кінцем тільки одного, нащо здався Тичині той поверховий футуризм, з усіма його фокусами і словесними новотворами («я веснів», «акордились планети», «яблуневоцвітно», «сню волосожарно», «омофорно»), з його вишуканістю й манірністю («вороний вітер», «одбивсь в озерах настрій сонця» і т. п.)? Нащо здалась йому футуристична марка і всі ті незграбні, немов синдетиконом склеєні вирази (з усіх складових слів Тичини приймаємо тільки підкреслені нижче: «Розпрозорились озера», «Йде весна, квітами, травами закосичена»)? Чи не здається, нарешті, самому авторові, що його найхимерніші речі разом з тим і найгірші?

Яків Савченко — друга зоря плеяди — «состав значно простіший». Коли у Тичини од усіх поезій віє безпосередньою щирістю й природністю, коли «сум» у нього росте «мов колос» і образи виринають самі собою, Я. Савченко старанно вишукує теми, вигадує, вимучує, хоче справити враження і для того напихає свої поезії Ґномами і Чортами, Чародіями і Драконами, всякою демонічною силою, свійською і сторонською. Не спиняється Савченко і перед друкарськими ефектами — великими літерами там, де повинні бути маленькі (Чорний Змій, Жах і Порожнеча, Оселя, Птиця і т. і.), і крапками там, де годилося б стояти більш звичайним розділовим знакам. Сей несмак справляє неприємне враження, тим більше, що в деяких здібностях поетові одмовити не можна. З технічною стороною вірша він, правда, управляється не завше, але поміж необробленими рядками і сугубо демонічними поезіями подекуди можна зустріти викінчені гармонійні строфи.

Засну в пустелі на піску,

Між сірих скель навік спочину

І в смертних снах своїх одлину

В бездонно-огненну ріку.

І стане казкою життя,

Як міф далекий і туманний.

Оставлю вірш я злототканий

Про вічну радість небуття.

Умру самотньо на пісках.

Вітри зметуть мені кургани.

Піскам шептатимуть тумани

Про мій пустельний саркофаг.

Футуризму у Савченка сливе нема. Де-не-де тільки проривається (і то в останніх поезіях, що до збірника не увійшли) те чи інше на футуристичний кшталт виковане слово.

Найвірнішим адептом поезії будучого в плеяді молодих поетів є найбільш претензійний, хоча й не найталановитіший Мих. Семенко. Перша книжка поезій, якою він дебютував в 1913 р. — збірник Prélude — не збудила серед читачів ніяких особливих надій. Правда, була там якась дрібка мелодійності, траплялись подекуди інтересні, по 6 і 9 рядків строфи, але в цілому — старі, позатирані теми, позбивані кліше: «я чую плач в душі нудній», «загляну я в очі дівочі і в них побачу співчуття», «квітку засипав негаданий сніг» (бліде наслідування олесівських «Айстр») і т. п. Пізніші книжки Семенка великого розвитку його хисту не показують, це стосується як до «Кверофутуризму», так і до обох «П’єро». Автор став значно сміливішим, франтовнішим, набув собі «душу пілота», почав жонґлювати іменами тих, кого уважає за духовних батьків або найяскравіших представників футуризму, — іменем «Чурляніса і Врубеля, Сезана і Гуро», і, шукаючи «квінтесенції модерного життя», заходився пересаджувати на український ґрунт головним чином манеру Ігоря Сєвєряніна, ґалантного петербурзького еґофутуриста, зв’язаного з футуризмом головним чином зовнішньою стороною своїх писань. Як Сєвєрянін, виковує Семенко нові слова (на московський кшталт): «омаґазинив я свою зверненість»; і, як ті російські футуристи, що хотіли скинути старих російських поетів «з пароплаву сучасності», ганьбить українських поетів старшої ґенерації — Чупринку, Олеся і Вороного, — а на адресу читача кидає такі фрази:

Доля наглумилась над нікчемними вами,

Гей, підходьте, гей ви! — я хочу дати вам по морді!

Але за кожним таким новоскованим словом, за кожним таким ексцесом не почувається щирості, — все це зроблено «для годиться». Невідхильної внутрішньої потреби творити такі неологізми у автора не видко, а войовничі його настрої підказані просто бажанням дати українську паралель тому, що з’явилось в сусідньому — російському — письменстві. Та і взагалі в поезії Семенка переважає quaero, в ній більше програмових зумисних шукань в області футуризму, ніж справжнього футуристичного світовідчування.

На боці од футуристичних шукань стоять два поети: Максим Рильський («Під осінніми зорями») і Дмитро Загул, автор невеличкої і блідої книжки «З зелених гір».

Загул має добрі версифікаційні здібності, але теми розробляє давні-предавні, пише солодко і сентиментально — «риданнячка», «зітханнячка», скаржиться на «доленьку», бажає бути «пісенькою тою, що її співає дівчина моя» і т. д. і т. д. Сильніший Загул як перекладчик. В збірнику «З зелених гір» видрукувано його переклади Бальмонта (досить невдатні), кількох уривків «Пісні пісень» та «Еклезіаста», а в вид. «Серпа і молота» з’явився зроблений ним вкупі з В. Кобилянським гарний переклад «Книги пісень» Гайне[59]. Шкода тільки, що, перекладаючи Гайне, Загул не застановляється над його ритмами, не пробує передати їх якнайточніше і взагалі не підозрює, здається, всіх тих питань і технічних труднощів, які стоять перед кожним початкуючим поетом.

Цілком свідомо зате до технічної сторони поетичної творчості ставиться останній із молодих поетів, на якому маємо спинитись, Максим Рильський. Випустивши сім років тому маленький збірник мрійних, трохи дитячих поезій («На білих островах»), він старанно і завзято — «взыскательный художник» — прийнявся засвоювати класичні форми, пробуючи свої сили то в терцинах, то в сонетах, то в октаві (поема «На узліссі»). Не можна сказати, щоби він опанував ними цілком: його октавам бракує ясності, його сонети не показують доброго ознайомлення з усіма правилами сонетної форми, але чотиристоповий його ямб («Учитель, учнями розп’ятий», «Вже червоніють помідори») має на собі печать хорошої школи (російської): почувається і Блок, і Ін. Анненський, і добре простудійований Пушкін. Після екстенсивного, розгонистого, широкомовного Семенка і демонічного, великолітерного Савченка (Якова) так приємно спинитися на часинку на його гармонійному спокої:

Сьогодні був у мене сатана,

Моя душа для нього непотрібна;

Занадто супокійна і ясна, —

До місяця осіннього подібна.

Чарує ясність його мрії, витонченість стислого вислову:

Як Одіссей, натомлений блуканням

по морю синьому, я, стомлений життям,

приліг під тінню сокора старого,

зарившись в листя і забувши все.

Якісь думки — чи тіні їх — снуються

в дрімоті тихій. Листя миготить.

Упав на стовбур білий відблиск сонця,

і комашинка лізе по ньому.

І я засну під безтурботний шелест

з надією, що, граючись м'ячем,

мене розбудить ніжна Навзікая,

струнка дочка Феацького царя.

Книжкою Рильського, останньою з поетичних новин, 1918 роком помічених, закінчимо побіжний огляд нашої молодої поезії, закінчимо в тому ж оптимістичному настрої, який проказав критикові (Ан. Ніковському) привітальні слова його статті про П. Тичину: «Ave, vita nova!» Дорогою і важливою стороною в творчості наших недавніх поетів є те, що як не різна їх індивідуальна вдача, як не одбігають один від одного їх шляхи і художні симпатії, всі вони шукають, прислухаються до чужих літератур, вивчають і перекладають найкращі їх пам'ятники і разом з тим уважно, часом вдумливо, працюють над українським віршем. Нехай не з усіма здобутками їх творчості можна згодитись, нехай дещо видається смішним або недоцільним, ясно, що перед більшістю з них лежить шлях плодотворного розвитку. Для сього їм треба тільки трохи зосередитись і заспокоїтись, послухатись прегарної ради одного з-поміж себе, М. Рильського:

Керуй на озеро спокою

свої шукання молоді, —

того спокою, в якому дозрівають творчі задуми і поетичні образи.

*

Далеко гірше стоїть справа з продукцією драматичною. Правда, число нових назв може здатися досить високим, але художня вартість великої більшості новоявлених драм і комедій не може бути названа високою. Переважає так зв. «драматичний мотлох», провінціальна писанина, що носить на собі всі ознаки перестарілого і до розпуки невибагливого смаку. До неї стосуються і драма д. Крижанського «Сваволя», і твір д. Гаврила Левченка «Юрко Огневик», і «Круча» д. В. Товстоноса, і «Нірвана» Олелька Островського. Трохи вище, на межі літературності стоять драми Л. Яновської («Четверта аксіома» і др.), ще вище — випущені на протязі року «Хуртовина» та «Про що тирса шелестіла» С. Черкасенка. Приємною новиною були і видані на початку року «Драматичні твори» С. Васильченка, куди увійшли не тільки давні його речі, як «На перші гулі» або «Зіля-королевич», але дещо й нове, як «Не співайте, півні, не зменшайте ночі».

Найвидатнішими, проте, появами з обсягу драматичної творчості були, без сумніву, дві п’єси Винниченка: «Панна Мара» і «Між двох сил». «Панна Мара» — легка, непретензійна комедія, щось на зразок давніх-предавніх водевілів з переодяганням, як це і зазначив один із суворих її рецензентів (найсуворіша рецензія належить О. Ковалевському і з’явилась у «Відродженні»). П’єса справді слабенька, зшита білими нитками і не може рівнятися навіть з середніми творами Винниченка. Перша слаба її сторона — невиразність центральної постаті, самої «панни Мари». «Се королівна, справжня королівна», — раз у раз про неї повторюють і закоханий в неї студент Срібний, і домашній учитель Єлеонський, а тим часом на сцені перед глядачем якась анемічна постать, що тільки силкується бути принадною і ґраціозною, — силкується і не може. «Повстання Мари» проти реакційних поглядів сім’ї, її репліки проти батька, що, наляканий перспективою «конфіскації без викупу», хоче збути оброблену трудовими руками землю в інші, нетрудові руки спекулянта, і, нарешті, останній її вчинок — заява про студента Срібного, як про свого нареченого, — все це вчинки й події, слабо мотивовані психологічно. Так само невиразно, з великою домішкою неймовірного шаржу, змальовано батьків Мари, що більш за все на світі бояться мікробів і жида-спекулянта Мойсея Абрамовича, що приїздить купувати землю, і тих селян, що приходять його арештовувати. Розмова селян (найнеможливіший жарґон) — звучить дуже неправдоподібно, а їх роль на сцені трохи нагадує тих блаженної пам’яті 1-го, 2-го і 3-го чоловіків зі старої української драми, над якими так весело насміявся колись сам Винниченко в своєму «Антрепренері Гаркуні-Задунайському». Продуманіше і уважніше написана друга річ — «Між двох сил» — але і в ній, помимо окремих інтересних моментів, окремих влучних спостережень, нема нічого, що могло б зробити її твором першорядного значення. П’єсі бракує суцільності драматичної будови, бракує композиції. Драматизм її здебільшого зовнішній і з цього боку — вона чи не найбільше скидається на популярних в свій час «Євреїв» Чирикова, весь драматизм котрих полягав у тому, що просто перед очима глядача проходила на сцені картина жидівського погрому.

Із п’єс перекладного репертуару зауважимо «Пана» Шарля ван Лерберґа і «Затоплений дзвін» Гауптмана, що вийшов у перекладі Мик. Голубця двома виданнями (бібліотека «Шляхів» у Львові, «Серп і молот» в Києві).

*

Такі результати минулого року на полі літератури. Коли розглядати їх із зовнішнього боку, беручи на увагу кількість назв та число випущених і розпроданих примірників, їх можна визнати цілком задовольняючими. Коли ж оцінити здобуток минулого року з боку внутрішньої вартості нових творів, висновки будуть дещо поміркованіші. Нових творів, які б доторкалися свіжих тем, були новими з огляду форми й змісту, на протязі минулого року з’явилося обмаль. Та й то деякі з них, як, напр., «Забобон» Мартовича або «Ліс рубають» Крушельницького, належать передвоєнній добі. Явище зрозуміле! В часі державного будівництва культурні сили нації одтягаються до іншої праці, і «музи мовчать» не тільки серед подій міжнародної, але і в часи внутрішньої, горожанської війни.

1919

Максим Рильський. Під осінніми зорями{80}

Лірики книжка друга, 1910—1918. В-во «Ґрунт». Універсальна бібліотека № 17. Київ, 1918.

Стор. 128 in 32* (?) Ціна 4 гривні.

Коли переглядаєш книжку Рильського, мимоволі спадає на думку, що, випускаючи її, поет хотів не стільки з’явитись «на всенародные очи», скільки од всякого людського ока укритись. Інакше бо трудно зрозуміти, — чому його книжка з’явилася в виданні «Ґрунту», та ще в серії «Універсальної бібліотеки», поруч поганеньких і лише в кращому разі середніх перекладів Джека Лондона, Метерлінка та «Хінських оповідань» — на лихенькому папері і в непристойно малому (порівнюючи з колонкою тексту) форматі. Невже Рильський під нинішню хвилю, коли інтерес до молодої української поезії зріс безперечно, не міг знайти видавця, який би краще, ніж «Ґрунт», оцінив внутрішню вартість його поезії?

А внутрішня вартість поезії Рильського для всякого совісного і чутливого читача не підлягає сумніву, і місце, яке вона займає в молодій українській творчості, — своє власне. Так само, як інші найновіші поети, Рильський стоїть під впливом російської поезії, пише, так мовити б, оглядаючись на неї, але вбирає і перетворює в собі інші, не зауважені другими сторони російської поетичної творчості. В той час, як на Загула, Я. Савченка, Семенка та Слісаренка (Тичина стоїть окремо, як поет з усієї ґенерації найбільш самостійний) впливають головним чином Бальмонт та І. Сєвєрянін, Рильський переживає в собі російську поезію трьох різних фаз її розвитку. У нього помічаємо впливи класичної школи; символістів, що з’єднали новий, почасти позичений за кордоном зміст з ясною і викінченою формою, як Блок та Ін. Анненський, — і нарешті «преодолевших символизм» російських неореалістів. Цими перехресними впливами означити всі ці впливи в хронологічній послідовності немає змоги за браком дат під окремими поезіями. І з’ясовується те, що в другій книзі лірики Рильського можна зазначити три різні стилі. З одного боку — вірші хрестоматійного ґатунку, які всі ми писали на гімназичній лаві, простудіювавши Пушкіна та Лєрмонтова, а хто був щасливіший, то Баратинського, Язикова і Кароліну Павлову (цикл: «Поема сонця та любові»); з другого — цикл: «Беатріче і гетера», що одбиває на собі впливи «Снежной маски» і «Возмездия» Блока («Стихотворения», т. т. 2 і 3); і кінець кінцем — виразна реалістична манера акмеїзму («Фраґмент», ст. 89—90, «Дні ясності, дні бабиного літа», ст. 91—92, «Чи пам’ятаєш, ми вертались», ст. 95, «Дрімає дім старий» — ст. 3, «Джема», ст. 121). Яка з цих трьох манер найближча поетичній вдачі Рильського і яка з них стане власним його стилем — поки що не знати: поет ще кристалізується, — але в останніх його поезіях, здається, реалізм та класицизм переважають. Недурно ж у нього нема ні єдиного зразка vers libre і разом з тим чимало спроб октави (поема «На узліссі»), сонета, елегічного дистиха, терцини та рондо. Правда, терцини його ще не з бронзи, його октави мутні, як вино, що не встигло перешумувати, а сонети, не говорячи про чергування рим, — надто мало хід думки одповідає в них строфічній будові, — дуже далекі од того ідеалу, який накреслювала навіть українська поезія, коли часом

… важкий свій молот каменярський

міняла на тонкий різець Петрарки, —

але в чотиристоповому і п’ятистоповому ямбі («Молюсь і вірю», «Чорні троянди», ст. 57, «Червоне вино», ст. 102, «Вже червоніють помідори», ст. 124), п’ятистоповому хореї («Галасують найняті музики»), пов’язаних в звичайні чотирирядкові строфи, поет підноситься іноді до технічних висот своїх зразків — нових російських поетів, дарма що в українській поезії для витончених форм ще дуже мало ґрунту.

З українських поетів на ранніх творах помітно нібито вплив Олеся («Цілуйтеся, ловіть пісні») та Філянського («І шум людей, і велемудрі книги», ст. 93, «І сніжний іній мрій моїх», ст. 81). В одній поезії помітно обидва впливи разом:

І дзеркало води, і співи журавлів,

і книги мудрії, сердець великих спів,

розмови радісні і радість без розмов,

і шелести трави, і пахощі дібров.

Не бійся ніжкою фіалки ти топтать:

там, де ступила ти, їм легше розцвітать.

Там, де ступила ти, шепоче ніжний квіт:

її до нас послав небесний вічний світ (с. 27).

Вся перша строфа — цілком з Філянського, в перших двох рядках другої строфи почувається і Філянський, і Олесь, а в кінці — майже релігійне піднесення, щось на зразок канцон Петрарки. З українських поетів у Рильського найбільше внутрішньої созвучності з Філянським, тільки у Рильського менше семінарії і слов’янщини, різноманітніша будова фрази, певніший, тверезіший тон.

Головна тема книжки — радість існування. Як motto, на першій її сторінці можна б було написати: «Земле! як тепло нам із тобою!»

Поет уміє почувати радість і теплоту землі, милуватися її красою і часто знаходить в описах точні і колоритні епітети:

Під сірий шум дощу пронизливо-сумного,

під монотонний спів заплаканого шкла…

Хай сніг іде холодний та лапатий…

Хвилясті співи журавлів…

Його зорові й слухові образи надзвичайно ясні і чисті:

Надходить вечір синьою стіною…

… у ирій поплили

ключі моїх щасливих днів…

Трубить ріг співучий в ясній далині…

Душевного спокою поета, яким він навіть кокетує трохи («Сьогодні був у мене сатана», ст. 85), ніщо не турбує. Любов являється йому з атрибутами ніжної Навзікаї, «стрункої дочки Феацького царя», або рисує перед ним «просте личко у хустині білій», «злото довгих вій» і «голос півдитячий та несмілий»… А думка про колишні розчарування веде за собою такі міркування:

Стоять граби прозоро-жовті

в промінні ясно-золотім…

Хай, друже, щастя не знайшов ти,

але нащо тужить за ним?

І далі, як рефрен:

Керуй на озеро спокою

свої шукання молоді.

Все, що зосталось за тобою, —

лиш слід весельця на воді.

Там, на тому «озері спокою», з поетом зостаються вічна краса природи, «прозора чарка кришталева» з вином «червоним та хмільним» і «ріг — мисливський переливний ріг»… В крузі цих настроїв, тем і образів Рильський являється сильним і інтересним поетом; шкода тільки, що й досі ще зустрічаються у нього деякі технічні дефекти: дієслівні рими без «опорної» шелестівки, неточності, вроді: «пориву — щасливі, шляхами — храмі etc.», які до певної міри ослабляють враження.

Наприкінці ще кілька слів на увагу видавництву: непростимий гріх так друкувати поета — на 124 сторінки малого формату 154 поезії і при тому — ніякого покажчика змісту, хоча для оповістки про розписаний видавництвом конкурс місце знайшлося.

1919

М. Марковський. Іван Франко{81}

Спроба його літературної характеристики. Видавництво «Шлях», № 23. Київ, 1918. Стор. 24. Ц. 1 карб. 40 к.

Ця невеличка брошура з’явилася спочатку, як стаття, на сторінках «Шляху» за минулий, 1918 рік. Становить вона побіжну характеристику Франка, як повістяра, поета і почасти — ученого. Автор починає з аналізу одної з «Семи казок» — «Рубача», беручи її як причинок для означення ролі Франка в історії нашого громадського життя і нашої літератури, потім — докладно переповідає зміст збірок: «В поті чола» та «Бориславські оповідання», коротенько спиняється на повісті «Для домашнього огнища» і кінчає розглядом лірики та поем Франкових, перебираючи і щедро цитуючи їх в хронологічному порядку. Аналіз трохи поверховий і несистематичний; нема розгляду таких характеристичних для Франка творів, як «Поєдинок», «Похорон» або «Мойсей». Деякі оцінки видаються гіперболічними. Напр., чи не занадто буде сказати про «Бориславські оповідання», що вони «по своїй глибокій правді не мають собі рівних в світовій літературі»? Взагалі брошура має вигляд всіх тих характеристик, що пишуться з приводу ювілеїв, і дуже мало має на собі ознак індивідуального переживання Франка.

1919

Шляхом волі{82}

Нова бібліотечка, ч. (число) 1. Українська накладня. Київ — Ляйпціґ, 1918. Стор. 96. Ціна не зазначена

До цієї невеличкої, прегарно, як на наші часи, виданої книжечки (друкованої за кордоном) увійшло п’ятдесят віршів патріотичного змісту з промовистою цитатою з «Чорної ради»: «Блюдитеся, да не порабощені будете!»

Вибір і розміщення матеріалу треба визнати цілком вдатним. Розпочинається книжечка віршем Щурата «Св. Андрій на київських горах» та уривками з «Слова о полку Игореві» в перекладах Щурата, Лепкого та Шевченка; далі йде неминуче «Євшан-зілля» і відгуки «На старі теми» з Франкового «Semper tiro». В книжці багато матеріалу, що досі по наших антологіях не зустрічався: «На синій Чорногорі» В. Щурата, уривки з «Івана Вишенського» Франка (останні розділи поеми, — на жаль, скорочені, без сильної і ефектовної кінцевої строфи: «А в печері пустельницькій…»), уривок з оповідання Нечуя-Левицького «Запорожці», кілька речей Філянського («І рідний гай, і рідний лан…», «Спить ряд могил давно німих…»), народна пісня про Морозенка, поема Руданського про Павла Полуботка і т. п.

Матеріал подано як ілюстрацію до різних епох української історії, в строго додержаній послідовності (князівська доба, поезії про козаччину, нова Україна). Шкода тільки, що розміри книжечки не дозволили умістити багатьох цінних п’єс, як «Гамалія» або «Чернець» Шевченкові, в повному вигляді; з обох поем взято тільки уривки, і то невеликі, — такі, що суцільного враження самі по собі не лишають.

1919

Леся Українка{83}

З нагоди нового видання творів [60]

П’ята річниця смерті Л. Українки (в липні 1918 р.) пройшла якось дуже непомітно: без публічних відчитів, без концертів, без поминальних докладів та статей. З усієї української преси, здається, один тільки «Літ.-наук. вісник» озвався на неї патетичною заміткою Дм. Донцова, повною слушних спостережень і гіперболічних оцінок. Другий відгук, трохи запізнений і спокійніший, але не менш цінний, становить І том творів поетеси, що на початку цього року з’явився в виданні «Друкаря» по вітринах міських книгарень. Прегарно і дбайливо виданий, в хорошім форматі і навіть без того minimum’у друкарських помилок, який став нині прикметою хорошого видання, він, безперечно, дійде до рук широкому читачеві і, маємо надію, не лишиться разом з цим і останнім, як І том колишнього видання «Дзвону». Нема-бо сумніву, що для Л. Українки читач уже народився. Коли вісім-десять років тому її драматичні твори на загальнолюдські сюжети могли здаватися екзотичними, вишуканими, занадто літературними, далекими від інтересів і гомону живого життя, то тепер відношення до них ґрунтовно змінилось. І це не зовсім тому, що, як пояснює Д. Донцов[61], «поезія Лесі Українки та її пристрасна проповідь проти національного недолузтва стала бойовим прапором, коло якого гуртується молодша ґенерація народу», що «напоєні сльозами слова прокляття, кидані поеткою своїм оспалим сучасникам, звучать тепер як дзвін алярму, як заклик до великих діл…». Головна причина дещо простіша. Загальні умовини минулого року повернули українській культурно-національній праці багатьох одірваних од ґрунту робітників і багатьом розкрили очі, показавши, що не тільки російська культура та російське письменство можуть відповісти на їх духовні запити. Український з походження і московський з виховання інтеліґент масами починає звертатись до українського слова, звертається до української літератури, знаходить в ній інтересні проблеми і ориґінальне часом трактування світових сюжетів, — і отут поема Лесі Українки «У пущі» набуває значення, як цікаве pendant до ібсенівського д-ра Штокмана, «Лісова пісня» ціниться як відгук деяких мотивів і прийомів «Затопленого дзвону», а «Камінний господар» — як певна антитеза традиційному освітленню образу Дон Жуана. Літературний смак міняється: старі українські прозаїки, великі майстри побутової манери, робляться поволі предметом історично-літературних студій в школі, тоді як Леся Українка стає прообразом дальшого розвою українського письменства, а її творчість нібито програмом для кожного українського письменника, коли він хоче бути гідним нових завдань, що стають нині перед українською літературою і культурою.

Ім’я Лесі Українки, таким чином, з’являється для нас символом найуспішніших змагань засвоїти українській поезії загальнолюдський, або, як часто тепер почали у нас говорити, — європейський зміст.

З цього погляду нове, розпочате «Друкарем» видання набуває особливого інтересу. Позбиравши докупи розкидані по різних виданнях, здебільшого мало відомі широким колам читачів твори, воно дасть змогу виразніше уявити шлях розвитку, перейдений поеткою.

На думку Дм. Донцова, Леся Українка з самого початку поривала зв’язки з традиціями давнішого українського письменства, і «струни, що зачепила вона своєю спершу несміливо-дитячою рукою, не дзвеніли так звиклим у нас солодкавим сентименталізмом «вишневого садочку», ані грубуватістю «малоросійського гумору». Це не зовсім так — і в «Давній казці», і в ранніх ліричних речах подекуди з’являються відгомони старих прийомів, але вже в поезіях на громадські теми, починаючи приблизно з 1895—96 рр. (цикл «Невольничі пісні»), дуже мало спільного з наївною елементарністю українських наслідувачів Некрасова, Надсона і П. Я. В них почувається своя власна ориґінальність і сила. Думка поетки спиняється, головним чином, над нещастям рідного краю — «До тебе, Україно, наша бездольная мати, струна моя перша озветься», «І все-таки до тебе думка лине, мій занапащений, нещасний краю», але в її звертаннях до рідного краю мало сентиментальних плачів:

Що сльози там, де навіть крові мало?

В її рядках раз у раз почувається розпач живої душі, що томиться і задихається у темниці:

О горе тим очам, що звикли бачить зроду

Каміння сіре, вогкий мур цвілий!

Їм сірим здасться все, як небо у негоду,

І світ немов тюремний двір малий.

Вся свідома частина нації уявляється їй натовпом рабів, найнещасливіших у світі, «великих духом, силою малих», нащадками Титана (Прометея) з невигаслим огнем у грудях, але прикутими до землі кайданами.

Ми навіть власної не маєм хати,

Усе відкрите в нас тюремним ключарям;

Не нам, невольникам обідраним, казати

Речення гордеє: мій дім — мій храм.

Але до повної розпуки ще далеко. Настане хвилина, яка з нещасних рабів, говорячи словом Франка, «люд героїв сотворить»; поетеса знає, що не ким іншим, як рабами були

ті вояки одважні,

Що їх зібрав під прапор свій Спартак.

Треба знайти тільки й роздмухати в собі оту Прометеєву іскру, присипану попелом дріб'язкового існування:

Брати мої, нащадки Прометея!

Вам не орел розшарпав груди горді, —

Бридкі гадюки в серце уп'ялись.

Ви не приковані на тій Кавказькій кручі,

Що здалека сіяє гордим чолом,

Про в'язня звістку людям даючи!

Ні! ви поховані в землянках, звідки навіть

Не чути брязкоту кайданів, ні стогнання,

Ні непокірних слів…

(«Fiat пох»).

Герой Л. Українки — Ієремія, що спокійно дивився, як здійснювалося його слово, як вороги обступали рідне місто і на якого кришталевому серці «ламалися навіть ворожії стріли»; а по війні зостався один на руїнах міста і так тужив за колишньою його славою, що найдальшим нащадкам докинув луну своєї туги…

В тих статтях, що з'явилися в українській пресі з приводу смерті Л. Українки[62] знаходимо її характеристику (в перші роки діяльності), як «молоденької, хворої і слабосилої, але міцної духом дівчини, одної з тих прекрасних жіночих душ, що здатні, раз загорівшися святим огнем мрії, горіти нею все життя» — характеристику людини з надзвичайною енергією духу, і разом з тим — ніжним, чутливим серцем, повним жалісливого співчуття до всіх пригнічених і ображених. Цей дуалізм — надзвичайної енергії духовної, сили й міці переживань з одного боку і ніжного серця з другого — виразно позначається на всій поетичній її творчості. Поруч пристрасних, жагучих, перейнятих справжнім Прометеєвим огнем п’єс, як «Fiat пох» або «Грішниця» із її апофеозом любові-ненависті, у Лесі Українки зустрічаємо й такі поезії, як «Забута тінь», прославлення жіночого героїзму терпеливості і саможертви. Глибока і тужлива поезія покірності переймає і найкращі витвори її, так мовити б, інтимної лірики: «Ритми» («Хотіла б я уплисти за водою»), «Талого снігу платочки…» з останніми рядками, присвяченими смутній зустрічі власної осені:

Що ж? хай надходить, — мене навіть радує

Душного літа завчасний кінець, —

і особливо чудову п’єсу: «То була тиха ніч-чарівниця», де картина душної літньої ночі, зірниці, що нагадують сплески лебединих крил над ставом, навівають такі сумовиті міркування:

Я змаганням втомилась кривавим,

І мені проспівати хотілось

Лебединую пісню собі.

Така в загальних рисах молодеча поезія Лесі Українки, її громадська лірика, така не подібна своїм змістом і тоном до традиційних «плачів» і традиційного переспівування Шевченка, зворушуюча і глибока лірика інтимна, така далека своїми розмірами і строфічним поділом (спроби сонета й рондо) од привичних форм української пісні! І, одначе, до повного розвитку поетичного хисту ще далеко. Вірш ллється мляво, позбавлений (це особливо торкається п’яти- і шести-стопових ямбів) зручної і легкої цезури і видається доволі одноманітним з боку рим, в великій більшості жіночих. Деякі поезії, навіть ті, що належать до найкращих, часто-густо терплять од непомірної розтягнутості. Порівн. «Contra spem spero», або «Товаришці на спомин» («Так, ми раби, — немає гірших в світі») в первісній їх редакції, як увійшли вони до галицьких збірок «На крилах пісень» (Львів, 1893) та «Думи і мрії» (Львів, 1899).

Поетичний хист Л. Українки розвивався поволі. І цікава річ: що далі хист її поступав наперед, тим все рідшали в її творчості безпосередні ліричні відгуки і тим все частіше виявлявся в ній нахил до драматичної форми. Цей нахил знати вже в першім періоді її творчості (з початку 90-х рр.): поминаючи велику прозову драму «Блакитна троянда» (1896 р.), завважимо, що деякі ліричні її п’єси з «Відгуків» і «Невільничих пісень» («Fiat пох», «У пустині», «То be or not to be?») звучать як драматичні монологи, а деякі невеликі поеми раз у раз мають тенденцію переходити в діалоги («Грішниця», «Іфігенія в Тавриді», «Зимова ніч на чужині»). Але, починаючи приблизно з 1903—1904 і кінчаючи 1913 рр. (другий період творчості), Л. Українка до ліричних форм майже не звертається. Улюбленим способом поетичного вислову стають для неї діалоги, драматичні поеми і віршовані драми, що розростаються інколи на 3, 4 і 5 актів[63]. Сюжети їх надзвичайно різноманітні. Тут і давній Єгипет і Греція, Рим і Іудея, перші покоління християнства і європейське Середньовіччя, англійська Реформація і Французька революція. Рішуче, ніхто з українських поетів не панував так повно над сюжетом!

В пізнішій творчості Лесі Українки ми знаходимо всі знайомі вже нам мотиви її «Невільничих пісень». Та ж сама сміливість і гординя бунтівника дише на нас з невеличкої драматичної поеми «В катакомбах». Перед нами раб-неофіт, що приходить, шукаючи волі, на християнське зібрання в катакомби. З усієї християнської проповіді його привабила тільки ідея «царства Божого», де не буде «ні пана, ні раба». Він чекає, що християни от-от мають виступити з широким планом соціальної, так мовити б, революції, і сам хоче прийняти якнайдіяльнішу участь в здійсненні Царства Божого на землі. Але ясної громадської програми у християн він не знаходить. Замість неї йому повторюють старі, як світ, слова про покору, радять особисте самоудосконалення, терпеливість щодо сталих і непохитних нібито форм державного і громадського ладу. Виголошують навіть таке дике, неймовірне для неофіта припущення, що святий триєдиний Бог сотворив кесаря і владу

Преторіанську і патриціанську,

І владу над рабами багачів,

а слова християн: «ми боремось в терпінні і покорі» уявляються йому, що виріс в оточенні справжньої і ненастанної боротьби, блюзнірством над святим словом «боротьба». І конфлікт кінчається розривом. Неофіт говорить:

Доволі з мене рабства на цім світі.

Я честь віддам титану Прометєю,

Що не творив своїх людей рабами,

Що просвітив не словом, а огнем,

І мучився не три дні, а без ліку, —

Та не назвав свого тирана батьком,

А деспотом всесвітнім і прокляв,

Усім богам віщуючи погибель. —

Я в слід його піду».

Давніші прометеївські тиради розгортаються таким чином в цілу релігію прометеїзму, що протиставляє християнському лицемірному опортунізму бунтарство, покорі — гордість, авторитету громади — сміливу людську індивідуальність.

Той самий конфлікт межи громадянством і одиницею бачимо і в другій пізнішій драмі — «У пущі». І тут Леся Українка так само воює во ім’я прометеїзму з християнською покорою, владою громади (общини), з цілим християнським світоглядом. Перед нами праліси Америки на початках XVII віку і гурт вигнаних з Англії кальвіністів-пуритан, що хотять на нових місцях відродити стару християнську громаду. Разом з громадою приїздить в Америку молодий і талановитий скульптор Річард Айрон. Духовно чужий своїм кревним, вихований під небом Італії, на найкращих зразках античного — поганського — мистецтва, він порішив розділити участь своїх родичів-пуритан: йому здалося, що високе піднесення, яке керує їх вчинками, одухотворить і його технічно високу вмілість. Але пуританам не треба Річардового мистецтва: вони ненавидять всяку подобу ідолів, вони вимагають од Річарда покори авторитету пастора і громади, забирають його віск на свічі для дому молитви, розбивають його твори, озброюють проти нього його друзів. Його зрікаються мати, сестра, закохана в нього Дженні Кембль, і Річард, проклятий всією громадою, покидає рідну оселю з девізом: fiat ars!.. На новому місці, ставши шкільним учителем в Род-Айленді, Річард живе, не бідуючи, але і тут ніхто його не розуміє. Намучений таким життям, артист тратить поволі свій великий хист, його фантазія «не б’є уже крилами» а нові художні його утвори наводять його на думки, що його хист «була мана одна» — «не іскра Божа, а вогник той, що над багном літає і зводить подорожнього на безвість». Але коли до Річарда приїздить друг його молодості, скульптор Джонатан, що в свій час, скоряючись громаді, закопав в землю свій хист, і приносить звістку, що давні конфлікти з громадою забуті і нині вся родина і все рідне місто бажає знову побачити Річарда в своєму колі, Річард пропозиції не приймає. Він згадує, що у нього є небіж Деві, талановитий художник, для якого його життя повинне зостатися «прикладом високим». Його поворот міг би пригасити «силу молодечу» тоді, як тепер Деві

пам’ятатиме довіку,

Що був колись у нього дядько Річард,

Одважний, вільний і непримиримий,

Покірний тільки правді і красі.

І Річард зостається.

Такий же конфлікт переживає пророчиця Тірца в драмі «На руїнах». Покірна вищому велінню, вона закликає народ, що плачеться на звалищах Єрусалиму, до нової творчої роботи, а коли слова її не знаходять співчуття, не вагається розбити арфу, що перейшла до неї як спадок Ієремії, і самотня йде в пустиню з словами:

Мене дух Божий знайде сам в пустині,

А вам ще довга путь лежить до нього.

І характеристична риса в усіх цих конфліктах: особа людська завжди виявляється діяльною, маса — лінивою, особа — правою, а маса — винною. Мимоволі пригадуються ібсенівські: «Більшість ніколи не буває правою» і «найсильніший той, хто зостається сам». Самотнім лишається межи християнами неофіт-раб, одинока Тірца — серед зневіреної людності вперше погромленого Єрусалиму, одинокий і Річард Айрон серед своїх сучасників.

У мене в грудях серце неспокійне,

І попалив його якийсь вогонь…

Він, може б, міг на олтарі великім

Палить великі жертви всепалення.

Та де ж ті олтарі? Я наче бранець,

Що на чужій землі шанує Бога,

Нікому не відомого в країні.

І в більшості своїх драм Л. Українка з’являється поетом індивідуальних змагань, краси і сили прометеївськи настроєної одиниці. Недурно і Дм. Донцов в своїй давнішій статті назвав її поезію «поезією індивідуалізму»[64].

Індивідуалістичні настрої складаються у Лесі Українки і на ориґінальне трактування такої популярної у всесвітній творчості постаті, як постать Дон Жуана. Коли в більшості творів славетний іспанський ґранд все ще зостається великим грішником, яким змалювала його середньовічна леґенда, грішником, що за свої гріхи проти Божої правди і людського права або гине від забитого їм Командора, або приймає покуту в монастирі, навернений на правдиву путь таємничою візією власного похорону (ориґінальне використання цього моменту див. в «Похороні» Франка; до цієї версії леґенди належить і «Дон Жуан» Ол. Толстого), в «Камінному господарі» Л. Українки бачимо щось зовсім інше. Дон Жуан, проклятий королем вигнанець, позбавлений прав і привілеїв ґранда, щасливий, поки живе на березі моря коло Кадікса, дружить з піратами і знать не хоче впину своїм забаганкам і капризам. Аж ось, прибувши до одної з своїх коханок до Севільї, він закохується в донну Анну на її останнім дівочім балу. І це кохання стає тою камінною десницею, що вбиває його. Ради нього він, свавільний і щасливий, що не знав впину своїм примхам і завше в згоді був сам з собою, починає знов цінити ласку короля і привілеї ґранда, приймає жертву Долорес, що приносить йому прощення папи: прибувши в Мадрид і вбивши на поєдинку Командора, він лицемірно підтримує версію донни Анни, нібито Командора вбили розбійники; переймається амбітними планами донни Анни, що хоче поставити свого обранця на місце забитого чоловіка. Приміряючи до себе командорського плаща, він підходить до свічада і не пізнає себе, бачить, що проти нього стоїть камінна командорова статуя, — і кам’яніє сам: не великий грішник покараний вищою силою за гріхи і сваволю, а нестримна, горда індивідуальність людська гине, оплутана життям, за зраду собі самій.

В коротенькій замітці не маємо змоги спинитись на інших драматичних творах Л. Українки: на її поетичній «Лісовій пісні», на «Одержимій», де з такою силою розвинуто давню тему про любов-ненависть (пор. «Грішницю»), «Адвокаті Мартіанові», на її своєрідному освітленні образу Іуди («На полі крові»). Хочемо тільки зазначити, що і з боку форми останні твори поетеси високо підносяться над творчістю її першого періоду. Їм властива велика міць поетичної мови, стислої, позбавленої риторичних прикрас (родинна риса — в «аскетичній» і сильній мові Л. У. нам чуються відгуки драгомановської фрази!), зручне використання народного вірша («Лісова пісня»), майстерний діалог (зразком може бути розмова Перелесника і Мавки в «Лісовій пісні», де обидві дійові особи обмінюються стислими і сильними, в один рядок репліками, — ефект грецької трагедії) і надзвичайна чистота словника. Іноді надто почуваєш задум автора, завдання, яке він собі ставить, схему, в якій розвиває свою думку, але це стосується тільки до слабших поем. В кращих творах — перш за все «Лісовій пісні» — в повіні поетичних образів, що затоплюють душу читача, нема змоги розгледіти течію конструктивної мислі поетки. Бачиш високу і легку арку і мимоволі віриш, що вона повстала сама собою, без технічних хитрощів і приладів.

Давнішній український читач завше охітніше читав громадські поезії Л. Українки і недооцінював її драми. Йому здавалось, нібито поетеса одходить од сучасності, вишукує теми, «одривається од національного ґрунту» — од баби Параски і баби Палажки, Макарихи і «Жидівки-вихрестки», Марка Кравченка і Демида Гайденка — і чутливим літературним критикам доводилось немало покладати праці, щоби з’ясувати цей екзотизм сюжетів, довести, що драми Л. Українки — не літературна гра, не стилізація, що в них чується биття живої думки, життя сучасного українського інтеліґента, і що промови й репліки єврейських пророків і перших християн дуже близькі власним нашим шуканням і тривогам. Тепер, на певному віддаленні, все це стало ясно і, сподіваємось, уже ніхто не стане сперечатись, що в словах пророчиці Тірци («На руїнах»):

Розкуй меча на рало. Час настав,

Бо прийде ворог і розоре землю,

Насіє збіжжя, і збере жнива,

І буде хлібом люд сей годувати,

І вдруге завоює Палестину

Вже не мечем, самим блискучим ралом, —

промовляє не стара іудейська минувшина, а наша українська сучасність. Перебувши роки непорозуміння на «хранительних» сторінках українських часописів, твори Л. Українки з’являються в повному зібранні саме тепер, коли стали вповні зрозумілими, і коли, наслідком певної літературної і громадської еволюції, для них народився читач, і коли нове видання, розпочате «Друкарем», безперечно, стане фактом великого літературного значення.

1919

Андрій Головко. Самоцвіти{84}

Поезії. Видавництво «Молодик». Креміньчук (Кременчук),1919 р. Стор. 32. Ц. 65 коп.

Невеличка, всього на один аркуш шістнадцятки, книжка д. Анд. Головка — типова вправа початкуючого поета з провінції на затягані і набридлі теми. Муза «гарна як ніч, як весна» і разом з цим «смутна», «немовби цепом повитая», що «слізьми поливає» поетову душу; мати, що вкупі з дітьми оплакує померлого батька; тисячу раз повторювані пейзажі («Осінь плаксива, — так сіро навколо») і ліричні признання («Я самотній в тузі, у одчаї») — все те старе, як світ, і по-старому — без жодного свіжого слова — написано. Дещо видається наслідуванням Олеся, особливо ранніх його речей (порівн. вірш «Моїй матері» з олесівською поезією тієї ж назви або «Годі спати: ніч минула»), але наслідування те бліде і безбарвне. Форма нижче критики. Автор ніякісінького поняття не має про риму: на його надто ласкаве, поблажливе ухо видаються римами навіть такі сумнівні созвучності, як долами і немає, бур’яном і зів’ялі; бракує йому і знання мови. В поезіях багато невірних наголосів («чарáми»), неправильних форм (всеє — «проміння бризнуло і всеє потопило», шумлят і т. п.). Загальне враження: авторові друкуватись ще рано, — треба учитися.

1919

Музаґет{85}

Місячник літератури і мистецтва. Січень — лютий — березень. 1—3. 1919. Київ. Стор. 168 + 4 ненумерован. Ціна 60 грив. Вид. «Сяйво»

Перед нами перше — потрійне — число нового часопису. Великий формат, прегарний — особливо для нашого убогого часу — папір і ціла плеяда молодих, свіжих імен, з якими [читач] привик зв’язувати надії на дальший розвиток української літератури та мистецтва!

Всіх відділів у новому журналі чотири: І. Поезія. II. Проза. III. Статті (теоретичні) і IV. Критика та бібліографія.

Перш за все — поезія. В цьому досить поважному щодо кількості сторінок відділі знаходимо вірші: Тичини, Загула, Ярошенка, Терещенка, Зорева-Филиповича (нове ім’я в українській поезії!), Клима Поліщука, Мих. Жука, О. Слісаренка, В. Кобилянського. Найяскравіші з них три поезії Тичини, особливо середня — «Плуг» — з її ґрандіозними образами: вітер… блискавка… на обрії кривава заграва, а на передньому плані «мільйони мільйонів мускулястих рук», які «врізають» в землю велетенського плуга. Ритм поезії — рухливий, хвилюючий:

…Були такі, що тікали.

В печери, озера, ліси.

— Що ти за сила єси? —

Питали.

І ніхто з них не радів, не співав.

(Огняного коня вітер гнав —

Огняного коня —

Внóчі).

І тільки їх мертві розплющені очі

Одбили всю красу нового дня! —

Очі.

Остання з поезій Тичини «І Бєлий, і Блок, і Єсенін, і Клюєв» сама по собі значно слабша, але вона має інтерес як відповідь українського поета на ідеологічну роботу поезії російської, з її апофезами «сермяжной Руси»:

Всю тебя, страна родная,

В рабском виде Царь Небесный

Исходил, благословляя.

Інтересна спроба поглянути на «святую Русь» з тих обсерваційних пунктів, які відкрились нам в январських подіях минулого року. Тут не блоківські образи і настрої —

Живую душу укачала

Русь, на своих просторах ты,

И вот она не потеряла

Первоначальной чистоты —

виповнюють душу! Перед очима в поета картина глибокого противенства між смиренною ідеологією і суворою великодержавною практикою:

І Бєлий, і Блок, і Єсенін, і Клюєв:

Росіє, Росіє, Росіє моя!

…Стоїть сто-розтерзаний Київ

І двісті-розіп’ятий я.

З других поезій зазначимо прегарну «Черничку» О. Слісаренка і сильний «Вороногривий кінь» Д. Загула. Ефектовні вірші В. Кобилянського, але весь ефект їх, здається, полягає в дзвінких алітераціях. Як ориґінальний лірик, Кобилянський поки що виразного обличчя не має. Не вповні виразна і індивідуальність В. Ярошенка. В його віршах є широкий розмашистий ритм, почуваються перспективи дальшого розвитку, але форма його поки що од викінченості далека, а мова кострубата і не завше правильна. Безумовно, слабенькі обидві поезії Поліщука. Тут все негаразд: і взяті напрокат образи («Ярили очі закликають спалить в серцях мінорні жалі»), і настирливі алітерації, і несмаковиті неологізми:

Весняних панн огнем вітайте.

… Віщуйте день солодкодарний.

Як спить краса в кривавім краю,

Так є мотив огненножарний.

І техніка у автора невисока. Надто щедро розставляє він по тезисах стоп повно наголошені слова:

Наше тіло пульсує злу кров.

І виходить — какофонія!

Художня проза репрезентована в «Музаґеті» трьома доволі інтересними мініатюрами П. Вірина (знову ім’я, яке з’являється чи не вперше!), «акварельними плямами» Ігн. Михайлича («Чуже свічадо»), двома етюдами Мих. Жука і дуже милою новелою д. Галини Журби — «Казка про Смарагд». Се єдина більша розміром річ в одділі прози: для потрійного числа поважного часопису ніби трохи замало!

В одділі «Статті» звертають на себе увагу дві розправи Ю. О. Іванова-Меженка: перша — «Творчість індивідуума і колектив» — з легенькою іронією вказує на безнадійність модних шукань гуртової творчості, друга — «Павло Тичина. Сонячні кларнети» дає інтересну спробу аналізу слухових образів та асоціацій поета. Стаття Ів. Майдана «Поезія як мистецтво» видається, власне, не статтею, а скоріше розділом з так зв. «теорії словесності». Написано її авторитетно і дуже догматично. І потім — чи не здається авторові, що деякі його твердження, з таким ефектом виголошені, звучать трюїзмом? Стаття проф. Бурачека — «Мистецтво у Києві» — дає короткий огляд київської малярської продукції і на її безнадійному тлі — кілька портретів репрезентантів українського малярства. Інформаційна замітка Л. Курбаса знайомить нас з новими здобутками драматичної творчості в Німеччині.

В одділі бібліографії, крім огляду українських журналів — «Вісника», «Шляху» і «Нашого минулого», знаходимо рецензії на всі видатніші появи нашої поезії («На грані» Загула, «Світотінь» Ярошенка, «На березі Кастальському» О. Слісаренка, «Під осінніми зорями» Рильського).

Серія уміщених в книзі портретів роботи М. Жука (Тичина, Загул, Меженко) в цілому справляє приємне враження. Найкраще вдався авторові портрет Загула, зроблений в стилі дерев’яної ґравюри.

Слабе місце журналу — хроніка. В «місячнику мистецтва й літератури» бажалося б докладніших заміток та інформацій з нашого артистичного життя, а не похапливих, уривчастих заміток на газетярський лад.

І ще одне побажання. Добре було б, коли б редакція «Музаґета» внесла в свій журнал більше життя й руху — завела огляди нового мистецтва, польського та російського, дала побільше заміток та статей про нові художні змагання на Заході, означила своє відношення до видатніших представників нового українського мистецтва. Такі статті та огляди, з одного боку, позбавили б «Музаґет» його тяжкої альманатної вдачі, з другого — вияснили б власні позиції керівників журналу, а нам — читачам — дали певність, що ми маємо перед собою виразну літературну течію, а не просто випадкове коло літературних діячів, нічим, крім критичного відношення до традиційної української творчості, не зв’язаних між собою.

1919

Володимир Самійленко. Україні{86}

Збірник поезій 1884—1917 рр. Видання 2-ге (?). Видавництво «Промінь». Сміла на Київщині, 1918 р. Стор. VII+147. Ц. 6 карб.

Вол. Самійленко — поважне, заслужене наймення в історії української поезії. З цим іменем завше сполучається згадка про м’який, ласкавий гумор, своєрідну фактуру вірша і «бездоганно чисту, ясну, як небесна блакить, дзвінку і прозору українську мову» (слова Франка). Почавши писати на початку вісімдесятих років, Самійленко ніколи не був поетом продуктивним, і весь здобуток його тридцятип’ятилітньої праці, коли не рахувати перекладів з «Божественної комедії» Данте та Мольєрового «Тартюфа», майже цілком укладається в цю невелику, всього на півтораста сторінок, книжечку. Але хоч як мало писав Самійленко, а в історії української поезії він зайняв свою власну постать, — він прищепив нашій літературі ямби Барб’є та пісні Беранже, він дав хороші зразки байки (переклади з Лашамбоді) та віршованого фейлетону на злобу дня. Крім Франка, що так само вмів гострим словом озватися на біжучі події (порівн. «Ботокудів», «Мандрівку русина» або «Нові співомовки»), серед наших поетів рішуче не було фейлетоніста більш талановитого: «Воссоединенный галичанин», «Російська серенада» або той найновіший віршований статут про «фахівців», що за гетьманських часів уміщено було на шпальтах «Нової ради» — живий і найяскравіший тому доказ. Поет-сатирик, Самійленко далеко бідніший в сфері чистої лірики. Його сонетам, не вважаючи на добре додержану форму (а це трапляється у нас дуже рідко), бракує яскравості і ґрації; його патріотичні речі дужо часто переходять в напівофіціальні кантати та марші. В його ліриці, загалом беручи, мало безпосередності, надто переважає рефлексія, міркування, абстрактні, безобразові слова (напр., «Веселка», «Зорі» або уміщені в ЛНВ за цей рік — «Думи буття»). Форма у Самійленка добра і доволі різноманітна, в цьому відношенні його поезії завше стояли високо: він добре знається на строфі, уміє використовувати різні метри; крім привичних анапестів та хореїв, чотири- та шестистопових ямбів, ми не раз зустрічаємо у нього і восьмистоповий хорей («Шкода» — чергування рим і строфічний поділ терцини), і дактилічний гекзаметр з пентаметром («Елегії»). Єсть навіть інтересна і вдатна (принаймні далеко щасливіша, ніж спроби акліматизації античних розмірів у Щурата) Алкеєва строфа:

Поки душею я не втонув іще і т. д. (с. 51).

Потреба в новому виданні Самійленка почувалася вже давно, і тому — честь та слава т-ву «Промінь», що воно догадалось зробити це раніш, ніж якесь більше київське товариство. Передруковуючи видання 1908 р., видавництво доповнило збірник 12-ма новими поезіями: з них одна без дати, писана, можливо, десь коло 1896 р. («Всеросійське свято»), одна датована 1907 р., по одній — 1908 і 1909 р., дві — 1913, одна — 1914, решта 1917 р.

Щодо самого видання, то чепурним назвати його не можна, але на наші часи упадку друкарської справи книжка виглядає не так погано, особливо коли взяти під увагу, що її (книжку), можливо, друковано було на провінції. Незрозуміло тільки: 1) чому видавці називають своє видання другим, коли воно по суті являється третім (1-ше — Видавничої спілки — львівське, 2-ге — тієї ж спілки — київське)? і 2) чому до збірника не приложено ніякої ширшої статті про автора? В збірнику, правда, передрукована передмова Франка до 1-го, львівського видання, — але ця стаття, з випадами проти молодшого покоління галицьких поетів, що коло 1905 р. приступало до літературної роботи, для теперішніх часів звучить анахронізмом. Досить того, що автор замітки наприкінці бажає поетові якнайпродуктивніше зустріти свій двадцятип’ятилітній ювілей, який нібито має наступити незабаром, тимчасом як цього року минає вже тридцять п’ять років літературної роботи Самійленка. Гадаємо, видавництво повинне було зазначити, що статтю-передмову написано було в 1906 р. і до нового видання вона попала як передрук.

1919

Ясна зброя{87}

Зразки з українського красного письменства для читання й декламації. Склав Ів. Азовський. Київ, 1918. Стор. 288. Ц. 15 грив. (7 карб. 50 коп.)

Це, здається, четверта з черги спроба українського декламатора за останній рік, — невелика розміром (певно, з огляду на умови книжкової продукції), трохи невиразна з обличчя (бажалося б артистичнішої обгортки), але, зрештою, — пристойна, видана доволі чепурно, без тої малоросійщини, якою вражав, напр., «Укр. декламатор» П. Ковальчука. Сам складач — в українській поезії, очевидячки, тільки аматор, і то аматор, який не всіх поетів знає або лінується, роблячи вибір, уважніше їх перегорнути. В «Ясній зброї» знаходимо, головним чином, поетів з України, — Галичина й Буковина репрезентовані дуже слабо. З буковинців до збірки увійшли Федькович, Маковей (по 2 зразки) та С. Воробкевич (1 уривок); з галичан — Франко, Б. Лепкий та Луцький: ні Карманського, ні Пачовського, не говорячи вже про менших — Твердохліба й Чарнецького, нема, — тоді як у Карманського, напр., можна було б знайти досить придатного для декламації матеріалу. Кращого вибору можна було б жадати і з давніших поетів українських: у Щоголева є багато кращих поезій, ніж виписана д. Азовським — «До чарівниці», і «Довго я не хотіла коритись весні», далеко не з ліпших речей Л. Українки. Зовсім немає в збірнику Куліша, в поетичнім доробку якого часом трапляються п’єси великого ліричного напруження й великої краси. «Аматорство» складача одбилося й на його манері друкувати вірші. Одні поезії подано з поділом на строфи, другі (взяті не безпосередньо з збірника творів, а очевидячки з «Української музи» Коваленка) — без нього; нарешті, треті виписано з попередніх антологій: з усіма тими licentiae, які дозволили собі попередні складачі (напр., в рилєєвському монолозі Наливайка слова: «Як вільний з вільним, рівний з рівним» творять один рядок: на два рядки їх розбив — і то без жодної підстави — лише д. О. Коваленко).

Розполог матеріалу по відділах виглядає так: І. «За Україну, за її волю!» (назва надто патетична і не пасує до дальших заголовків). II. Лірика. III. Сатира і гумор. IV. Художня проза. В І одд. матеріал давній і середньому читачеві уже відомий… Свіжих речей небагато: «Гімн» Чупринки («Слава Вкраїні») і «Мій рідний край — пахуче поле» М. Шаповала. Зате в одділі лірики ціла низка зразків, які по декламаторах ще не містилися: «Думкою останньою» Філянського, переклад Кримського із Гафіза, «Радість розлуки» М. Рильського, один уривок з олесівського «На зелених горах», «Яблуневоцвітно» та «З кохання плакав я, ридав» П. Тичини. Одділ гумору й сатири коротенький і невиразний; одділ прози короткий, але доволі сильний. До нього входять: уривок з «Intermezzo» Коцюбинського («Ми таки зустрілись на ниві… я і людина»), «Моє слово» Стефаника, «Сліпець» Кобилянської, «На розкоші» Васильченка. Взагалі на карб д. Азовському треба поставити надто велику прихильність до перестарілої сентиментальної манери: в одділі І він, наприкл., не вдержався, щоби, поруч сильного шевченківського «Погибнеш, згинеш, Україно» і «Так, ми раби» Л. Українки, не примістити такої банальності, як «Не питай» Ів. Огієнка та поетичного гріха Мик. Вороного, його примітивно-патріотичного:

…Та коли ти Вкраїни не кохаєш,

Ти не моя!

Як заслугу складача, треба одмітити його увагу до молодої української поезії — Тичини й Рильського, Загула й Я. Савченка.

З недоглядів завважимо два: до художньої прози однесено віршовану сцену Л. Українки «Айша і Мохаммед» (стор. 227) та ще на стор. 285 авторство поезії «У сповідальні» приписано неіснуючій в українській літературі п. О. Романович.

1919

«Наше минуле»{88}

Журнал історії, літератури і кулътури. 1918, ч. 1, 2, 3

Третьою книжкою, що з деяким запізненням появилась на світ в квітні ц. р., «Наше минуле» закінчило перший рік свого існування. Час невеликий, недовгий, але внутрішня фізіономія журналу на протязі цих кількох місяців позначилася виразно й яскраво.

Поперед усього це є орган «популярно-науковий» — так, принаймні, з’ясовує його завдання редакційна передмова до першої книжки; по-друге — орган, присвячений освітленню «невпинної боротьби українського народу за свої політичні права та одвічні — демократичні ідеали», призначений показувати «своєрідність народних традицій в письменстві, культурі й мистецтві». Отже, три галузі національного життя, в їх історичному розвитку, притягають до себе увагу журналу: громадський та політичний рух, українська література та українське мистецтво. Це й єсть титри широких розділів, по яких редакція розміщає свій історичний та історично-літературний матеріал. Але в інтересах детальнішого групування статей та заміток до цих трьох загальних і великих одділів додано ще кілька менших і спеціальних: IV. Матеріали біографічні — некрологи, біографії, спомини (в трьох числах 27 заміток); V. Хроніка (70 заміток) і VI. Детально і уважно розроблена бібліографія.

Так виглядає схема журналу. Теми, котрих торкаються автори статей, численні й різноманітні. Але головніші з них можна зібрати коло трьох-чотирьох фокусів, на яких скупчується увага провідників журналу. Перший з них лежить в області нашої літератури й громадського життя 40-х рр., — це Кирило-Мефодіївське братство; другий — в обсягу недавньої нашої літописі —український рух в часі війни і галицька руїна; третій — в царині старого нашого мистецтва XVII і XVIII в.

Кирило-Мефодіївському братству присвячено багато статей і заміток в І і II книзі. На першому місці стоїть стаття П. І. Зайцева «Книга битія українського народу, як документ і твір», що становить собою коментарій до опублікованої автором костомаровської «Книги битія», того таємничого рукопису «Закон Божий», що таку роль відігравав у допиті мефодіївців. Ця «Книга» з її ідеалізованими поняттями про нашу минувшину, її ідеалізацією простого народу, з тим українським месіанізмом, що від «камня небрегомого» — недержавної нації української — сподівався відродження Слов’янщини та повернення первісно-християнського братства й волі, була опублікована в свій час В. І. Семевським (Русское бог., 1911, V—VI), але до читача не дійшла, з огляду на небезпечність крамольної її ідеї. Друкуючи її тепер, на перших сторінках «Минулого», П. І. Зайцев вводить нас своїм коментарієм в те духовне оточення, в якому утворювалась книга. А оточення те надзвичайно яскраве: тут і впливи польської революційної літератури, закрашеної месіанською ідеєю, і відгуки місцевого українського автономізму, і своєрідний євангельський демократизм, і високе ідеалістичне піднесення. Може, трохи зайвим являється в статті, присвяченій минулому, останній абзац, але і він звучить живо й інтересно, в’яжучи ту давнину з нашою сучасністю.

До тієї ж теми, але з іншого боку підходить проф. Д. І. Багалій, друкуючи в II кн. журналу невелику замітку з двома першорядної ваги документами — всепідданішим докладом міністра освіти графа Уварова в справі кирило-мефодіївських братчиків та «мнением» про тих же братчиків шефа жандармів гр. Орлова. Гр. Уваров, відомий творець формули: «православие, самодержавие, народность» — слов’янофіл офіціальної марки, обороняє як слов’янофільську ідею, так і «общее спокойствие отечества» «от посягательства нескольких людей разного звания и происхождения», як називає він братчиків. Він розуміє слов’янофільство західних слов’ян як природний потяг їх до Росії, — до «центра, где живет и бодрствует начало, давно умершее между прочими славянскими народами», — але разом з тим він перестерігає всіх тих, на кого може «по долгу звания» мати прямий вплив, від тісніших зносин з слов’янами, «подвластными Австрийской империи». Бо «присовокупление политических видов» може пошкодити «общему делу славянства» і в Росії (розуміється, офіціальній) не може знайти ні відгомону, ні співчуття. Гр. Уваров переконаний, що тільки східне слов’янство, вірне самодержавію і православній церкві, слов’янство справжнє; все ж інше, «что выходит из этой черты», те є або «примесь чуждых понятий», або «игра фантазий», або, нарешті, «личина, под коей злоумышленники стараются уловить незрелых юношей и увлечь мечтателей неопытных». Нічим іншим, як «злоумышленною личиною», являється, на думку Уварова, і слов’янство братчиків, таке без краю далеке «от восторженного и добродушного славянства восточного», повне «слепых стремлений провинциального духа к разъединению»… і, закінчуючи свій доклад, граф не без ефекту протиставляє «мелким провинциальным мечтам и украинским предрассудкам» мефодіївців — справжню «верность малоросийскую» престолу, яка дозволяє малоросам платонічно зітхати «о минувшей самобытности, о собственном гетмане… может быть, о свободной продаже горелки», але не більше. Шеф жандармів гр. Орлов не має красномовності гр. Уварова, але по суті з ним не розходиться. Він боїться, що «мысли украинофилов» можуть надати Малоросії «желание существовать самобытно», і тоді «любовь к родине» переважить «любовь к отечеству». І він дає пораду «вытравить предположение о самостоятельности и прежней вольнице народов, подвластных России», і на порожньому місці збудувати загальноімперський патріотизм, «любовь к отечеству и народную гордость», — стара рецептура, що давно уже показала свою повну непридатність.

До статті П. I. Зайцева і документів Д. І. Багалія треба приточити ще статті проф. Егіазарова («Пам’яті моїх учителів», І, 44—53) і С. О. Єфремова («Масонство на Україні», III, 1—16). Перша з них, наскрізь суб’єктивна, дає живий портрет одного з найдіяльніших кирило-мефодіївських братчиків Гулака, — портрет, змальований вдячним і спостережливим учнем. Друга — строго об’єктивна, наукова — пробує встановити генезу ідей, що виразно потім виявилися в програмі Кирило-Мефодіївського братства. Зерно тих ідей С. О. Єфремов знаходить в масонстві, котре хоча і не досягло на Україні великого розвитку як таке, зате, попавши в сферу місцевого життя, стало важним етапом в історії громадського руху. Зложилось на це три чинники: 1) той факт, що російське масонство дійшло на Вкраїну, вже втративши свою первісну аполітичність, 2) впливи масонства польського, навпаки, позначеного певними національно-політичними настроями, і, нарешті 3) засвоєні місцевими масонами українські традиції. І далі автор ілюструє свою думку, спиняючись на характерних постатях переяславського маршалка В. Л. Лукашевича, декабриста Горбачевського, фундатора товариства «Соединенных славян» Борисова і інших «добрых малороссиян», у яких порив «до містичного і таємного» не вигасив в серці любові до «любезного отечества», не зменшив «прежней силы чувств и преданности к Отчизне».

Друга група заміток і статей торкається наших, порівнюючи недавніх вражень і подій, адміністративної практики російського уряду щодо українства (стаття П. Я. Стебницького «До історії укр. руху», III, 89—93, і поданий редакцією «Доклад київського цензора про українські й чеські видання з року 1899, III, 125 і 127) та російської окупації в Галичині (Меморіал К. Паньківського, І, 57—65; розпочатий Д. Дорошенком великий мемуар «Галицька руїна 1914—1917 рр.», III, 17—36 і два подані С. Єфремовим документи, що характеризують позиції укр. партій в часі війни — III, 127 і 133). З них записка київського цензора, знайдена в архіві Петербурзького головного управління в справах друку, сама по собі дрібна та блазенська, набуває деякий інтерес при сопоставленні її з увагами гр. Уварова та Орлова. Подібно до тих стовпів миколаївської Росії, маленький київський цензор кінця минулого століття похваляє чеську літературу за те, що в ній все частіше «начинают раздаваться голоса о необходимости сближения всех отраслей славянства под покровительством великого русского народа» і гудить українських сепаратистів за те, що вони «мечтают о разъединении отраслей того же самого народа». Одначе не все подобається строгому цензору і в чехів. Він завважує в їх побуті — horribile dictu! — «разлагающее влияние западной культуры». Трудно вдержати усмішку, читаючи цей, як справедливо говорить редакція «Минулого», «архитвір політичного дикунства російської влади кінця минулого століття».

Другий, не менш виразний та промовистий доказ того ж таки дикунства, тільки вже не з кінця минулого, а з другого десятиліття нинішнього віку подає нам стаття Д. І. Дорошенка. Строго фактична, спокійна спокоєм літопису, вона яскраво показує двообразного Януса російської державності — смиренномудрої ідеології та суворої поліцейської практики. Відноситься вона до історії галицької кампанії, що препишно по маніфестах та офіціальних виданнях звалась визволенням «подъяремной Руси». Як відомо, визволення те викликало справжній ентузіазм в російській пресі. І дуже шляхетно писало про нього «Новое время»: «Чистая сердцем, простая обычаем, небогатая, подчас голодная… строилась Святая Русь, как могла. То не ладно, это не хорошо, а в общем — слава Богу — живы! Христос терпел и нам велел. Но если многое свое она упускала, и если робко порой сторонилась перед самовольным хозяйничанием западных господ, одного она никогда не могла вынести — плача и жалоб меньших братьев, слабых и подавленных стонов, долетавших до нее из далекой чужбины… Вся русская летопись от древнейших времен до последних дней не является ли сплошным и кровавым усилием освобождения?.. Последних своих детей, вконец замученных и обессилевших, Святая Русь освобождает теперь!» У Дорошенка картина славетного «визволення» виглядає інакше і нібито трохи вірніше. Напівграмотна адміністрація, більшість представників якої «и по нравственному уровню не стояла на должной высоте» (Отчет Галицк. генер. губер.), євлогіївська пропаґанда православія, труси і арешти, і безконечно довга низка «закладників», невідомо за що засиланих на Сибір — от головніші її деталі…

Третій ряд статей стосується історії українського мистецтва. Сюди належать: Ф. Ернст. Київські архітекти XVIII в. (І, 98—118); В. Прокопович. Христос отроча з Київської псалтирі р. 1697 (II, 107—119); В. Модзалевський. Будування церков у лубенському Мгарському монастирі (III, 49—80). Переважно інтересує авторів мистецтво XVII—XVIII вв. До давнішої доби відноситься лише стаття К. В. Шероцького «Українська штука великокнязівських часів» (1. 85 сл.).

Статті історично-літературні групувалися поки що коло постаті Квітки (чотири статті — М. Плевака, Вол. Міяковського, С. Єфремова та І. Айзенштока в ч. 2-му) та М. Вовчка (стаття В. Бойка, що трактує питання про вплив на М. Вовчка Тургенєва). З другого і третього числа журнал починає переходити до багатої на літературні факти доби 60-х років, до видавничих її планів (В. Міяковський. До історії укр. журналістики, III, 81—88) та до найпомітнішого її літературного та культурного ініціатора — Куліша (В. Міяковський. Куліш і цензура, II, 99—106, П. Зайцев. Листи Куліша до Н. О. Білозерської)[65].

Одділ історії соціальної та економічної представлений слабо (замітки Є. Онацького та А. Каманиної). Видко, що не в цій галузі головний інтерес редакції й співробітників. Широко уложений зате одділ біографічний. Найґрунтовнішою його статтею являється стаття О. Соловія «Нові матеріали до біографії С. Д. Носа», — спроба освітлити інтересну, хоч, на жаль, мало відому постать одного з менших письменників 60-х рр. В числі ІІ-му серед біографічних заміток знаходимо і спеціальний «Драгомановський куток» — статтю Д. М. Овсянико-Куликовського про Драгоманова (І, 50) і низку некрологів людей, що близько до нього стояли: дружини його Л. М. Драгоманової, проф. Ф. К. Вовка і А. М. Ляхоцького.

Сказаного, здається, досить, щоб уявити всю різноманітність і цікавість уміщеного в журналі матеріалу. Але до цього слід ще додати, що статті і замітки не лежать в журналі мертвим баластом, не складаються на велику та невпорядковану купу, — редакція вміє дати їм життя. Вона дотепно групує їх в одділи: «Архів історичний», «Архів літературний», «Поличка бібліофіла», уміє виділити ту чи іншу замітку то коротеньким коментарієм, то просто заголовком, і в результаті ні одна деталь не минає уваги читача, складаючись в його уяві на суцільний і живий образ нашої — давньої і недавньої — минувшини. В цьому розумінні «Наше минуле» серед української преси — приємний виїмок; активний журнал, що походом іде на читача, забирає його увагу, виховує його — це ж справді: rara avis, рідкий птах на нашій землі. Не подібне до інших журналів «Минуле» і своєю увагою до бібліографічного одділу. Воно не держить бібліографічного одділу «в черном теле», навпаки, систематично занотовує все інтересне, що стосується українських дисциплін, містить докладні бібліографічні огляди та покажчики (Ucrainica Гуцала з доповненнями І. Айзенштока), — і тим ще сильніше зміцнює свою хорошу культурну позицію.

1919

[Редакційний коментар]{89}

Даючи місце замітці С. О. Єфремова — «З приводу однієї рецензії», редакція «Книгаря» вважає потрібним сказати кілька слів з свого боку.

Віддаючи до друку рецензію д. Ревуцького, редакція в основі була солідарна з її оцінкою «Короткої історії українського письменства», а тому всі закиди шановного автора на свій рахунок готова прийняти і від свого імені на них одповісти.

Питання перше, чи мав підстави рецензент «Книгаря» підійти до книги С. О. Єфремова як до книги шкільної. Редакції здавалось, що мав. Правда, автор ніде в титулі своєї праці не поставив тих підзаголовків, які звичайно ставляться на підручниках, і, як ми знаємо тепер з його авторитетного роз’яснення, готував тільки популярну книгу, — але 1) прилучена до історичного огляду коротенька «теорія словесності» видержана в тоні й обсягу середньошкільних підручників, 2) звістки, що з’являлись подекуди в українській пресі і не були заперечені автором в спеціальній передмові, а вона особливо була б бажана, з огляду на те, що від автора сподівалися іменно підручника, і, нарешті 3) той факт, що книжка пішла в продаж як підручник для школи, — все це вкупі давало право поглянути на «Коротку історію» трохи інакше, ніж як дивився на неї сам автор. І, певне, не випадково те сталося, що й інші рецензенти книги д. Єфремова (С. Д. в «Вільній укр. школі», 1919, 8—9, і М. Марковський в «Україні», 1918, І—II) приложили до неї ту ж саму мірку, як і рецензент «Книгаря».

Центральне місце в увагах д. Д. Ревуцького займають: з одного боку — вказівка на перестарілість і неповноту означень в теоретичній частині праці, з другого — вказівка на невиразність характеристики поодиноких письменників (в частині історичній, — невиразність, що постала як наслідок бажання удержати схему і рамки великої «Історії письменства». Обидва ці закиди лишаються в силі і після одповіді С. О. Єфремова.

Що торкається тону рецензії, то в ньому редакція рішуче не добачає тієї «непочесної манери виявляти власну вченість», яку інкримінує нашому рецензентові С. О. Єфремов. На нашу думку, тут було тільки бажання потвердить свою думку авторитетною зсилкою на основні історично-літературні праці.

Трохи дріб’язковою виглядає зсилка на працю І. М. Івакіна і увага щодо князя київського Святослава, — але це, на думку редакції, деталь, яка великого значення не має і яку в рецензії зазначено тільки між іншим. Сам рецензент її не обстоював, і коли вона лишилась в тексті, то це сталось виключно з вини редакції.

1919

Анатоль Франс, член Французької академії. Повстання ангелів{90}

(La revolte des anges). Переклав з французької мови Остап Нитка. Видавниче т-во «Криниця». Світова бібліотека, ч. 4. Київ, 1919. Стор. 278. Ц. 50 гривень

Здається, ні одного з новочасних французьких письменників не перекладали на українську мову так часто і з такою охотою, як Анатоля Франса. В «Новій громаді» і в «Літ.-наук. віснику» постійно з’являлись переклади його оповідань, «казок», а то й більших речей, як той нещасливий «Острів пінгвінів», що був викликав в свій час судове переслідування журналу.

Нині маємо в українському перекладі останню, видану в 1914 р., повість Франса — блискучу й витончену, як взагалі всі його писання.

Фабула її смілива і незвичайна, як незвичайна вже сама її назва — «Повстання ангелів». Небо і земля, люди і ангели помінялися у Франса своїми, одвіку призначеними їм в літературі, ролями: маємо людей — вірних слуг небесного владики, і ангелів — богохульників та революціонерів, що творять собою цілі кадри небесних повстанців.

В перших розділах оповідається історія типової французької родини баронів д’Еспарв’є. Родоначальником цієї сім’ї був Роман Бюсар, тверезий і грубий селянин, що розбагатів, скупивши за дурничку церковні маєтки за часів Великої Революції. Його внуки і правнуки вже барони і консерватори, опора Третьої республіки і вірні сини католицької церкви.

Між іншим, сім’я д’Еспарв’є володіє величезною бібліотекою, що містить багаті колекції книжок з богословія та філософії на всіх мовах. Матеріал її остільки багатий, що його вистачило б «на кількох Фом Аквінських і кількох Аріїв»… Але дух людський здрібнів і «втратив свою давню пожадливість до добра і зла». Принаймні остання парость славного роду Моріс д’Еспарв’є в двадцять п’ять років має «мудрість Еклезіаста» і воліє займатись грішним жіночим коханням, ніж сушити собі голову наукою. Зате бібліотекою починає інтересуватися його ангел-охоронець — Абдіель, що не потрапив встерегти чистоти й непорочності свого вихованця і тому рано зостався без роботи. Читання впливає на ангела надто сильно. Разом з величезною ерудицією в богословських питаннях доходить він до переконання, що християнсько-жидівський Бог «Ялдабаоф», як він зневажливо його узиває, є справді «чванькуватий та неосвічений деміург». Абдіель постановляє підняти проти нього повстання, — і для цього приймає людський вигляд і оселяється в Парижі під найменням Аркадія.

Оказується, що в Парижі повно небесних духів. Перед читачем проходять постаті архангелиці Зіти (на небі — Ітуріеля), завзятої революціонерки, що весь успіх небесної революції покладає на антагонізм межи нижчими та вищими ангелами; князя Істара, хіміка з фаху і керівника оружної справи, що для заробітку має служити на заводі штучних угноєнь; Теофіля Бельє, музики з ніжним серцем, котрий «все забув з того часу, як покинув службу Богові» і ради насущного хліба «вдень учить малих дітей музики, а вночі грає на скрипку по кафешантанах. До речі, цей Теофіль свято береже свої ангельські крила, як реліквію, посипає їх перцем, щоб оборонить од мотилів, і од ідеї повстання стоїть на боці. «Я не гадаю, — говорить він, — щоби артистові було добре встрявати в політику». Далі перед нами Макс Евендинґен (на небі — Сафар), багатий банкір, що з головою пірнув в земні справи і співає гімни тому, «що робить землю кращою за небо — фінансовому капіталу». Він страшенно боїться революції на землі; що ж до неба, то це річ інша, і він охоче приймає всі військові замовлення для штурму небесного Єрусалиму… Нарешті, Нектарій.

Ця постать особливо інтересна і, безперечно, являється центральною. Устами Нектарія (розділи XVIII—XXI) промовляє м’який і світлий гуманізм самого Анатоля Франса. Нектарій — бідний садівник; живе він на городі, в околиці Парижа, і під прикру годину розважає товаришів дивним голосом своєї флейти, в якій «чуєш одночасно і солов’я, і муз, і всю природу, і кожну людську душу…» Далі виявляється, що під ім’ям Нектарія на передмісті Парижа переховується — «між блискучими шибами оранжерей та великими порепаними гарбузами» сам Великий Пан античного світу. Під час першого повстання ангелів він належав до найближчого почту Люцифера, разом з ним був скинутий до геєни, а коли великий архангел розпочав боротися з Богом на землі, став найближчим його співробітником. І далі устами Нектарія викладає Франс свою антихристиянську філософію історії. Культура, і цивілізація, і все, що найкращого витворила людина, все те об’явлення і вияв диявола… Біль і рани кинених в огонь ангелів були першим пізнанням природи, викликали в них жадобу знаття; спільність гіркої долі збудила в покараних ангелах любов до людини, згори засудженої законом Ягве. І ангели несуть їй потіху й науку. Люцифер-Сатана, в образі бога творчості Діоніса, і Нектарій-Пан урочистим походом скоряють землі, сіючи зерна високої і ясної цивілізації. Але перші віки нашої ери приносять страшний удар їх творчій праці. «Мудрість, мистецтво і краса засинають летаргічним сном». «Нове марновірство» (християнство) нищить пам’ятки давньої культури; веселі боги тікають на села, де ще живе в простій душі культ природи і почуття безпосереднього зв’язку з землею. Вони знову набувають сили в часи Відродження, переживають часи упадку в добу Реформації та католицької реакції, але знають, що в людській душі ще має статися остання рішуча боротьба межи ними і Ялдабаофом, межи елінізмом та іудаїзмом… «Зберігши до людей прихильність, трохи подиву і багато жалю», Нектарій замикається на своєму городі (так само як Франс в Епікуровому саду своєї творчості) і там спокійно дожидає «того ще далекого дня, коли прийде великий Діоніс з своїми фавнами і вакханками, навчить знову шанувати радість і красу, і знову запанує на землі золотий вік». «Радість і краса» — в цих двох словах весь закон і пророки Анатоля Франса, і в цім своїм культі краси і втіхи, в глибокій пошані перед античністю, в цих сподіваннях нового відродження він уявляється нам немов уламком давнього гуманізму, — дарма, що оповідання Нектарія він закінчує словами невіри в людську природу: «Хто знає, чи прийме тільки участь в останньому тріумфі Діоніса задурене й виснажене людське плем’я і… чи не доведеться добрим демонам учити мистецтв і втіх расу птахів»… А проте, може, не треба цих останніх слів брати поважно? Може, це просто данина привичній літературній манері, навична ґримаса великого іроніста?

Останній розділ оповідає про сон Сатани. Великий архангел, якому запропоновано взяти провід над повстанським військом, в нічному видовищі бачить свою перемогу і упадок небесного Єрусалиму. Старий Деміург скинутий до геєни, Сатана стає Богом, «коронується на Бога», залюбки починає приймати хвалу ангелів і молебні людей, стає ворогом вільної думки. Йому, що «посадив уперше виноградну лозу і склав перші хори трагедій», «туманить тепер мозок груба теологія». Тим часом Ялдабаоф, скинений в огонь, очищений стражданням, переповнюється милосердям до людей, і «велетенська тінь його» вже несе «нещасній планеті приємний, ніби ніч кохання, холодок»… Сатана зрікається запропонованого йому проводу над повстанням. Війна-бо «родить війну, і перемога — поразку». «Переможений Бог має стати Сатаною», а переможець Сатана — низькооким і жорстоким Богом. А тому не в небі, а «в собі самих повинно заатакувати і знищити Ялдабаофа».

Цією наукою і кінчиться Франсова повість, в якій так тонко і химерно переплелися елементи громадської сатири і ноти глибокого внутрішнього ліризму, повість, що звучить як гімн античному «поганству». Невблаганний скептик Франс показав нам краєчки своєї віри, яку так довго таїв од нас в іронічній концепції своїх художніх творів… Чи не відчув він на старості літ невідхильної потреби висказатися до краю і хоч жартома скласти свій заповіт митця і філософа?..

Переклад О. Нитки зроблено взагалі добре. Псують враження тільки деякі невдатні неологізми, як, напр., почережно (зам. по черзі), грубі вирази («дикого Істара було скинуто в безодню догори раком») і невдатні транскрипції грецьких та латинських імен — Архілок (Архилох), Сіммак (Симмах), Амбруаз (очевидно, Амвросій Медіоланський) і т. п.

1919

Делеґація українських шкіл у попечителя{91}

Вчора о 1 годині дня попечителя Київської шкільної округи проф. Є. В. Спекторського одвідала делеґація від українських шкіл м. Києва. В делеґації були директори 1-ї, 2-ї, 3-ї, 4-ї гімназій, завідуючі двох учительських семінарій, представники педагогічних рад 5-ї української гімназії, 1-ї гімназії для дорослих і Богуславської гімназії (на Київщині). В розмові знято було питання про становище українських шкіл в зв’язку з наказом главнокоманд. добрармією генер. Май-Маєвського ч. 22. П. попечитель заявив, що він взагалі дивиться на справу української школи оптимістично і певен, що згодом вона буде вирішена спокійно і справедливо. Зараз справа йде головним чином про фінансування шкіл. Добровольча армія на гроші дуже небагата і подекуди змушена навіть звертатись до таких засобів, як «самообложение». Цілком зрозуміло, що, обмежена в грошових ресурсах, маючи перед собою в українському війську політичного ворога, вона одмовилась прийняти на себе утримання українських шкіл. À la guerre comme à la guerre. Але згодом справа повинна прийняти інший оборот. Імення завідуючого одділом народної освіти проф. Івана Малиновського, члена Укр. Акад. Наук, дає нібито ґарантії, що ніякого походу проти української культури немає і не буде. Правда, теперішнє становище укр. школи доволі трудне, але, як чув п. попечитель, на допомогу їй мають прийти укр. кооперативні установи. З цього погляду накази ростовського уряду являються «опытом», який має показать, оскільки твердий ґрунт має під собою українська школа. Себе п. попечитель рекомендував як людину помірковану, «склонную скорее стирать острые углы»… Але серйозною перешкодою для оборони української школи являється, на його думку, те, що українське громадянство мовчить, не виявляє яскраво своєї позиції. Навіть голоси в оборону української школи йдуть поки що од людей і організацій сторонніх.

Члени делеґації, одповідаючи п. попечителеві, заявили, що вони хотіли би розв’язання справи незалежно од політичної кон’юнктури, що переслідування українського культурно-національного руху завше викликало в українськім громадянстві певне недовір’я до російських політичних кіл, — і що та постановка питання, яку маємо в наказі ч. 22, може тільки загострити відносини.

Для нинішньої хвилі було б анахронізмом уділяти укр. мові ролю «подсобного языка в народной школе», коли вже два роки існує укр. школа нижча, середня й вища, а укр. мова поволі стає органом науки. Далі делеґати інформували п. попечителя про юридичне становище різних типів українських шкіл. Проф. Є. В. Спекторський просив викласти всі міркування й побажання делеґації в формі меморандуму, обіцяючи ознайомиться з ним по дорозі в Ростов. Під час розмови п. попечитель кілька раз підкреслював, що він старанно хоче уникнути офіціального тону і з свого боку просить висловлюватись щиро й одверто. Делеґати звертались до попечителя українською мовою, проф. Спекторський одповідав по-російськи.

1919

Полтавські свята{92}

Це вже втретє — на протязі останніх двадцяти літ — святкує Полтава пам’ять Котляревського.

Перше свято обходила вона в 1903 році, коли одкривала пам’ятник йому, — найуславленішому з своїх синів.

То було невелике (на теперішній масштаб) свято нечисленної («раз, два — и обчелся») української інтеліґенції, що з усіх кутків України зібралася віддати пошану духовному своєму отцеві, — тому першому, хто вивів українське слово «з-під курної мужицької стріхи на широку арену словесності».

З заздрістю і здивуванням слухали українські інтеліґенти вільну й зручну українську розмову галицьких гостей — на власні їх уста було покладено печать! — і, певно, не один з них вірив, що колись настане такий час і для сьогобочної України:

Прорветься слово, як вода,

І дебрь-пустиня неполита,

Зцілющою водою вмита,

Прокинеться…

Та тільки час той, либонь, видавався їм без краю далеким… І коли те, мовляв, станеться?.. Яким чином?..

Але пролетіли не роки — місяці, настала воля, хоч тимчасова, — і з’явилось українське слово в пресі, виникли не знать відки клуби, «Просвіти», громади, почало наростати молоде покоління…

І коли в листопаді 1913 року Полтава обходила 75-і роковини смерті Котляревського, то на цьому святі українська мова вже переважала. Я живо пам’ятаю ті роковини, як учасник одної із виправлених київським громадянством делеґацій. Лагідний осінній день… Служба Божа перед пам’ятником на бульварі… алегоричне казання (говорив архієрей) про те, як один боговибраний народ поділявся на дві галузі — Ізраїля та Іуду — і як царство того народу міцно стояло поти, поки в згоді жили між собою обидва братні племена… А ввечері вистава в гоголівському театрі, безсмертна «Наталка Полтавка» з безсмертною грою Саксаганського і банкет в українському клубі з промовою проф. Грушевського…

Пізніше та промова з’явилася друком на сторінках «Літературно-наукового вісника». Але друкований текст — сухий, конспективний запис самих лише думок без тої сильної і несподівано яскравої форми, в яку вони одяглися, — не дає ніякого поняття про те враження, яке опанувало всіх присутніх. Проф. Грушевський говорив про «жатву многу», що дожидає «ділателей», про те, що українська інтеліґенція все ще уявляє з себе колоністів на своїй власній землі, вичерчував широкі плани будування національної культури, — а його слова приймалися до серця вже не двома десятками, а кількома сотнями, а може, й тисячами української інтеліґенції.

Через чотири роки по тому прийшла друга революція, винесла українське слово на висоти культурного будівництва, поклала міцний фундамент української науки й школи, розбудила народну свідомість. А коли настала третя реакція, з наказом № 22, з смертним присудом українській школі: «Не тратьте, куме, сили, спускайтеся на дно», — то третє свято Котляревського, 150-і роковини його народження, обернулися в ґрандіозну національну маніфестацію. Я згоден думати, що полтавський дописувач надто захопився своїм патріотизмом, — що в маніфестації прийняло участь не 20 тисяч людності, а десять: бо, може, коли б точно підрахувати, то й повних десяти не набралося, але я разом з тим певен, що відгомін полтавського свята широко розійдеться кругом і захопить маси — уже не тисячі, а може, мільйони…

Хороше говорить Тичина в останніх своїх поезіях:

Чорнозем підвівся і дивиться в вічі…

Що проти цієї чорної землі «белая кость» і «голубая кровь» Шульгина, ті недолугі глузування з «геть» та «себто», «самоперів» та «заковик», ті патетичні фрази про Орла та Змію, запозичені з популярних декламаторів, ті смертні просуди цілому народові:

Іди і покладися в гробі!..

Ні, таки тургенєвському Увару Івановичу нема чого вертіти пальцями і «устремлять в отдаление загадочный взор».

Чорноземна сила вже на порозі.

1919

О. Слісаренко. На березі Кастальському{93}

В-во «Сяйво». Київ, 1919. Стор. 80. Ц. 20 грив.

Літературний урожай минулого року приніс нам ще одну книжку поезій, що з’явилася друком уже наприкінці зимового сезону. Книжку невелику, не зовсім виразну, з огляду на власне обличчя авторове, але разом з тим далеко не безінтересну. Назва її —«На березі Кастальському» — переносить нас в сферу Аполлонового культу, її формат пригадує перші два томи олесівських поезій (в петербурзькому виданні), а зразки власної творчості поета розгортають перед нами картину довгого й пильного шукання свого власного стилю та тону, довгої й пильної роботи поетової над власним віршем.

Почав автор, здається, з Олеся й Чупринки; від них подався до Бальмонта, безперечні ремінісценції з якого раз у раз надибуємо «на Кастальському березі»; через Бальмонта прийшов до велемовно-ефектовного символізму в дусі Якова Савченка — до Огневого Порога й Огняного Хвоста, Сонячної Смуги й Весняної Змоги, Білого Рогу й Таємничих Ковалів, а ще далі — перескочив через Савченка і подав нам цілу низку прегарних, насичених образами і мальовничих поезій: «Вечори» («Над розхвильованими нивами»), «Хрести придорожні», «Посуха» і т. інш. Отже, маємо три стилі, три різні манери: найдавнішу — олесівсько-чупринківську, пізнішу — бальмонтівсько-савченківську, і найпізнішу, яку можна подекуди з повним правом називати слісаренківською.

Для першої манери характерні поезії, що автор виніс на кінець збірки: «Тоді як тихий сон злетить тобі на очі» (стор. 62), «Я мов тінь пройду в житті», музичне «Не заплаче рідна мати» (стор. 72), «На чужині (стор. 73) і, нарешті, весь цикл «У горах», (пор. «У Криму» в І т. Олеся). Для другої — «Полон»:

Полонив мене Великий Бог,

Полонив Великий Добрий…

та «Квітка Синьогуб»:

Над могилами самогубців Уночі схилявся

Білий Ріг.

Над могилами Синьогуб цвів

І ніяк одцвісти не міг.

Для третьої — «Співають коло червоної брами» та «На пасіці». Спочатку автор не виходить з зачарованого кола олесівських настроїв і тем:

Раз хмарка світлим ранком,

Під згуки водних лір,

Легким своїм серпанком

Повúла чоло гір.

Струмки кресали скелі

Й гукали їй: лети,

Бо ми тоді веселі,

Коли ридаєш ти.

З «палом-травою» і «улюбленим цвітом-Огнецвітом» з’являються у Слісаренка лексикон і ритми другого його вчителя — Чупринки:

Хай в душі твоїй, як хвиля,

Ніжний родиться мотив,

І летить під час весілля

Нерозважний юний спів.

А ще далі Слісаренко вклоняється перед великими літерами і невиразними займенниками — «чиєсь», «хтось», «чиїсь», «щось», переймаючи їх од своїх найближчих кастальських товаришів та сусідів:

Хтось жалібно стогне в бур’янах придорожніх…

Хтось рани неба роз’ятрив…

Серце чиєсь кров’яніє на камені…

У морі Чорному на білім камені

Чиїсь жорстоко підтяті крила…

Занадто сильно піддається наш новий кастальський жрець впливам чужої індивідуальності!

Але, підпадаючи чужим впливам, Слісаренко разом з тим помалу перетравлює їх у собі, використовує їх, як певний учебний матеріал. То поставить перед собою задачу підібрати вишукані рими, і тоді кокетує такими созвучностями, як «самогубців — Синьогуб цвів»; то захопиться грою звуків, почне бавитися франтовитими, а проте штучними й неглибокими алітераціями: «думу дума дуб дібровний», «золотисто зомлівають над землею змії-дзвони»; то, нарешті, поженеться за образом, за влучним і гострим словом, — стане вигадувати такі порівняння, як

в’яжуть важкі снопи

вечорові зірниці,

але кінець кінцем все це — проби пера, етюди для будучої картини, школа поетичної техніки, «опыты», — як у Брюсова. Таке враження — принаймні на мене — справляє Слісаренкова книжка.

Як ориґінальний поет, Слісаренко почав виходити на власну стежку тільки недавно. Лежить та стежка не через наслідування Олеся та Савченка, а через ті багаті образами спроби, які нерідко надибуєм у збірці. У Слісаренка є дар поета-живописця:

За день квіткам тепла доволі

Налляло сонечко в чарки…

Весняна ніч вплела у коси

Червоний місяць, як дукач…

Зразковою поезією в цьому роді є поезія «На пасіці».

Ладан. Дуплянка. На березі білій

Іконка праведних Зосими і Саватія.

Над вуликами-келіями день цілий

Кружає працьовита братія.

Несуть у келії ченці крилаті

Мед золотий і віск на жовті свічі.

Привіт мій вам, працьовники завзяті!

Уклін мій вам, невтомні будівничі!

Невтомно цілий день працює братія,

А вечором стихають в келіях шуми руху…

Іконка праведних Зосими і Саватія

Вартує монастир від злого Духу.

Образ викінчений і рельєфний, який дає змогу певні надії покладати на хист д. О. Слісаренка.

Подібно до інших найновіших наших поетів, Слісаренко свідомо ставиться до питань поетичної техніки, шукає інтересних ритмів і строфічних сполучень, стежить за звуковою стороною своїх поезій. Спроби «вільного вірша», не зовсім звичайні рими, алітерації, терцинні чергування рим («Вечори») — все це показує, що тут маємо ми діло не з безпосереднім провінціальним аматором поезії, а з людиною, яка уважно коло себе і свого вірша працює. Огріхи, правда, трапляються частенько: бувають у автора й русизми («шляхів розбіги», «водне тіло»), і прозаїзми («о білі зорі, о білі криги у формі зір»), і просто банальності («Не можна юність прожити двічі, в сухих озерах збудити сплиск»), — але русизми автор поділяє з багатьма молодими нашими поетами, що менш ніж треба ходять коло літературної мови, а його прозаїзми й банальності, сподіваємось, минуться згодом, з розвитком поетичного таланту. І тоді Слісаренко з повним правом займе своє місце коло Кастальського джерела.

1919

А. А. Пінчук{94}

Забитий 22 (9) червня цього року учитель Златопільської хлоп’ячої гімназії Антон Андрійович Пінчук походив з духовного стану і народився, здається, в м. Жаботині на Черкащині 14 квітня 1885 року. Учився в Черкаській духовній школі та Київській семінарії, шестикласний курс якої скінчив в 1907 році. З зими 1907 до літа 1910 р. — на протязі більш як двох з половиною років — був учителем церковно-приходської школи в м. Городищі Черкаського повіту, сполучаючи з працею учителя обов’язки дяка при одній з містечкових церков. Восени 1910 р. вступив до Петербурзького історично-філологічного інституту, а восени 1912 р. записався слухачем в інститут археологічний. Бувши студентом, займався переважно історичною географією України та українською історією, вивчаючи під загальним методичним проводом проф. С. М. Середоніна економічний побут селянства в Литовсько-Руській державі. В Златопільську гімназію був призначений як учитель латинської мови з 1 липня 1914 р. — пізніше, з 1917—1918 акад. р., почав викладати там українознавство. Кілька раз виступав А. А. і як лектор українознавства (читав історію та географію України) на літніх учительських курсах: 1917 р. — в Чигирині та Умані, 1918 в м. Смілі (для учительства Черкаського й Чигиринського повітів)… Не цурався небіжчик і громадської роботи в тіснішому розумінні цього слова. Ще в семінарії належав до української організації, завідував її бібліотекою, в Петербурзі входив у склад «гуртка українознавства» при Петербурзькому у-ті; ставши учителем в Златополі, раз у раз брав участь в роботі місцевих громадських установ військового часу. З початком революції обраний був членом Златопільського виконавчого комітету, потім — головою «Просвіти». В 1918 р. став на чолі заложеного з його ініціативи нового селянського кооперативу. Коли зайшли політичні зміни і настала комуністична влада, він як представник місцевої української людності кілька раз входив в склад виконкому, а під час григор’євського повстання був призначений його головою. Головою виконкому був він і пізніше, вже після того, як в Златополі відбувся — на початку травня ц. р. — величезний єврейський погром. Жертвою цього погрому до певної міри став і сам А. А. Людина гуманна і дуже толерантна в національній справі, він скільки міг боровся проти погромної аґітації, рискуючи навіть втратити свій вплив серед місцевого населення, — і одначе це не завадило комусь вказати на нього, як на одного з організаторів погрому: «український шовініст», він, на думку доморослих наших комуністів, мусив бути «погромщиком». Заарештували його червоноармійці з наказу голови «карательного отряда» на сході біля волості. Повезли на вокзал (ст. Новомиргород) ніби для переговорів з «штабом отряда» і по дорозі покінчили з ним, — очевидно, «в порядке предательского убийства». Для українського провінціального учительства, такого небагатого порівнюючи на культурні сили, смерть А. А. тяжка і прикра втрата, — особливо під нинішню хвилю, коли, певно, не один з новопридбаних «неофітів» українства захитається на своїй українській позиції… Це втрата людини чесної і чистої, з міцними переконаннями і ясним курсом громадської праці.

1919

А. А. Пінчук{95}

(Некролог)

Серед тієї крові, що сторіками пролилася цим літом на Україні, — чи то наслідком нечуваних погромів, чи то «в порядке красного террора», від незліченних «карательных экспедиций», — безконечно дорогою і навіки пам’ятною для нас повинна бути кров тих маловідомих (для центрів) і скромних робітників, що були опорою української ідеї на нашій периферії.

Безвісні жертви страшного літа, цього воістину «времени лютого», вони десятками гинули по повітових ЧК та під кулями «карательных команд», і ми тільки випадково, іноді через два — три місяці, дізнаємось про їх сумну долю.

Так, тільки тепера, на початку осені, одержано в Києві звістку, що в перших днях літа в м. Златополі на Чигиринщині розстріляно було голову місцевого виконкому, учителя Златопільської гімназії Антона Андрійовича Пінчука. Це була людина, безперечно, помітна і потрібна для нашої провінції: голова «Просвіти», фундатор селянського споживчого товариства, так мовити б, «излюбленный голова» містечкового міщанства і околишніх сіл. Як представник української людності, небіжчик — правовірний і поміркований марксист — зайняв місце в Златопільськім виконкомі, коли в містечку запанувала комуністична влада з усіма її атрибутами, а в деякі одповідальні моменти (перший раз в часі григор’євського повстання, другий — незадовго перед смертю) мусив навіть ставати на чолі місцевого управління.

Покійник ніколи не належав до відомого нам з російської літератури (Чехов) та півлітератури (А. Яблоновський) типу «людини в футлярі». Син дяка, вихованець Київської семінарії, пізніше — учитель церковно-приходської школи в м. Городищі, на Черкащині, він самотужки добився до вищої освіти (скінчив філологічний та археологічний інститути в Петербурзі). Ставши з 1914 року учителем латинської мови в Златопільській гімназії, був одним з небагатьох учителів гімназіальних, які брали жваву участь в місцевім житті. На початку революції був обраний в містечковий виконавчий комітет, трохи пізніше став головою «Просвіти», а в 1918 році зорганізував в Златополі новий селянський кооператив. В 1919 році кілька разів був обраний членом та головою виконкому.

Як голова виконкому, А. А., оскільки то було можливо, стояв в опозиції комунізму. І тому, коли в Златополі розгулявся страшенний єврейський погром, викликаний до певної міри глупотою містечкових комуністів, — політичні вороги почали вказувати на А. А., як на одного з організаторів погрому, дарма, що небіжчик ввесь час боровся з погромною аґітацією і користався довір’ям єврейської людності. Арештовано його було комуністичним отрядом на волосному сході, причому «каратели» запевнили громаду і самого А. А., що ніяка небезпека йому не загрожує, і, не вважаючи на те, убили за містечком по дорозі до вокзалу. Тіло його поховано було тільки на шостий день після смерті, вже по від’їзді «експедиції»… Яка страшна, навіть для нашого часу, смерть! І як багато тепер таких могил на Вкраїні!..

Коли минуться наші жорстокі дні і настане «літо Господнє благопріятноє», українське громадянство, певно, подбає про свою «книгу скорбі». І в тому мартиролозі, серед інших замучених і убієнних культурних наших робітників на провінції, воно не забуде і тебе, дорогий друже!

1919

В. Д. Петрушевський{96}

† 18 червня 1919 р.

Не стало Віктора Дмитровича Петрушевського, одного з директорів видавництва «Час».

Покійний був жертвою провокації, що такого розвитку досягла за наших сумних часів, і, можна думати, жертвою неповинною.

Людина далека од активної політичної роботи, книгар і видавець, він був притягнутий до слідства й розправи «Чрезвычайной Комиссией», як обвинувачений в організації чергової «контрреволюційної змови», і через три тижні після свого арешту розстріляний в ВУЧК на Катерининській ул. 18 червня ц. р.

Небіжчикові було 42 роки. Народився він в сім’ї священика на Херсонщині, — учився в Одеській духовній семінарії, по скінченні якої вступив до Юріївського (Дерптського) ветеринарного інституту. В 1904 році за «противоправительственную агитацию» на Херсонщині та за участь в деяких студентських справах був заарештований і по семи місяцях в’язниці висланий до Сибіру, де відбув 2,5 роки. Вернувшись з заслання і скінчивши інститут, служив земським ветеринарним лікарем у Київському повіті, а потім — з 1913 року — в самому Києві, де приймав помітну участь в громадськім житті, як член ради старшин Українського клубу та один з ближчих учасників т-ва «Час». З осені 1915 р. він увійшов у склад дирекції «Часу», а останні місяці свого життя стояв на чолі роботи товариства.

Смерть В. Д. — тяжка втрата для української книжної справи, взагалі небагатої на відданих і діяльних робітників.

1919

П. Я. Дорошенко{97}

† 12 липня 1919 р.

В ніч з 12 на 13 липня ц. р. Одеською Чрезвичайною Комісією розстріляний «в порядке красного террора» б. главноуправляючий справами мистецтва і національної культури Петро Яковлевич Дорошенко.

Потомок давнього старшинського роду, нащадок гетьмана, П. Я. народився в родовому гнізді Дорошенків, в Глухівському повіті на Чернігівщині 15 жовтня 1857 р. Освіту одержав в Новгород-Сіверській гімназії та Київськім університеті, де скінчив медичний факультет. Якийсь час був ординатором при хірургічній клініці в Києві, а потім на протязі двадцяти літ (1887—1908) займав посаду міського лікаря («городового врача») в Глухові. В 1908 р. переїхав в Чернігів, де був директором дворянського пансіону-приюту, головою комісії губернського земства по завідуванню музеєм В. В. Тарновського та помічн[иком] голови Чернігів. губернської архівної комісії. Влітку 1918 р. запрошений на посаду главноуправляючого справами мистецтва і національної культури. Перед вступом в Київ комуністичного війська виїхав спочатку до Вінниці, а потім до Одеси, і звідти до Києва вже не повернувся. Медик по освіті, П. Я. з покликання був бібліофілом та колекціонером. Протягом мало не всього свого життя він збирав пам’ятки української старовини і мистецтва, архівні матеріали (переважно родинні архіви українських фамілій Чернігівщини), всі цінні книжки всіма мовами і по всіх галузях українознавства. Свої колекції, архів і величезну бібліотеку незадовго перед своїм виїздом перепровадив до Києва. Чужий своїми настроями і переконаннями для молодих поколінь української інтеліґенції, він виявляв свої національні симпатії майже виключно в сфері культурно-історичних інтересів, і в цьому розумінні був представником «поміркованого українофільства, типового для деяких аристократичних фамілій українських». Кілька заміток небіжчика на теми з української старовини надруковано в «Київській старині», «Чернигов. земск. сборн.» та «Трудах» археол. з’їздів. Докладний некролог його в «Промені», ч. І, 14(27) серпня 1919 р.

1919

Володимир Кобилянський{98}

† 10 вересня 1919 р.

10 вересня (28 серпня ст. ст.) в київській Олександрівській лікарні вмер молодий український поет, перекладчик Гайне Володимир Олександрович Кобилянський.

Родом буковинець, з Чернівців, він належав до тих закордонних земляків наших, яких дві великі бурі сучасності — війна та революція — занесли були на Україну. Тут, на Вкраїні, з перших днів української державності служив небіжчик в канцелярії Міністерства Освіти, потім в Головній Книжній Палаті і, нарешті, в українському одділі «Всевидату». Як поет він належав до тієї наймолодшої ґенерації нашої, що мала згуртуватися спочатку коло журналу «Студія», а потім, кількома місяцями пізніше, виступила в «Музаґеті» (товариство і журнал). В цій ґенерації, що дала українській поезії таку дорогу перлину, як «Сонячні кларнети» П. Тичини і кілька інтересних збірок Загула, Семенка та Слісаренка, Кобилянський був одним з найменш експансивних і рухливих. Писав він мало і нібито неохоче. Але в критичних його присудах, в його манері прислухатись до кожного слова з приводу власних спроб і виступів почувалась велика любов до поетичної форми і разом з тим велика авторська вразливість. Ориґінальних поезій своїх він так і не зібрав. Кілька ліричних речей його з’явилось в «Літер.-наук. віснику» («Натюрморт», «Гріх», «Божевілля», «В новім руслі», 1919, III); кілька п’єс було уміщено в «Музаґеті» та одеському альманасі «Червоний вінок» («Заклик», «Я сокіл з гір зелених Буковини», «Христос воскрес!»). Ориґінальний поет в Кобилянському взагалі розвернувся мало. Всі його вірші, за кількома нечисленними винятками, справляють враження версифікаційних спроб; це насамперед шукання звукових ефектів, інтересних строфічних сполучень, чеканної фрази. Значно виразніший був Кобилянський як перекладчик Гайне; тут йому дуже часто вдавалося артистично відтворити і тон, і ритм свого ориґіналу (візьмім на зразок в І томі такі ліричні п’єси, як «Хто кохає в перший раз» або «Тангейзера» в II томі). Для сучасної української поезії смерть Кобилянського — втрата живої й культурної людини, знавця і аматора німецьких поетів. І втрата ця тим прикріша, що вмер В. О. більш ніж дочасно — йому було лише 24 роки.

1919

Валеріян Тарноградський. Боянові струни{99}

Поезії. Всеукраїнське видавництво. Київ, 1919. Стор. 30. Ціни не позначено

Помимо королів і маґнатів, серед служителів поезії є дуже багато звичайних собі рядових лицарів, може, й щиро відданих своїй «прекрасній дамі», а проте малозначних і непомітних. До їх кола належить і Валеріян Тарноградський… В українській поезії він далеко не дебютант. Коли не помиляємось, перші вірші, підписані його найменням, були видрукувані в «Ріднім краї» за перші роки існування часопису; р. 1911-го вийшла ціла навіть збірка його поезій — «Барвінковий цвіт», але з усім тим нічого незвичайного, нічого сильного на протязі всіх дванадцяти-тринадцяти літ, що минули з часу перших спроб, з підписом Тарноградського не з’явилось. Мало інтересного і в цій — другій — його збірці, що вийшла в біжучому році заходами Всеукраїнського видавництва («Всевидату»). Не визначається вона ні ориґінальністю тем, ні силою вірша, ні різноманітністю настроїв. Правда, автор щиро любить поезію, рими вишукує здебільшого точні, грамотні, і взагалі на цілий щабель стоїть вище од тої самозакоханої провінціальної графоманії, що раз у раз вибивається на наш книжковий ринок, але при всіх тих безперечних чеснотах йому навряд чи пощастить знайти собі широку аудиторію.

Річ в тому, що теми його, і, власне, не так теми (лірична поезія раз у раз до старих тем повертається), як їх обробка, безнадійно для нашого читача застарілися. Два брати, що беруть в полон вродливу султаншу Фатьму, закохуються в неї, і обидва падають мертвими в поєдинку.

І досі — кажуть — ті мерці,

Палких два козаки

Завзято б’ються в байраці,

Мов хижих два круки;

ворон, що літає над степами та клює козацькі трупи і, викльовуючи очі одному козакові, зустрічає на полі наречену його:

Напився я крові доволі, — будé!

Вже більш її пити не буду,

Бо завжди зо мною те личко бліде,

Котрого повік не забуду, —

вся ця стара романтика хороша була літ сорок — п’ятдесят тому. А тепер нудить од неї. Щоб заінтересувати нею сучасного читача, треба було б якось наново ті старі образи перетрусити, якоюсь живою ідеєю їх зв’язати, новим життям надихати, але у автора хисту для цього немає.

На тому ж рівні, як балади, стоїть і чиста лірика авторова. Характеристичніші для неї ці три мотиви, що повторюються на різні лади. Мотив перший: «Вечерний звон, вечерний звон» і т. д.

Вже не вернуть ніколи, ні,

Ті майові веселі дні…

Вечірній шум моїх дібров

Мені вже не почути знов.

Мотив другий — сум спогадування, але позбавлений того трепетного почуття безповоротності, яке бачимо в попереднім випадку, сум м’який і, так мовити б, — прозорий:

В степу одинока могила,

Над нею тополя сумна.

Кого вона листям укрила?

Про кого у сні спомина?

Мотив третій — призначення поета, поет і юрба:

Іди, пророк! Твій голос гнівний

Нехай в серця, як молот, б’є!

Що ліри голос тонкоспівний

Юрбі, що Бога продає?

Єсть і громадська поезія:

Не забувай, що ми слов’яни,

Вкраїни вільної сини, —

але кінець кінцем все те — і балади, і елегії поетові, і його громадські вірші — страшний анахронізм. Б. Якубський в своїй рецензії (ЛНВ, 1919, IV—VI) відносить теми і настрої Тарноградського до вчорашнього дня української поезії — «ніяк не пізніше епохи Олеся…». Ми скажемо більше: поезія Тарноградського, з тими улюбленими автором могилами, воронами, степовими пейзажами, з тристоповими амфібрахіями і ритмом лермонтовського «Воздушного корабля» та «Кургана» Ол. Толстого, належить до тої доби, яка репрезентується баладами Старицького та Грінченка. Де жив і писав цей автор, що до сьогоднішнього дня доніс в усій непорушності стару і пережиту вже манеру української поезії, свої елегії і балади — ці пристойні, чепурненькі, гладенько зачісані, але страх які давні віршики?

1919

З літературної спадщини В. Кобилянського{100}

Дуже невелика ця спадщина. Чотири чи п’ять десятків ориґінальних поезій, з яких ледве чи третина з’явилася друком; романси та сонети Гайне, «Тангейзер», «Північне море» та коло сорока віршів з його «Повороту», і Шиллер — кілька кращих балад, і між ними оте відоме нам з російської школи «Свято перемоги»:

Пал Приамов град священный,

Грудой пепла стал Пергам…

в українськім переказі — от і все, що залишилось нам од Володимира Кобилянського.

Спадщина, що й казать, невелика, але коротке та несприятливе було і життя поета.

Народився він в році 1895-му, 27 вересня, в Румунії (здається, в Яссах), потім перевезений був батьками на Буковину і учився в гімназії, але скінчив тільки чотири класи; за браком коштів вступив до учительської семінарії, але і там вибув лиш рік — мусив іти учителювати на селі (Киселів над Дністром). На початку війни «покинув рідні гори» і прибився до Росії:

По волі вищих сил від рідних гір зелених

Одірваний, броджу в українських степах…

В думках луною б’є ще плюскіт хвиль студених,

А в дзеркалі очей степів безлюдний жах…

В Росії служив спочатку по приватних інституціях військового часу, потім з 1917 року — перейшов до українських державних установ. Служив у канцелярії Книжної палати та українському одділі «Всевидату». З зими 1918—1919 р. належав до гурту молодих українських поетів, що мали об’єднатись коло видання «Студії», пізніше увійшов до товариства «Музаґет» і в першому числі однойменного з товариством журналу умістив статтю про поезії Загула, вірші і кілька рецензій… Шанував слово, любив красу… завше стриманий і мовчазний, був трохи лінивий і недбайливий щодо своїх поезій. Писав звичайно мало, друкувався нібито неохоче, і тільки в червні цього року мені довелось почути од нього, що йому запропоновано видати його збірничок. Той збірничок він одкладав надалі і думав його скласти з «двох-трьох десятків» ориґінальних віршів, долучивши до них невеличку антологійку з своїх улюблених німецьких поетів. Але збірник той так і не побачив світу. З середини серпня Володимир Олександрович занедужав на черевний тиф, а 28/VIII старого стилю помер в Олександрівській лікарні: слабий, знеможений літнім недоїданням, організм не витримав хвороби.

Як поет Кобилянський мав правдиву іскру Божу. Вона тільки не встигла розжеврітись, і той матеріал, який тепер зібрано і приготовлено до друку другом покійного — Д. Загулом, дуже часто справляє враження спроб, ескізів, версифікаційних (метричних, ритмічних та строфічних) шукань. Все це здебільшого підготовча лабораторна праця.

Інколи на віршах Кобилянського знати вплив Бальмонта: «Фантазія» останнього («Как живые изваянья в искрах лунного сиянья») живо відчувається в такому ритмі:

Там, де все переплелося,

Небо з обрієм злилося, —

Там колишеться колосся

Морем спілих нив.

З нього в небо нитка в'ється

І тремтить, і в гору пнеться,

Ніби ниткою здається

Жайворонків спів.

Часом виринає чисто бальмонтівський ефект в алітераціях, дзвінких, але трохи поверхових:

Сніг, мов пір'я срібно-сіре

Срібно-сивий сипле сум —

На блискучі білі болі —

Білі блиски білих дум.

Ранні вірші (16—17 рр.) часто присвячені зеленим горам рідної Буковини (тріолет «Я вас покинув, рідні гори», «Fata morgana» з цитованим уже: «По волі вищих сил од рідних гір зелених», «Я сокіл з гір зелених Буковини»). До «рідної хати», спустошеної чотирилітньою війною та голодом, вертається поет і в поезіях 18-го року:

Як тільки поверну з далеких доріг

До бідної рідної хати,

Мене привітає забутий поріг

І стане востаннє зітхати:

«Де ти був, сину? — та де ти був, сину?

Тутки без тебе гриміли громи,

Блискавки смерті літали,

Мучив нас голод чотири зими,

Кулі шалені свистали…

А ти нас забув і покинув?..»

Можливо, ця туга за рідним краєм викликала в душі авторовій і цей образ: тінь єгипетського царя прагне на спочинок повернутися до свого саркофага і своєї піраміди:

Хто одчинить мені піраміду?

Там рідний мені саркофаг…

Білий сфінкс на пісках у пустині —

Це твір моїх вірних рабів…

То богиня з обличчям рабині,

Яку я любив і з любові убив…

Взагалі віршам Кобилянського не бракує ні краси, ні образовості. От його «Осінь»:

Осіннє золото над парком

Алею сонну золотить, —

І сонце згариськом-огарком

Кроваво в хмарах мерехтить…

Ще літо осінь веселить,

А смерть витає вже над парком…

Така дзвінка глибінь блакиті,

Мов розмальована емаль, —

Верхів’я, золотом облиті,

Ховають стомлену печаль…

Та павутиння срібні ниті

Снують мережкою свій жаль…

Сумують вирізьблені дверці,

І листя стелеться до сну, —

Так тужно згадується в серці,

Як зустрічалося весну…

Про літні радощі і герці

Згадаю ще раз — і засну…

І не в одній цій поезії бринить передчуття ранньої смерті, яке надає деяким віршам Кобилянського такого гострого і терпкого ліризму:

Тиша самотня окутує душу,

Дощ б’є краплями в шибу віконну…

Мушу, ах, мушу

Змучену душу,

Душу втомлену, маревом сонну

Заколисати…

Годі!.. годі гордо літати,

Битись орлом, гей! — орлом піднебісся

Ах, засипляти —

Дайте ж бо м’яти,

Дайте могильної м’яти з підлісся

Й хрест білорукий!..

В молодій українській поезії Кобилянському належить своє власне місце. В нього нема ні рідкої музикальності та сміливої образовості Тичини, ні темпераментного демонізму Савченка, ні абстрактностей Загула, ні екстраваґантностей «геніального Семенка», але одну сторону нової школи він репрезентує доволі виразно — її артизм, її культ віршованого слова. На жаль, поетичний хист Кобилянського не розвинувся: надто-бо рано заграла на похорон цьому «соколу з гір зелених Буковини» ритуальна гуцульська трембіта!.. А проте шкода було б, коли б через якісь обставини його вірші зостались невидані і для читача невідомою лишилась ця художня індивідуальність, без якої неповним являється образ наймолодшої нашої поетичної ґенерації.

1919

М. Могилянський. М. М. Коцюбинський

М. Могилянський. Іван Франко{101}

М. Могилянський. М. М. Коцюбинський. (До біографії письменника). В-во «Десенські хвилі». Чернігів, 1919. Стор. 16. Ціна 21 карб. 50 коп.

М. Могилянський. Іван Франко. Видавничий відділ губ. Наросвіти. Стор 9. Ціни не зазначено

Перша з цих двох тонесеньких брошурок містить невелику замітку з приводу спогадів про Коцюбинського д. О. Саліковського й виданого Гнатюком збірника листів покійного письменника (з приводу останніх див. «Книгар», ч. 22: М. Міяковський. Коцюбинський в його листах), друга — являється коротенькою ювілейною згадкою про Франка, типу звичайних ювілейних заміток і промов. Видані на провінції, де так важко добути українську книжку, вони мають своє значення, подаючи коротенькі відомості про двох чільних представників українського натуралізму й модернізму… Бажалося б тільки одного: щоби д. Могилянський не тільки випускав окремими відбитками свої журнальні статті, — але знайшов час і змогу зібрати їх докупи та переробити в більшу й ширшу критичну студію.

1919

«Об украинском искусстве»{102}

Такий заголовок має стаття д. Іл. Еренбурґа в ч. 54-м «Киевской жизни» — за 16 (3) листопада ц.р. Занотовуємо її тут, бо, при всій своїй побіжності й деякій «легкости в мыслях», вона надзвичайно характерна і для того часу, коли з’явилась (саме в добу завзятого походу київських аґентів добровольчого уряду проти української книжки, школи й науки), і для тих «культурних» кіл російського громадянства, що «з одного боку» не мали охоти солідаризуватися з політикою національних переслідувань, а «з другого» не мали мужності виразно проти неї протестувати.

Українське мистецтво й українці мають в особі д. Еренбурґа нібито оборонця. Людина культурна, д. Еренбурґ перш за все проти того, щоб українців називали «малоросами». «Прежде всего, — пише він, — следует бросить спор об имени. Жители Барселоны требуют, чтобы их называли каталонцами, а негры на Кубе, недовольные своим именем, заменили его аллегорическим «брюнеты». Требует ли этого историческая точность или только элементарная вежливость — все равно, пусть украинцы будут украинцами…» Але разом з тим д. Еренбурґ не може похвалити й українську інтеліґенцію, бо, як на його думку, то «слишком часто украинскими культурными деятелями руководила в лучшем случае — слепота сектанта из лозаннского кафе, в худшем — политический авантюризм»; всі вони, а коли не всі, то більшість «готовы за дурной нрав какого-нибудь исправника мстить Достоевскому и, узнав о закрытии украинской газеты, отрицать Пушкина…»

Накресливши такий — чи не занадто сумарний? — образ українського інтеліґента, д. Еренбурґ продовжує: «Мне кажется, что области культурные, и в частности вопрос об украинской литературе, должны быть отделены от политической тяжбы… Гораздо разумнее проверить, что создано за последнее время украинцами в литературе и искусстве…»

Які ж результати цієї — скористаємось російським шкільним терміном — цієї «передержки», яку робить українському мистецтву наш строгий, але справедливий екзаменатор?

А от які.

З одного боку «люди, относящиеся с недоверием к музыкальным возможностям украинского языка», нібито «ґрунту під собою не мають»: досить їм перечитати «Скорбну Матір» Тичини, щоби в цьому переконатись.

Але… з другого боку, підсумки творчої праці «молодых украинцев» — «скудны и бледны». Українське слово, навіть в руках митців, ще безсиле переказати «усложненные и утонченные чувства современного человека…». «Украинский язык вырос и жил в деревне; пересаженный в кабинет философа или на улицу современного города, он поблек и зачах…» Українські поети, не вважаючи на присутність серед них таких талантів, як Тичина, що вміє «сочетать народный земляной дух с умеренными отступлениями импрессиониста», одірвались уже «от безымянной народной песни», а «поэзии индивидуальной еще не создали…». «В области живописи дело обстоит еще печальнее… Пришлось прибегнуть к излюбленному методу — перекрашиванию вывесок…» Що ж до театру (молодого), то він «отравлен невзыскательным модернизмом и совершенно чужд национальному началу».

Проти висновків д. Еренбурґа говорить не будемо — охоче припускаємо, що в багатьох своїх присудах він має повну рацію — важливо для нас не що, але як він говорить. Висока типовість тих присудів і висновків — в їхньому тоні. До українського мистецтва д. Еренбурґ підходить звисока, як повноважний представник «русской музы», «старшої і багатшої від своєї південної сестри», як високорозвинений «литературных дел мастер», як людина вищої культури, як вельможний, але ласкавий чужоземець, якого навіть «встающий образ Бальмонта не лишает возможности наслаждаться многими строфами Олеся». Розуміється, при таких умовах поставити нове українське мистецтво в зв’язок з його українським корінням, зрозуміти його в органічному процесі його росту д. Еренбурґ не має змоги. Як кожний представник общеруської культури з місцевих обивателів, він уважає себе компетентним вирікати авторитетні присуди українській культурі — без ґрунтовного ознайомлення з нею. І хоча малоросійського анекдоту про самопери він, спасибі йому, не оповідає, але дуже далеко від нього не одходить.

Ні вдумливості, ні знання в нього не видко. Бо ж не можуть свідчити про вдумливість — гумористичні словечка про «брюнетів» на острові Кубі, а про знання — такі фрази, як «самостийники приказали в двадцать четыре часа создать украинскую культуру…» І тут знову характерна рисочка. Як не хоче Еренбурґ одмежуватись од політики і політиканства, а проте, заговоривши про українське мистецтво, ніяк не може, щоб за кожним словом не згадати «коновальцовских маляров» або ненависних йому «самостийников», ніяк не може розглянути справу по суті. А тим часом, якби він стяг з себе «ветхого Адама» та підійшов до своєї теми з любов’ю та інтересом, він би, може, зрозумів всю легковажність свого генеральського тону і не взявся б виносити присуди про українське мистецтво лише на підставі власної естетичної культури.

1919

Гнат Михайличенко{103}

Ігнатій Михайлич. Нар. 27 вересня 1892 р. † 21 листопада 1919 р.

Гнат Михайличенко був син селянина, народився в м. Миропіллі на Курщині (недалеко від границі Курщини й Харківщини, поблизу м. Сум, у сфері української колонізації). Першу освіту здобув у ріднім містечку, в двокласовій школі, по скінченні якої (1907 р.) вступив до Курської фельдшерської школи, де пробув один рік, а потім (1909 р.) — до середньої сільськогосподарської школи в Деркачах, поблизу від Харкова. В деркачівській школі Михайличенко вибув чотири роки, але курсу не скінчив і, виключений «за революційний образ мислення», переїхав продовжувати агрономічну освіту до Москви, де разом з тим одвідував народний університет ім. Шанявського. З початком війни покликано його по мобілізації до війська, але по короткій мілітарній кар’єрі Михайличенко покинув армію й нелеґально оселився в Харкові, де, між іншим, чимало працював над самоосвітою. Революційна робота видвинула його, як представника лівих течій української есерівської партії, донесла його до посади народного комісара Радянської Української Республіки, і вона ж спричинилася до його передчасної смерті в нещодавно минулому листопаді.

Політична робота в значній мірі затримувала розвиток літературного хисту Михайличенка — Ігнатія Михайлича, як підписував він свої белетристичні твори. Кілька коротеньких ліричних п’єс у прозі, щирих і шляхетних, видрукувано ним у збірнику «Червоний вінок», журналах «Музаґет» та «Мистецтво» — «Кострубата блакить», «Чуже свічадо» (акварельні плями), «Повія». Остання має підзаголовок: з циклу «Місто», який показує, що в автора був намір пов’язати свої ліричні мініатюри в ширші цикли. Невидрукуваний поки що й його роман (власне, не стільки роман, скільки лірична п’єса на зразок симфоній Андрія Бєлого), читаний минулого літа в студії «Музаґету». Багато працював Михайличенко в обсягу красного письменства, зоставшись у Києві після виїзду радянського уряду, але, здається, більшість його паперів згинула безповоротно під час передсмертного його арешту. А це велика шкода для молодої нашої прози, бо Ігнатій Михайлич, безперечно, був індивідуальністю виразно окресленою.

1919

Василь Чумак{104}

† 21 листопада 1919 р.

Покійник був жертвою терору, і з кону життя зійшов ще дуже-дуже молодим (ледве досягнувши 20 років), розстріляний в останні дні пробування в Києві Добровольчої армії, як активний член української партії «боротьбистів».

Життя небіжчикове — коротке й нескладне. Народився в селянській сім’ї в м. Ічні Борзенського повіту на Чернігівщині; освіту здобув самотужки, підготувавшись до VI кл. Городнянської гімназії; учився на заробіток з приватних лекцій, і, закінчивши середню школу, прибув на початку цього року до Києва. Опублікував під власним найменням коло двох десятків поезій (в «Мистецтві» та одеському альманахові «Червоний вінок»). Здебільшого це юнацькі спроби пера, безпосередні, щирі, іноді наївні, а проте деякі з них («Осіннє», «Дві душі») показують в авторові живе поетичне чуття, перед яким не закрита була перспектива розвитку.

Вічний спокій йому, — з молодих наймолодшому…

1919

«Енеїда» Верґілія{105}

Міф про троянську війну

В основі «Енеїди» Котляревського, так само, як її літературного первотвору — «Енеїди» Верґілія, лежить низка давніх грецьких переказів про так звану «Троянську війну». Перекази ці, одні з найпопулярніших в цілій грецькій міфології, оповідають, як упало під ударами Долі могутнє Троянське царство (в нинішній Малій Азії), з самого заснування свого призначене на руїну, — як будівничий троянського замку цар Лаомедонт вчинив непрощенний гріх, образивши всевишніх богів, що як наймити допомагали йому мурувати стіни міста; як до внука цього Лаомедонта, царевича Парида[66], заявилися на горі Іді три славні богині — мати богів Гера (в латинській міфології — Юнона), богиня розуму Афіна Палада (Мінерва) і богиня краси Афродіта (Венера) — і просили присудити найвродливішій з-поміж них яблуко; як Парид передав те яблуко Афродіті і дістав як нагороду приворожену до нього чарами богині царицю спартанську Гелену; як ображене вивозом Гелени військо грецьких королів облягло Трою і як по довгій десятилітній облозі величне місто дісталося на поталу мечу і огню, спокутувавши таким чином гріх Лаомедонта і зухвальство Парида.

Тільки один із значніших лицарів троянських лишився живий — родич королівського дому, син троянця Анхіза і богині Афродіти Еней, на якого поклала доля трудне завдання заложити нову Трою. Взявши з собою домашніх богів, посадивши на плечі слабосилого батька, лицар пробився крізь огонь і січу і кілька місяців переховувався в лісах на горі Іді. Там знайшов він собі спільників, побудував кораблі і по весні вирушив шукати нової отчизни. Путь йому випала довга і повна пригод. Переслідуваний Юноною, що взагалі ненавиділа все троянське плем’я, він, не вважаючи на повсякчасну допомогу царя богів Зевса (Юпітера), бога моря Посейдона (Нептуна) і матері своєї Венери, сім літ блукав «по всіх морях», аж поки не прибився до берега Італії і не заснував призначеного йому царства.

Цим популярним переказом і скористався Верґілій для своєї «Енеїди».

Рим в період написання «Енеїди»

В історії Риму І в. перед Хр. — бурхлива доба революцій, крутих поворотів реакції та узурпаторських спроб. Але приблизно в роках 31—27 внутрішня криза, що потрясала ввесь організм держави, закінчилась установленням монархічного правління Октавіана Авґуста. Суспільність, стомлена затяжною політичною боротьбою, зрікається старих республіканських ідеалів, заповнює лави прихильників нового ладу. На чолі цього перелому стоїть римська поезія. Обидва тодішні її корифеї, Верґілій і Горацій, радо вітають правління монарха, як еру спокою й порядку і нового, небувалого ще розцвіту римської слави. Утворена в такій обстанові, Верґілієва «Енеїда» перш за все стає династичною поемою: вона прославляє Цезаря Авґуста як законного, спадщинного владаря Риму, потомка Енеєвого сина Асканія — Юла, ім’я якого нібито стало фамільною назвою династії Юліїв. Але поруч самого Енея, родоначальника імператора, в «Енеїді» значну ролю грає лава його вірних товаришів, які стали потім родоначальниками найповажніших римських фамілій та осадчими найголовніших міст Італії. Верґілій не забуває зазначити, що від Мнестея пішов рід Меміїв, од Серґеста — рід Серґіїв, од Клоанта — Клуенціїв, що Капис був фундатором Капуї, а мис Палінур, на півдні Італії, названий так по імені старого досвідченого керманича Енеєвого флоту — Палінура. Цей, так мовити б, антикварний характер поеми чимало спричинився до її популярності. На «Енеїду» посилались як на історичну пам’ятку: в її гекзаметрах шукали одповіді на питання про місце і значення Римської імперії — і справді знаходили там не одну пишну патріотичну формулу, що плекала чуття національної самоповаги. Римський читач дізнавався з поеми, що римська влада триватиме вовіки, що світова місія Риму — правити народами, милувати покірних і карати зарозумілих. Так прославлення династії спліталося у Верґілія з формулами римського місіонізму.

Зміст «Енеіди» Верґілія

Верґілієва «Енеїда» — величезний твір, що містить в собі до 10 000 віршів і розпадається на 12 пісень. Із них перші шість мають змістом історію Енея до його прибуття в Італію, а шість останніх викладають пригоди в Лації і війну з царями: латинським — Латином і рутульським — Турном. Автор зразу знайомить нас з центром подій. В першій пісні перед нами флот Енея, розкиданий бурею біля берегів Африки. Сьомий вже рік минає блуканням троянського лицаря, а він все ще не може дістатися до призначеної йому Гесперії. Так і тепер: ледве од’їхав він од Сицилії, як страшенна буря, упоряджена з наказу Юнони, однесла його до африканського берега, де на той саме час фінікійська цариця Дідона будує нове місто Карфаґен. Слава Троянської війни досягла до фінікійських виходців: троянці знаходять у Дідони гостинність і ласку; а на урочистій учті, улаштованій на пошанування гостей, сама цариця звертається до Енея з проханням розказати свої пригоди. Оповідання Енея заповняє другу і третю пісні. Четверта — присвячена нещасливому коханню і смерті Дідони. П’ята оповідає про перебування троянців в Сицилії, ігрища троянців над могилою Анхіза, про спробу троянських жінок підпалити кораблі і тим покласти край мандрівці. В пісні шостій Еней прибуває до Італії і висідає недалеко міста Кум. Виконуючи наказ батька, він іде до віщої пророчиці бога Феба — Сивіли і під її проводом сходить до підземного царства. Перейшовши всі муки грішних, він вступає на Єлисейські поля, і там батько Анхіз показує йому нероджені душі нащадків, оповідає про майбутню славу його роду, до часів Цезаря Авґуста. В 7-й пісні перед нами царство Латина; коротка історія дипломатичних зносин і початок війни з тубільцями. В 8-й Еней їде шукати помочі до царя Евандра; пливе вгору, проти Тибрової течії, і там «бачать оддалеки стіни і замок і де-не-де дахи домів, — все те, що нині могутність Риму зрівняла з небом і що тоді було незначним Евандровим царством». Евандр дає помічне військо під проводом свого сина Паланта, а богиня Венера приносить Енеєві зброю, викувану Вулканом. 9-та пісня оповідає про напад царя Турна на троянський флот (який боги обертають у німф) і табір та про геройську смерть Евріала і Низа. Десята містить в собі нараду богів, де Юпітер наказує богам не встрявати в боротьбу, бо «доля сама знайде стежку». Одинадцята містить похорон Паланта та початок мирових переговорів між Енеєм і Латином. Дванадцята — останній бій і поєдинок Енея з Турном, після чого Еней має взяти шлюб з Лавінією, дочкою Латина, і стати царем Лація.

Відношення «Енеїди» Котляревського до «Енеїди» Верґілія

Форма

«Перелицьовуючи» «Енеїду» Верґілія, Котляревський перш за все значно її скоротив. Його «Енеїда» має всього 6 частин і 7500 коротких ямбічних рядків. Перша частина коротенько переказує першу й четверту пісні Верґілія (пісні 2 і 3, оповідання Енея про свої пригоди пропущено зовсім); друга — п’яту; третя — шосту; четверта — сьому. П’ята частина дає стислий перегляд змісту двох пісень: восьмої (строфи 1—45) і дев’ятої (строфи 46—141); а шоста навіть трьох — десятої (стр. 1—73), одинадцятої (строфи 74—118) і дванадцятої (стр. 119—171). Найбільш лаконічним і найменш інтересним являється Котляревський в перших двох частинах своєї поеми, де він підлягає впливу інших жартівливих поем. В частинах третій і четвертій талант його розгортається, і травестія перетворюється в широку громадську сатиру. Масштаб оповідання поширюється; з’являються епізоди і образи, які не мають певної паралелі у Верґілія, — такі: картина пекельних мук і описання воєнних зборів у Лації. Частина п’ята і шоста дають стисле коротке оповідання, дуже близьке до латинського тексту; подекуди трапляється навіть дослівний переклад латинського виразу. Гумористична вигадливість слабшає, творчість підупадає.

Чим же керувався і щó саме випускав Котляревський, переробляючи латинський текст? На це питання можна одповісти, хоча б порівнявши шосту пісню Верґілія з третьою частиною Котляревського. У Верґілія після коротенького оповідання про висадку Енея і перше побачення з Сивілою читаємо, як, вертаючись до своїх кораблів, знаходять троянці на узбережжі труп знаменитого троянського сурмача Мізена і, спаливши тіло, насипають високу могилу. Римський поет розробляє цей епізод докладно, бо має на думці пояснити своїм переказом назву Мізенового мису, недалеко від теперішнього Неаполя. У Котляревського цього епізоду немає зовсім. Далі центральним місцем в 6-й пісні Верґілія, без сумніву, є візія Енея і пророцтво Анхіза про дальшу долю троянського народу, — яке займає трохи не чверть всієї пісні (вірші 679—892). У Котляревського ввесь зміст його викладено в двох неповних строфах:

Енею, годі вже журитись:

Од його має розплодитись

Великий і завзятий рід;

Всім світом буде управляти,

По всіх усюдах воювати,

Підверне всіх собі під спід.

І римськії поставить стіни,

В них буде жити, як в раю;

Великі зробить переміни

Во всім окружнім там краю;

Там будуть жить та поживати,

Покіль не будуть цілувати

Ноги чиєїсь постола…

Отже, все, що є в «Енеїді» специфічно римського, що становить її ідею — патріотичні тиради про вище покликання Римської держави, топографічні екскурси, епонімні леґенди — все це у Котляревського місця не має.

Зміст

Великі зміни вносить Котляревський і в мотивування подій. Латинська «Енеїда» написана так, як наказувала Верґілієві літературна традиція, в тій манері, в якій творили його попередники і наступники. Зразком епічної творчості був Гомер, і шукати поезії дозволялось тільки на тих стежках, які прокладено було «Іліадою» та «Одіссеєю». І от епічні поети Риму, слідом за Гомером, описують герці героїв, закликають муз, що давно уже стали простою риторичною фігурою і не сміють поясняти описуваних подій інакше, як тільки втручанням богів. Верґілій був найефектовнішим майстром цієї витонченої і штучної манери, і боги, в існування котрих його сучасники вже не вірили, грають головні ролі в його поемі. Перше, ніж описати бурю, він показує нам Юнону, що умовляє бога вітрів Еола; Еол випускає вітри із замкнутої темниці, і ті вириваються в ворота і вихором облітають землю, налягають на море і гонять до берега широкі хвилі… Море ущухає, і перед нами знову боги: це владика вод Нептун проїздить по поверхні хвиль на легкій колісниці. Починається перша сутичка між троянцями і латинами, і хоча, здається, війна досить мотивована в поемі порушенням прав охоти (син Енея — Асканій ранить під час полювання ручного оленя, — це й єсть «няньчин цуцик», про якого Котляревський так яскраво розповідає в четвертій частині, — строфи 77—79), але Верґілієві цього не досить, він посилає до латинян ще богиню Алекто і примушує її надихати латинські серця гнівом. Скрізь і всюди Deux ех machina, як необхідний елемент епічної техніки.

Гумористичний відтінок

Котляревський інколи прийом втручання богів зберігає, але надає йому гумористичний відтінок. І в нього Еол підіймає бурю, але як? Він скликає вітрів «до двора», і вітри являються поволі, як ледачі робітники. І в нього море усмиряє Нептун, але виїздить він не в колісниці, а на ракові:

І миттю осідлавши рака,

Схвативсь на нього, як бурлака,

І вирнув з моря, як карась.

І в нього Еней виїздить з Карфаґену згідно з наказом Зевса, переказаним через Меркурія, але Меркурій у нього не злітає з неба, а приїздить на «чортопхайці», з «нагайським малахаєм» в руках.

Проте в значній частині випадків Котляревський втручання богів одкидає зовсім, шукаючи природнішого мотивування. Так стоїть справа з епізодом про смерть Палінура. У Верґілія (V, 835—871) читаєм:

Темрява ночі уже досягала середини неба;

Тяжко стомились гребці і, знесилені, кинули весла

Та на помості мулкім та по лавах твердих полягали.

Тільки спочили, як сон легкокрилий з етеру ясного

Вогким повітрям летить і тумани нічні розгортає.

Так, Палінуре, він лине до тебе, — зловісні примари

Він насилає на зір твій… Он сів він на кермі висóко,

Образ Форбанта прийнявши, і з словом до тебе вдається:

«Язидів сину, поглянь: самі хвилі пильнують за тебе,

Рівно так дише повітря, — настала година спокою.

Голову ти прихили, дай спочити натрудженим óчам, —

Я замість тебе посиджу, за хвилею й морем догляну».

Ледве підводячи вії, утомлений мовить стерничий:

«Щó мені радиш, Форбанте? Навже ж я довірюсь потворі?

Чи, ти гадаєш, не знаю я хвилі облудного моря?

Як доручу їй Енея; досвідчений давній керманич,

Чи я не бачив біди од погідного неба та моря?»

Так одмовляв він, — спокійно і міцно тримався кормила

І не одводив очей од зір на високому небі.

Взяв Легкокрилий тоді галузку, обмочену в Леті

Й міццю снотворною Стіксу напоєну, й чоло старого

Стиха обвіяв. Одразу ж по кволому тілу розлився

Непереможний спокій, і склепились досвідчені очі.

Знявшись угору тоді і на човен упавши звисока,

Бог одриває стерно і скидає стерничого в море.

Марно кричав Палінур, марно в друзів благав порятунку;

Бог легкокрилий, як птах, злетів і щез у повітрі.

Мирно тим часом пливли кораблі по широкому морю,

Мирно дрімали гребці, забезпечені словом Нептуна,

І наближались уже до бескетів Сирен, до тих білих

Скель лиховісних, засіяних густо кістьми мореходців,

І зачували здалека, як бухає море о камінь…

Глянув на керму Еней і побачив: нема Палінура!

Сів до стерна і погнав корабель свій по темрявих хвилях, —

Тяжко зітхаючи й сльози ллючи над недолею друга:

«О Палінуре, для чого довіривсь ти небові й морю,

Будеш лежать, непохований, ти на пісках невідомих»[67].

Палінур конає, скинутий богом. Ввесь епізод переказано поважними гекзаметрами і замкнуто урочистими словами Енея. У Котляревського образ інший:

Поромщик їх щонайглавніший

З Енеєм їздив всякий раз.

Йому слуга був найвірніший —

По-нашому він звавсь Тарас —

Цей, сидя на кормі, хитався,

По саме нільзя нахлистався

Горілочки, коли прощавсь.

Еней велів його прийняти,

Щоб не пустивсь на дно ниряти

І в луччім місці би проспавсь.

Но видно, що пану Тарасу

Написано так на роду,

Щоб тільки до цього він часу

Терпів на світі цім біду.

Бо, розхитавшись, бризнув в воду,

Нирнув, і, не спитавши броду,

Наввиринки пішла душа.

Еней хотів, щоб окошилась

Біда і більш не продолжилась,

Щоб не пропали всі з коша.

Націоналізація героїв

Звертає увагу в оповіданні Котляревського і ще одна риса. Палінур названий у нього Тарасом, хоча пізніше (част. II, стр. 59) він виступає під своїм власним іменням. В тій же другій частині про троянського ворожбита Невтеса читаємо:

Невтесом всі його дражнили,

По-нашому ж він звавсь Охрім.

В частині III (строфа 107) Еней зустрічається з «громадою знакомих душ» і пізнає в ній «Педька, Терешка, Шеліфона, Панька, Охріма і Харка», імена, що нічого спільного з Верґілієм не мають і які внесено, щоби надати поемі певну пікантність.

Але річ не тільки в мотивуванні та в іменах, — багато свого внесено Котляревським і в характеристики дійових осіб і перш за все головного героя поеми — Енея. Образ Енея у Верґілія скомпоновано на підставі даних «Іліади». Славний троянський витязь, син Анхіза і Афродіти, на сторінках «Іліади» являється двічі, в 5-й і 20-й пісні; обидва рази виступає він на герць з такими вояками грецькими, як Діомед та Ахілл, і обидва рази боги рятують його од ран і од смерті,

…бо він має жити,

щоб рід не загинув славного Дардана.

(«Іліада», XX, 302—303, перекл. Руданського).

Але нічого яскравого, різко індивідуального в гомерівській постаті Енея немає. Це тільки нарис, не більше. Не зробив постаті героя більш виразною і Верґілій. Його Еней надто богобійний, апатичний, надто пасивний, як на героя епічної поеми. Зовсім не те у Котляревського. Перенісши Енея в українську побутову обстановку, український поет оживив цю мертву схематичну фігуру. Його Еней є «парубок моторний

І хлопець хоть куди козак,

одважний, веселий, «завзятого кшталту».

Старе українське життя, український побут всюди тиснеться в поетичну ткань античної леґенди. Світлиця царя Латина уявляється нам як заможна домівка середнього українського панка, троянці, що вивчають латину, переносять нас в обстанову старої української школи, з її піярською граматкою та субітками, а описання учти у царя Латина — в таємниці старосвітської української кулінарії і т. д. Безліч натяків і порівнянь, взятих з тодішнього життя або недавнього минулого: «Не так розсердиться добродій, коли пан возний позов дасть», або: «Я кошовий Еней троянець», тужливі зітхання за старовиною («Так вічной пам’яті бувало у нас в Гетьманщині колись») — і поруч з ними деталі класичного греко-римського сюжету утворюють курйозну мішанину стилів, що повинна була свого часу підносити значення поеми як яскравої і влучної пародії.

Перший критик «Енеїди» М. І. Костомаров р. 1844-го в своїм «Обзоре сочинений на малорусском языке» писав, що «Котляревский взял «Энеиду» для пародии и избрал в ней такую форму, которая в самом деле могла удовлетворить желание позабавиться над книгою. Чего лучше? Малороссийский язык самая романтическая форма, «Энеида» — самое классическое содержание». Але пізніше, коли боротьба з класицизмом скінчилась, «Енеїда» як пародія втратила свою цінність. Центральне значення в ній набули відгуки і картини старого українського життя, і іменно вони надихнули новим життям мандрівну, безліч разів змінювану греко-римську фабулу.

1919

До 25-літнього ювілею С. О. Єфремова{106}

В місяці лютому ц. р. українське громадянство святкує двадцять п’яті роковини письменницької праці Сергія Олександровича Єфремова, публіциста, критика та історика письменства… Двадцять п’ять років минуло тому, як на сторінках галицького журналу «Дзвінок» з’явився друком його перший твір — дитяче оповідання. З того часу невпинно, з дня на день зростав список друкованих його речей, аж поки не виріс до розміру кількох аркушів, а сам автор не зайняв серед українських робітників пера одного з найпочесніших та найчільніших місць.

Загальний образ українського діяча літературного, такого різноманітного в своїй праці, стоїть в нашій уяві яскраво й виразно. Його окреслив сам С. О. в 1-м розділі своєї розвідки про Франка. «Ці діячі, — писав він, маючи на оці Кониського, Франка, Грінченка і др., — були разом художниками, критиками й публіцистами, теоретиками тих чи інших літературних та громадських напрямків і практичними виконавцями їх в житті. З-під пера їх виходили поезії й повісті, критичні нариси й статті публіцистичного та педагогічного змісту; поважні наукові праці чергувалися у них з популярними творами, що мали ширшим колам читачів служити…» До цього «традиційного» типу літературних діячів, що робили й роблять «всяку роботу, навіть чорною не гребуючи», в значній мірі належить і сам С. О., — з тою хіба різницею, що розцвіт його літературної роботи припадає на добу після 1905 року, коли наше громадсько-культурне життя значно диференціювалось і літераторові не так часто доводилось сполучати в собі художника і критика, ученого й популяризатора. Але тратячи (в порівнянні до попередників) щодо амплітуди, літературна діяльність С. О. вигравала щодо глибини й постійності своїх виявів. Говорячи словами самого С. О., йому менше загрожувала небезпека «розпорошитись», «розмінятися на дрібняки» і в результаті виявити «лиш частку… дуже малу частку» своєї сили. Рано зламавши своє перо белетриста, тільки вряди-годи подаючи той чи інший популярний начерк, С. О. замкнув свою діяльність в сфері публіцистики та літературної критики, теж в великій мірі позначеної нахилами публіциста та історика громадського руху.

Як літературний критик, він виступив в «Київській старині» — своїми статтями про Франка, Нечуя-Левицького («Бытописатель пореформенной Украины»), Грабовського та про те «шукання нової красоти», яке доглянув він у авторів не так поважного, як голосного в свій час збірника «З-над хмар та з долин». Ці перші статті вже позначили напрям критика, сильного головним чином в трактуванні громадської сторони літературного твору. Ця уважливість громадянина, ця спостережливість публіциста надають блиску і влучності тим статтям, в яких С. О. аналізує поетів — «бытописателей» (згадаймо хоча б етюд про Карпенка-Карого), і вони ж значно ослабляють ті статті, де йому доводиться мати справу з письменниками, у яких на першому плані стоїть ідеологічний або психологічний інтерес. В статтях С. О. стиль і прийоми публіциста часто-густо не дають розвинутись естетичному аналізові художнього твору, і тільки де-не-де ненароком кинене слово та побіжне спостереження показують в ньому тонкий і непомильний художній смак.

Зате ті розвідки, де на підставі літературного матеріалу наводиться суто публіцистична будова, належать до найблискучіших в літературному надбанні С. О. Зразком може бути хоч би «Фатальний вузол», відгук українського публіциста на короленківські «Записки моего современника», де так майстерно і так красномовно, використовуючи художні образи самого Короленка, показує наш автор всі ті пружини, що до останнього часу кидали найталановитіших синів українського народу на службу російській культурі, виробляючи з них «общероссов на малорусской почве»…

Але справжнім вінцем критично-публіцистичної манери С. О. являється його велика «Історія українського письменства», а власне: історія української національної ідеї в творах українського письменства. Для Єфремова література українська є перш за все «матеріальним згустком тієї незваженої потенціальної сили, якої невичерпаний запас має в собі організм народний», «адвокатом нашої народності на її життьових і літературних позвах з нівеляційною теорією і практикою»… Стоячи на такій позиції, характеризуючи літературу як історію визвольної в широкому розумінні ідеї в пам’ятках красного слова, С. О. майстерно розкриває ідейні скарби українського письменства, красномовно виявляє громадську його цінність. Правовірний історик письменства, суворий, озброєний в метод збирач літературного матеріалу знайдуть в цій проречистій апології українського письменства багато такого, що вони назвали б хибою: в книзі бракує історично-літературного аналізу; замість докладних, опертих на біографічні дані характеристик письменників подибуємо лише побіжні, легкі як мереживо, ідеологічні етюди; закидають книзі (тільки — чи слушно?) і недооцінення великої ваги «матеріального, спеціально — соціально-економічного чинника в житті людськості». Але, не вважаючи ні на що, велика «Історія письменства» і досі зостається єдиним суцільним, перейнятим однією ідеєю оглядом української літератури, прекрасною і сильною композицією, яка довго ще служитиме вихідною точкою нових історично-літературних дослідів.

Многогранною і плодотворною являється і публіцистична діяльність С. О. Тут знаходимо ми і чергові публіцистичні огляди громадського життя («Відгуки з життя і письменства» в «Новій громаді» та «Раді», і начерки з історії громадського руху, і інтерпретації Драгоманова, і мужні слова в оборону української ідеї проти всякої «нівеляційної теорії і практики».

Авторитетний публіцист, історик письменства, критик, видавець і коментатор (видавнича робота в т-ві «Вік», прекрасне видання творів Котляревського), С. О. являється разом з тим і одним з найкращих українських стилістів. Його літературний стиль виріс з образної і докладної манери популяризатора, зразки якої знаходим у Куліша та Грінченка. Характеристичні її ознаки — багатство словника, досвідчене і зручне користання архаїзмом і провінціалізмом, і нарешті — синтаксис, що всі свої ресурси черпає з укладу народної мови. Спочатку занадто конкретний, трохи широкомовний, цей стиль стає згодом лаконічнішим, стислішим, перемагає матеріальність народного слова і разом з тим не впадає в ту безцвітну, позбавлену всякого запаху стерилізовану абстрактність, якою грішать іноді українські літератори. Язик Єфремова — органічне кільце в розвитку українського слова. Прекрасний і поважний зразок для кожного, хто пише по-українському.

Так уявляється нам значення літературної діяльності С. О. Єфремова. Святкуємо нині двадцять п’яті роковини щирої і невтомної праці історика, віртуоза і лицаря українського слова.

1920

[Передмова до збірника «Нова українська поезія»]{107}

В 1901 році на сторінках «Літературно-наукового вісника» молодий поет Микола Вороний вдався до українських письменників з листом, де закликав їх стати на «нові шляхи» і «бодай почасти наблизитись до найновіших течій та напрямків в літературах європейських». Потреба, відчута Вороним, почувалася і другими українськими авторами — прозаїками. Якраз коло цієї пори (1900—1901 рр.) починають набридати старі теми старої української повісті, її сюжети — виключно з народного побуту, її техніка, справді застаріла і примітивна. В споминах Чернявського про Коцюбинського[68] знаходимо такий епізод: «Давайте видамо, — говорить авторові спогадів Коцюбинський, — давайте видамо ще один альманах. Щоб складався він з творів інтеліґентського життя. Щоб одбивав в собі духовні інтереси нашого часу і щоб містилися в ньому твори найновішої літературної, так мовити б, техніки та продукції». Обом закликам довелось зустріти гостру одсіч. Ідея інтеліґентського альманаху Коцюбинського викликала саркастичну відповідь з боку Грінченка: «Устрицями пахне од вашого заклику», а неясні поривання Вороного поставили його під сувору критику і батьківську науку — д-ра Ів. Франка.

Франкові здається, що, мріючи про поезію «без тенденційної прикмети» («чисте мистецтво!»), Вороний хоче одвернутись од життя, покинути «загальних питань море синє», забитися «в тихий залив свого серця», затуманити чисте скло творчості —

Рожевих пестощів туманом,

Містичних візій океаном.

Для нього поет — безпосередній відгук на сучасність, і важливе в його творчості те, що він пише — інше приложиться. Адже ж

…Слова — полова,

Але огонь в одежі слова —

Безсмертна чудодійна фея,

Правдива іскра Прометея[69].

Слова Франка, грінченківська репліка в розмові з Коцюбинським покладають межу межи старшим — консервативним — і молодшим, радикальнішим поколінням в українській поезії та прозі 1900-х рр. Молодші плекають в собі культ слова, цікавляться питаннями техніки, шукають ефектів слова. Старші часто примушують художнє слово служити тим чи іншим політичним, соціологічним, педагогічним завданням, і питаннями змісту цікавляться далеко більше, ніж питаннями техніки, форми та зовнішньої елеґантності.

*

Але коли старше покоління репрезентоване в поезії іменами Франка та Грінченка, хто представники літературної молоді 90-х та 900-х рр.? Можна назвати кілька імен, але школи вони не творять — різної вдачі, різної міри таланту, з різними художніми нахилами, іноді далекі один од одного територіально і між собою не знайомі. Це перш за все — Леся Українка і київський гурток: Славинський, з яким вона перекладала Гайне, Старицька-Черняхівська, Стешенко; сюди ж належить ще молодий учений, філолог-орієнталіст Агатангел Кримський, що перекладає для української публіки «Шагнаме» і Гайне і, пересаджуючи на ґрунт української мови екзотичні рослини Сходу, в своїх ориґінальних віршах дає зразки як на свій час тонкої та елеґантної лірики. З повним правом відносим сюди і Миколу Чернявського, прегарному таланту якого ніколи не ставало твердості та викінченості, і Миколу Вороного, що, може, старанніше, ніж хто з тогочасних поетів, обробляв та обточував свій вірш. Тут же містимо ми і двох представників наддністрянської України — буковинця Й. Маковея та галичанина Богдана Лепкого, обох ніжних елегійних ліриків.

Найпочесніше місце серед всієї групи належить Лесі Українці (Ларисі Петрівні Косачівні, потім в замужестві — Квітка).

В творчості Л. Українки виразно знати два періоди: перший до 1903 р., котрий з багатьма оговорками можна локалізувати як київський, період порівнюючого здоров’я фізичного, і другий — після 1903 р. — період ненастанних блукань по закордонних курортах і грізного, невблаганного зростання хвороби. До першого періоду відносяться виключно її ліричні твори, зібрані трьома книжками: «На крилах пісень» (1893), «Думи і мрії» (1899), «Відгуки» (1902). Вже в «Невільничих піснях» 1895—1896 р. почувається велика лірична сила автора, що владно охоплює читача та що примусила колись Івана Франка признати: «…від часу шевченківського «Поховайте та вставайте, кайдани порвіте» Україна не чула такого сильного, гарячого та поетичного слова, як із уст цієї слабосилої хворої дівчини…» Другий період весь зайнятий більшими речами — драматичними діалогами, драматичними поемами, драмами. Нахил до драматичної форми помічався у Л. Українки і раніше, тепер вона (ця форма) панує майже неподільно, стає основним виразом поетичної думки, поетичних концепцій. Низка драматичних творів починається «Вавилонським полоном» та «На руїнах». За ними йдуть «Йоганна, жінка Хусова», «Одержима», «Кассандра», «У пущі», «На полі крові», «Руфін і Прісцілла», «Лісова пісня», «Камінний господар», «Адвокат Мартіан», «В катакомбах», «Айша та Мохаммед», «Орґія»; поеми — «Одно слово», «Віла-посестра» та «Ізольда Білорука». Писалися всі ці поеми і драми під пароксизмами хвороби, при високій температурі, — «в припадках умопомешательства», як свідчила сама авторка; але разом з тим вони такі сильні: колоритний язик (Л. Українка орудує величезними лексичними багатствами), стислий, надзвичайно сильний вірш, майстерний діалог, мистецькі характеристики роблять їх справжніми шедеврами української поезії. Деякі з них, як «Камінний господар» або «На полі крові», являються відгуками на всесвітні сюжети. Але традиційних трактовок у Лесі Українки немає. Вона по-своєму переробляє і образ Дон Жуана в «Камінному господарі» і образ Юди в «На полі крові», всюди вносить своє трактування, дає свою власну версію. Після Шевченка, поруч з Франком, Леся Українка — найбільший поет в українськім письменстві.

*

Зовсім іншу — організованішу, — так мовити б, картину літературного життя уявляємо ми, переходячи од покоління Лесі Українки (1867—1872 р.) до нової ґенерації поетів, що йде заступити і заступає його в українській поезії 900-х років. На російській Україні змінилися умови існування українського слова. Замість альманахів, в яких коли не коли виливалися живі сили письменства, став можливий журнал і разом з ним літературне групування. «Літературно-науковий вісник», в 1907 р. перенесений до Києва, в цьому розумінні відіграв незначну ролю. Позбавлений з 1908 р. редакторської руки Франка, млявий і малорухомий, він друкував поетів, бо так було заведено, бо до редакції поступали рукописи, а після статей в тексті завжди зоставались білі плями… Охітніше збирались поети коло другого органу — «Української хати». Редакції «Хати» пощастило зібрати під своєю стріхою обидві зорі тогочасної української поезії — О. Олеся і Г. Чупринку, галичан — Лепкого, Пачовського, Твердохліба, наддніпрянців — Неприцького-Грановського, Будяка, М. Рильського і т. д. Напрямку, школи поети «Укр. хати» не зложили: вони приходили туди кожен зі своїми темами, зі своїми настроями, зі своїми ритмами та мелодіями…

В Галичині літературне об’єднання було тісніше і зав’язалося раніше, ще на початку 1900-х років. Там гурток молодих поетів зібрався спочатку коло журналу «Світ», а потім заложив своє видавництво «Молода муза». До гурту «Молодої музи» увійшли відомий уже нам Б. Лепкий (зі старшого покоління, нар. 1872 р.), Василь Пачовський, уже прославлений еротичний поет (збірка «Розсипані перли»), прозаїк Яцків, поети — Петро Карманський, Остап Луцький, Сидір Твердохліб, Стефан Чарнецький і др. «Живе почуття дійсності, відраза до шаблону, пристрасне шукання правди в обсервації і вислові — ось що характеризує тих молодих писателів і велить нам покладати на них найкращі надії», — так писав Франко про перші виступи молодомузців. Далі і він, і «Літературно-науков. вісник» трохи змінили своє до них відношення… Мотиви ліричної творчості як першорядних, так і другорядних представників «Молодої музи» — горда самотність, висóти духу, погорда до суспільності — в значній мірі підказані мотивами сучасної їм польської поезії — Тетмаєр, Каспрович, Виспянський — звідти у багатьох із них і форма вірша, що незрідка буває заснований на принципах силабічної версифікації поляків. Один з небагатьох, що твердо встояли на позиції метротонічного вірша, — найталановитіший представник групи Петро Карманський. Вихований в Італії, він виробив свій літературний смак на Леопарді та Кардуччі. Чимсь романським одзивається його декламаційний пафос, його афектація, його ефектний песимізм. «Прискорбна є душа моя до смерті», «В моїй душі страшна порожня, мов в зимній келії чернця» — ось звичайні формули і порівняння Карманського. Життя — «пливем по морю тьми», «evviva la morte!…». Бог — «на облаках кадила сидить Всесильний Цар, істочник всіх страждань…». Нагадує Карманського і афектованим стилем, і індивідуалістичними настроями Стефан Чарнецький, але, на жаль, в мові його повно полонізмів, а в будові вірша — силабічної системи.

Період розцвіту «Молодої музи» був недовгий. «Поза викінченою формою, — пише один критик, — у них мало було нового змісту, і галицька муза померкла в тіні творчості Л. Українки, М. Коцюбинського, О. Олеся, В. Винниченка, О. Кобилянської». І ліризм починає міліти й вичерпуватись, і кінець кінцем всі молодомузці сходять або на шлях громадської сатири, або на манівці патріотичної драми. Стефан Чарнецький в другій своїй книзі «В годині задуми» більшість циклів віддає враженням військового життя, містить там і свій вірш «Іванові», що був співався як пісня по галицьких околицях в часи великої війни:

Іване без роду, Іване без долі!

Куди не ходив ти, чого не видав?

У спеку і стужу, у лісі і в полі —

Ти гинув, а славу сусід добрий взяв.

На сербських зарінках лягла твоя сила,

На млаці волинській твій гріб вже присів.

І серед Поділля сіріє могила,

Де впало в двобою двох рідних братів.

Подільські берези й покутські тополі

Шумлять все по тóбі, що марне ти впав…

Іване без щастя, Іване без долі!

Ти гинув, а славу сусід твій узяв…

Василь Пачовський, розпочавши з патріотичної символіки в «Сні української ночі», пише патріотичну драму «Сонце Руїни» во славу Дорошенка і «Романа Великого», во славу української зброї і державності. І Петро Карманський теж покидає інтимну лірику для політичного фейлетону, для «віршованої прози» своїх «Al fresco»:

Болить мене душа. Що? знов цей клятий біль?

Поете навісний, зміркуйся, не хули!

Навіщо сієш тьму? Яка є в тому ціль?

Дивись на руський рай і Господа хвали…

Але як не гострі сатиричні випади книжки, на всьому знати вичерпання ліричної снаги, знесилення поетичного виразу.

Подібно до поетів «Молодої музи», одгоріли коло 17—18 р. і наші наддніпрянські зорі. Корифей нашої поезії О. Олесь ще з часу першої своєї книги («З журбою радість обнялась») владно держав і читача, і початкуючого поета під своїм впливом. Він вніс в українську поетичну мову цілу низку символів, порівнянь, своїх власних слів, свою звукову символіку, а в багатьох речах підніс свій вірш до високої досконалості. Враження 1905 року дали першій його книзі велику силу поезій на так звані «горожанські теми». Поезії ці не належать до найсильніших в творчім здобутку поета: горожанський його пафос літературного походження, вся справа полягає часто в квітчастих сплетеннях певних фразеологічних зворотів. А проте цим віршам надано було переважного значення, і на їх підставі С. О. Єфремов утворив з поезії Олеся ідеологічний образ «музи гніву та зневіри». Олесь — прекрасний лірик, поки він зостається в сфері особистого, не трибун і не пророк; брак ідеології, вузькість поетичного обрію якраз являються слабою стороною його таланту. І саме тому, може, Олесь «виписався» так рано і, починаючи з п’ятої своєї книги, ледве чи досягає половини свого власного росту. Загальний тон поезії Олеся з кожною новою книгою стає тужливішим і сірішим, журба остаточно перемагає радість, все частіше бринять мотиви виснаження і безсилості:

Про схід сонця, про схід сонця я вже одспівав,

Може, струни, мабуть, струни, граючи, порвав…

Антагоніст і живий контраст Олеся, Чупринка мав ще коротшу літературну долю. Хутко заяснів і так само хутко погас. Сили його в порівнянні до Олеся — далеко менші, менший у нього і дар вірша; з українською ж мовою Чупринка мирить не завше. Але в нього був свій ритм, своя фізіономія, свої теми. Тільки та сама вузькість поетичних обріїв, невихованість поетичного чуття привели до того, що він утворив з двох-трьох найулюбленіших своїх ритмів два-три шаблони, які й почав в кожній речі повторювати. Це ж погубило і його версифікаційну техніку, підкинувши йому готові рими, ритмічні фігури і навіть готові слова.

Третій з українських поетів покоління 1878—1885 р. Мик. Філянський. Ні різноманітності ліричних настроїв, ні різноманітності словесного одягу в нього не знайти; в його ритмі звучить все один і той самий елегічний наспів, пробігають перед очима все ті самі образи. Церковні ремінісценції, заховані цитати з псалмів, окремі деталі богослужебного чину, переробки великопісних кантів надають ще більшої одноманітності його поезії, але з трьох названих вище українських поетів середнього покоління Філянський — єдиний, чий поетичний розвій ще не скінчився…

*

«Національну добу в мистецтві… ми вже перебули… Нам треба доганяти сьогоднішній день… Хай наші батьки (що не дали нам нічого в спадщину) втішаються «рідним» мистецтвом, доживаючи з ним вкупі, — ми, молодь, не подамо їм руки. Доганяймо сьогоднішній день». Так кінчав свою передмову до книжки «Кверо-футуризм» Михайло Семенко, один з корифеїв наймолодшої групи українських поетів. Так виступала нова — третя — ґенерація. Взагалі передмова Семенка не зовсім ясна. Що називає він національною добою в мистецтві? Яку нову добу на зміну їй має розпочати? Що має він протиставити національному мистецтву батьків? Найясніше в передмові — це, власне, «наздоганяймо сьогоднішній день», тужливий приспів української поезії ще з 900-х рр. Наздоганяймо його, хоча й довелось би «плижкувати», перескакувати через неперейдені ще ступені літературного розвитку. А «сьогоднішній день «поезії для Семенка в 1914 р. — елеґантний футуризм Ігоря Сєвєряніна, вірним учнем якого він являється і в «Дерзаннях» (що навіть форматом нагадує сєвєрянінські брошури), і в «Кверофутуризмі». Тільки пізніше його захопила ґрандіозна емоціональність Уїтмена та ґрандіозна образовість Маяковського…

Українське громадянство, український книгар зосібна, поставились до Семенка вороже. Хід думок приблизно був такий: «Ох, футуризм! рятував нас досі Господь од такого лиха, а тепер показується — не минути»… Семенко сам розказав, як ні одна книгарня не хотіла приймати його книжок на продаж. Коли ж він питався про причину, йому одповідали: в одному місці — «не продаємо принципіально»; в другому — посилалися на його протести проти мистецтва батьків: «Якийсь капосник облив помиями батька Тараса…»

Проте це було в 1914 році. Коли Семенко знов з’явився по революції 17-го року зі своїми «П’єро», він пішов в продаж вільно, без всякого опору з боку читача і книгаря, очевидно, реченці довершились, прийшли слушні часи.

В 1917—1918 рр. Семенко був уже не одинокий. Він стояв в лаві молодих поетів, що хотіли прищепити українській поезії новий зміст, спираючись на студії над російськими поетами. Тільки в той час, як Семенко читав Маяковського, другі, як Загул та Савченко, вивчали Бальмонта та символістів, треті, як Рильський, перейшовши Блока та Іннокентія Анненського, повертали до неореалізму та пушкініанства, четверті, як Тичина, читали все, щоб заховати його в собі, витягти з прочитаного мальовничі засоби, а потім все те на свій український лад переплавити у власній поезії.

Російська символічна поезія 1900-х та 1910-х рр. мала величезне значення для українських поетів. Вона поширила їх поетичний світогляд, перекинула їм містки до найновішої французької та німецької поезії (нарешті український поет в масі став віч-на-віч з першими джерелами). Вона ж поставила перед авторами і високі технічні вимоги. Питання метру і ритму, рими і асонансу якнайживіше починають інтересувати поетів. Коли в 1919 р. виникає товариство «Музаґет», при ньому зразу ж складається студія для обмірковування теоретичних і технічних питань мистецтва.

Число поетів, що виступили по 1917 році, досить велике і, на жаль, дозволяє тільки на групові характеристики.

Крайню ліву українського Парнасу займає під знаком футуризму Михайло Семенко. Лірик, не скупо обдарований від природи, він не вміє, проте, згущати своїх настроїв, не вміє плекати своїх творів в собі — «до дев’ятого року», як гіперболічно радив Горацій, а тому кожний окремий твір його нижче справжньої міри його таланту. Окремі щасливі образи й слова часто розпливаються у нього в потоках води. Під опікою Семенка, в тіні його манери, спочиває молодий автор Вол. Ярошенко. Трохи правіше стоять Вас. Еллан і Вас. Чумак, політична поезія котрих тільки іноді використовує прийоми футуризму. (До речі, у Чумака особиста лірика далеко цікавіша його «циклів соціального»!). Далі ми б поставили наших символістів: Я. Савченка, Д. Загула, Д. Дудар. Савченко — поет афектований, але сильний. «Огонь… Сонце…, а Савченко на ці гарячі й творчі стихії уперто накидає чорний серпанок. Джерела світла і життя виступають мертво і жовто на смертельно-чорному фоні» (Ніковський). Загул — прекрасний технік вірша, поет, що іноді сильно може озватися на злобу дня. До символізму його відносить друга його книжка «На грані», що вся трактує про «потусторонній світ», про «фантомність» людської творчості і вся якось обезбарвлює рухливий, многокольоровий околишній світ.

Ще далі направо розмістилася група поетів-естетів, що попрощалися з символізмом або ніколи через нього і не проходили, що належать неореалізму, що уважно заглиблюються в роботу над віршем. Тут — і Волод. Кобилянський, і Филипович (Зорев), і Терещенко, і Слісаренко, автор «Чернички» й «Посухи» (бо… куди кінець кінцем приведуть цього поета його творчі блукання, невідомо), і кокетливий співець спокою, автор «Червоного вина» та «Високої келії» Максим Рильський.

Цілком осторонь од усіх розклав своє шатро Павло Тичина, найглибший і найориґінальніший представник всього поетичного покоління. Своєрідна романтика Тичини не сахається символічної мови, інколи говорить язиком футуризму, а то — нараз почнуть в ній розцвітати натхненні очі предків, і вона враз поглиблюється, потрапляючи на вікові піснетворчі традиції, відтворюючи з глибини жалібний голос народної пісні та поважний речитатив народної думи. Автор «Золотого гомону», «Скорбної Матері», «Плуга», «На майдані коло церкви», Тичина глибоко відчув народну трагедію останніх років і яскраво явив її всенародним очам. Тичина-лірик, автор: «Квітчастий луг і дощик золотий», «Арфами, арфами», автор «Енгармонійного» і «Пастелів», зруйнував готові форми української лірики і висунув нові, свої й своєрідні, ще нечувані й небачені. І завжди він говорить своє і від себе (на його поезії затерті всякі літературні впливи), знаходить особливі стежки до свого читача. Покоління Тичини надто багато читало росіян і часто той вплив виказувало. Тичина цілковито перетравив його. Він — своєрідна рослина з українського поля.

*

На цім можемо кінчити наш огляд нової української поезії.

Починається вона для нас в кінці 90-х та на початку 900-х рр., коли українські поети (не всі, а деякі, радикальніші) вперше відчули весь жах старого українського сентименталізму в ліриці, того штучного і присолодженого стилю, що став ніби обов’язковим, всю старомодність зменшених форм та псевдонародної наївності, всю застарілість наївних побивань над селянською недолею, всю непотрібність безсилих та безтемпераментних переспівів політичної музи Шевченка. Забажали нового, забажали «хоч трохи наблизитися до течій та напрямків європейського письменства», стати на нових шляхах, «де б хоч клаптик яснів того далекого блакитного неба, що од віків манить нас незглибною своєю таємничістю…». Тільки не всім повелося однаково. Одні прагнули нового і не мали сили до нього добитися; другі мало говорили про нові напрямки, а проте в своїй поезії справді принесли нову дійсність, новий стиль (Леся Українка).

На протязі 20—25 літ три покоління виступають перед нами, кожне зі своїм поетичним доробком. Вже перше покоління, покоління Л. Українки, Чернявського та Кримського (1867—1872 рр.), так чи інакше увільняється од старо-сентиментального стилю, що був панував в українській поезії. Друге покоління — покоління «Молодої музи» в Галичині, Олеся та Філянського на Україні (1878—1885 рр.) — вносить артизм в оброблення вірша й підносить його культуру. Але справжнє піднесення української поезії з’являється з третьою і наймолодшою ґенерацією (1890—1900 рр.) Ця ґенерація, без всяких сумнівів, уважно й серйозно береться до студіювання багатої і різноманітної російської поезії 890-х та 900-х рр. од Бальмонта до сучасного Блока і акмеїстів, захоплює в своє поле зору і російський футуризм з Сєвєряніним та Маяковським, виробляє на російських поетах нову й химерну віршову техніку, поширює ідейні обхвати української поезії. Спочатку поезія її з’являється в світ вся позначена російськими настроями (ранній Семенко), але згодом вона спромагається на свої власні ходи, аж поки не появляє П. Тичину, що зумів поєднати і водно переплавити технічні тонкощі чужої школи і своєрідні особливості українського поетичного мислення.

1920

Володимир Кобилянський{108}

(Замість характеристики)

1

Безперечно, ми стоїмо тепер напередодні нового розцвіту української поезії. Довго прийшлося ждати його — мало не п’ятнадцять років минуло, як вийшла друком перша книжка Олеся, що трохи освіжила була навичне коло тем та прийомів нашої лірики — але тепер «времена и сроки», здається, «исполняются». І на східному обрії блідою смугою займається вже день.

Як і російський символізм 90-х рр., молода творчість українська розпочалася з пересаджування і акліматизації чужоземних квіток. Там — це були вишукані й химерні квіти французького декадентства та символізму, тут — «останні слова» сучасної лірики російської — од Блока до Маяковського включно. І як там на чолі поетичного руху стояли спочатку вірні учні чужоземних майстрів, як Брюсов, а потім на передній план виступив суто національний в своїй творчості Блок, — так і тут маємо спочатку слухняних учнів російських майстрів (Семенко) і пізніше — специфічно українського в своїй ліричній своєрідності Тичину.

Безперечно, українська поезія зростає, збагачується, набуває сили та яскравості.

І найкращою, може, познакою близького її буяння являється те, що якось раптом піднялися ті вимоги, які ставляться читачем кожному дебютантові; поети наші стали проходити поважну школу технічну, шукати й знаходити нові звукові ефекти, чеканити наше широке, степове, запахуще, але ще не досить оброблене слово.

Таким аматором викінченого слова, артистом і майбутнім його віртуозом серед нашої молодшої ґенерації поетів був і покійний Володимир Олександрович Кобилянський.

2

З походження і виховання він був чужий нашій наддніпрянській Україні. Народився в Румунії, в Яссах (1895 року 27 вересня); учився в Чернівцях, де ходив спочатку до німецької нормальної школи, а потім до класичної гімназії (утраквістичної, німецько-української). Там же, на Буковині, покинувши через брак коштів гімназію та провчившись якийсь час в семінарії, учителював в народній школі. Там же в газеті «Нова Буковина», в гурті інших молодих поетів, умістив і свої перші поетичні спроби.

По цей бік кордону він опинився влітку 1913 р., за рік перед війною. Що саме привело його до Росії — неясно. Головним чином, це були, здається, родинні обставини та ще, мабуть, перспектива судового переслідування за уміщене в «Новій Буковині» оповідання. Сам Вол. Ол. говорив часом, що в його від’їзді відіграли ролю і інші чинники, а саме оракул якогось ворожбита, що наказав йому, з огляду на грізну перспективу світової катастрофи, вибиратись на північний схід. Але трудно сказати, оскільки ці розмови не були жартом. Можливо, на цей оракул натякав В. О. і тоді, коли писав своє:

По волі вищих сил, від рідних гір зелених

Відірваний, блуджу в українських степах.

(«Fata margana»).

Прибившись до Києва, без грошей і знайомств, дев’ятнадцятилітній юнак вдався до австрійського консула і за його протекцією попав на службу в контору при фабриці Ейчиса, а в липні 1914 р. уже був свідком, як патріотична юрба висаджувала австрійському консулові шиби. В тутешнє життя В. О. втягнувся дуже швидко, хоча прожити в Києві йому — австрійському підданцеві та ще й безпаспортному — було нелегко. Один час він переховувався в Покровському монастирі, потім служив у пам’ятному шпиталі № 19. Довелось йому трохи побути на посаді і в поліцейському участку, де, на його думку, легше було укритися од неминучої для ворожого підданця висилки. Скінчився цей мартиролог лише з першими днями революції, коли В. О., кінчивши службу в Земському союзі, перейшов на посаду в Народний секретаріат освіти. З весни 1919 року він завідував канцелярією книжної палати, а потім входив в склад української секції «Всевидату». Урядовцем В. О. був немудрим: він раз у раз спізнювався з різними відомостями, повсякчас ходив замислений і немов заслуханий в собі, а зоставшись в канцелярії на самоті, коли всі службовці розходились, накидав на канцелярських бланках строфи, які тим часом у нього склалися. Вірші свої читав неохоче, друкувався мало: всього півтора-два десятки його поезій з’явилось — в «Червоному вінку» (альманах, Одеса, 1919), «Універсальному журналі», «Музаґеті» та ЛНВ. В червні місяці йому запропонували видати збірник, і видко було, що ця думка його зацікавила: він почав добирати свої вірші, ориґінальні й перекладні, надумував уже для своєї книжки назви («Мій дар» — одна з них), але серед тих планів і намірів занедужав на черевний тиф і вмер в Олександрівській лікарні — 10 вересня 1919 року, не проживши повних 24 літ.

3

Поетична спадщина Кобилянського в цілому не вельми надається до характеристики: надто мало як поет він виявився. Одно тільки можна твердити ясно й виразно: ранні його твори мало спільного мають з останніми його спробами. Ориґінального в них небагато, але автор дає повну волю своєму ліризмові, одкриває то той, то інший куточок своєї душі. Тут і легенький вплив Гайне, і урочисті слова про хаос (але хаос не тютчевський!), і нарядний, в яскраві рими убраний, пантеїзм:

І зрозумієш ти душою

Все те, чого не знали думи —

Весняні шуми —

І кинеш вірою старою

Об тінь конаючої стуми,

А там пірнеш без каяття

В єдину Вічність, Вир життя.

(«Заклик»)

Багато щирості й простоти в віршах, присвячених рідній Буковині. Три роки блукає поет в українських степах, «по рідній по чужині», одірваний од зелених рідних гір, од тих «вередливих, як красуня», «верховинських борів».

У тебе, коханий мій краю,

Багато мелодій і дум,

А я тобі, рідний, заграю

Про Черемшу рокіт і шум.

І біжать-летять ті думки поетові до рідного краю:

Ой три роки, як три хвилі,

Промайнули в чужині.

Хоч присніться, рідні шпилі,

Хоч присніться ви мені!

І бачать вони рідний куток — змарнованим, змученим чотирилітньою війною, спустошеним чотирилітнім голодом, і така туга бере поета за рідними горами, які він покинув, подавшись «в світ за сонечком»! Йому ввижається поворот до рідного порога, і німий докір вчувається в вітанні рідної оселі:

Як тільки поверну з далеких доріг

До бідної рідної хати,

Мене привітає забутий поріг

І стане востаннє зітхати:

«Де ти був, сину, та де ти був, сину?

Тутки без тебе гриміли громи,

Блискавки смерті літали,

Мучив нас голод чотири зими,

Кулі шалені свистали,

А ти нас забув і покинув!»

І нічого, нічого не може поет принести «рідній покинутій хаті», крім пісень, крім сліз рясних, «дарунків своїх небагатих»!

І поруч з цими сумними настроями — цілий ряд інших — бадьорих, урочистих — поезій, про те, що «в огні щоденного страждання кується світ майбутніх кращих днів»!..

Поет любить околишній світ, його красу, його форми, його пластику; вірить, що «творчістю одною повстане чоловік»; і з радим серцем, упоєний красою зримого, зачиняє двері в таємницю, «в глибокий льох той, що одвіку зачинений був чоловіку».

В цьому розумінні Кобилянський, може, найбільший аполлоновець з усієї групи «Музаґету».

4

«Музаґет» значний слід полишив на творчості Кобилянського, зміцнивши в ньому давній потяг до викінченого вислову, до вишуканої форми. Його давніша безпосередність, що так чарує в буковинському циклі, одлітає од нього; він замикається в собі, засвоює «парнаську» манеру, і його художнім завданням стає не лірична сповідь, а твердо окреслений рисунок, ясна фарба, влучний епітет, причепурена алітерація («Лебедина пісня»). Щоб здобути собі віртуозне перо, приймається він за трудні технічні вправи, пише оті свої «натюрморти» («Книги… книги… груди книг товстих», «Піаніно» і др.), грається передзвоном рим, вигадує складні й химерні поділи строфічні (див. «Піаніно», «Гріх» і інш.). В багатьох із цих поезій почувається певність руки, майстерність будови, але кінець кінцем все це лише спроби, ескізи, версифікаційні шукання.

На нашу думку, «Нове русло», «Натюрморт», «Гріх» і ін. — це тільки епізод в розвитку Кобилянського, як лірика, — його власна студія. Видається мені, що, здобувши собі викінчену літературну форму, він повернувся б до давнього свого ліризму, тільки одяг би його в інші, яскравіші фарби, іншу, досконалішу форму.

5

Але як не одійшов Кобилянський од себе самого в останніх своїх поезіях, одному мотиву він зостався вірний. Маю на думці те передчуття ранньої смерті, що віссю переходить через усю його лірику. Цей гімн смерті бринить в його описах осінньої природи («Осіннє золото над парком»), в його твердженнях, що «найгарнішою красою є одна краса вмирання», в його молитві: «О коли б боги почули та послали ранню смерть!»

Так смутно-прекрасні осінні дні,

Як з шелестом листя на землю спадає.

Нечутно той шелест за літом ридає,

Що вснуло в сосновій труні.

Так смутно-прекрасні осінні дні.

Краса переходу — найвища краса!

Прекрасне те листя, що впало під ноги…

Як трупом засохлим покриє дороги,

Ясніші стають небеса…

Краса переходу — найвища краса.

Серед цього умирання природи, разом з листям, що «стелеться до сну», хочеться сном непробудним заснути і самому поетові: «душу утомлену» «заколисати», приспати її м’ятою, «могильною м’ятою з підлісся», і над могилою поставити «хрест білорукий». Ще задовго до смерті ладився він в «далеку дорогу», в той свій «одпочинок на безконечність літ».

Воно так і сталось. «Ранню смерть» послали йому «боги», як і просив він в своїй «Пісні». «Неублаганний гнів» Долі спалив його якраз «при вході до святині», однявши у нашої поезії молоду силу, що незабаром мала в своєрідну ліричну постать викристалізуватись.

Запорукою цьому — ніжні, класичні в своїй ясній простоті строфи про осіннє вмирання, мила безпосередність його буковинської патріотики, ясний і чистий звук його передсмертних поезій.

Це, безперечно, одні з наймиліших рядків нашої молодої поезії, те дороге надбання її, з яким вона має вступити в свій «великий полудень».

1920

Примітки

[до «Антології римської поезії»]{109}

Шість латинських поетів, зібраних в цій книжечці, обіймають великий протяг часу од перших десятиліть 1-го віку перед Хр. — до початків II століття по Хр., коло двохсот років приблизно; маємо ми тут перед собою поезію останніх років республіки, страшних часів державної кризи, що привела до нових форм правління, і, нарешті, поезію Римської імперії в добу Цезарів і Флавіїв. Складаючись в один суцільний образ римської поезії, всі ці поети разом з тим репрезентують різні фази в житті римського суспільства, різні етапи в розвою латинського поетичного стилю.

Найстарший з них — Валерій Катулл (84?—54 перед Хр.) жив і помер ще до початків горожанської війни; обертався він серед римської молодіжі, що живу участь приймала в тогочасній боротьбі, а часом і сам озивався в політичній злобі дня яскравою і сміливою епіграмою на Цезаря та цезаріанців. В більших поемах наслідував вишуканих і вчених грецьких поетів олександрійської доби, в дрібних поезіях часто й густо був митцем цілком ориґінальним. Мова і вірш Катулла ще не мають тієї викінченості й досконалості, що в пізнішого покоління, але коли взяти під увагу багатство настроїв, безпосередність чуття, повну відсутність всякої риторики, то в цьому розумінні з Катулла, безперечно, найбільший лірик Риму.

Далі йдуть Верґілій Марон (70—19 перед Хр.) і Горацій Флакк (65—8 перед Хр.). Мало чим молодші од Катулла, вони виростали вже серед інших обставин і по духу надзвичайно од нього далекі. Пригрітий новими господарями, дрібний землевласник Ломбардії — Верґілій, син визволеного раба і вигаслий республіканець — Горацій, обидва вірно служать новому режимові: Верґілій, утворюючи династичний і патріотичний епос («Енеїда»); Горацій, воюючи за нього зброєю своєї сатири і патріотичної оди. Обидва прекрасні стилізатори; обидва додержуються грецьких зразків, майстерно їх на римський ґрунт пересаджують. Обидва, нарешті, незрівнянні майстри щодо форми: вони до найвищої досконалості доводять поетичний стиль, репрезентуючи собою золотий вік римської поезії.

В особі Проперція (47? — 15 перед Хр.) і Овідія Назона (43 перед Хр. — 17 по Хр.) перед нами знову нова ґенерація і нова школа літературна. Коли Горацій і Верґілій йшли в своїй творчості од Гомера і Сапфо, од грецького епосу і класичної лірики, то покоління Проперція та Овідія звертається до ученої й манерної поезії олександрійських поетів. Основною літературною формою стає так звана елегія, — це середнього розміру п’єса еротичного змісту, начинена всякою міфологічною вченістю. Елегії звичайно в’яжуться в цикли, присвячені улюбленій дамі (часом вигаданій, а часом реальній). Проперцій чистий лірик. Занадто, як на наш погляд, вишуканий і манерний, він в основі своїй завжди щирий і правдивий; вигаданих ситуацій у нього немає. У другого з наведених нами елегіків, у Овідія, літературщина вже переважає: «Елегія Овідія — тільки форма, що дісталась йому на спадок од попередніх поетів і первісний зміст уже втратила». Уступаючи Проперцію, як поет кохання, Овідій далеко переважає його як епік («Метаморфози», «Календар»), а як технік, як майстер вірша стоїть поряд з Горацієм та Верґілієм. Патріотичні мотиви — не чужі Овідієві (почасти й Проперцієві), але його патріотика — невисокого розбору. Коли Верґілій і Горацій, служивши монархії, зберігали певну гідність, Овідій не знає вже міри в своїх славословіях на честь римської могутності і самого Цезаря Авґуста.

Валерій Марціал (41?—104? по Хр.) одділений од Овідія цілим століттям. Він — сучасник імператора Доміціана, клієнт всесильних його улюбленців. Родом із Іспанії, людина незаможна й залежна, Марціал безбожно курить ладан перед Доміціаном і його камергерами, говорить іноді мовою раба. Немає в нього і твердих моральних принципів. Але зате в нього багато щиросердності, багато дотепу. І вірш його, надзвичайно влучний, стислий, з несподіваними поворотами, пересипаний каламбурами, показує в ньому визначного артиста. В історії римської літератури він має значення, як творець епіграми в широкому розумінні слова, тобто невеличкого вірша ліричного змісту, краса якого вся полягає у влучності стислого виразу.

Розуміється, всі перечислені поети не дають вичерпуючого поняття про римську поезію в цілому. В збірнику немає ні Лукреція, ні Тібулла, ні Ювенала, — а це все імена першорядні — але перекладчику хотілось би думати, що і в такому вигляді його книжечка матиме значення, як один з перших кроків на шляху засвоєння українським поетичним стилем великого спадку античних літератур.

Катулл, 11 (стор. 8)

Аврелій і Фурій — Катуллові друзі. Іронія: Аврелій і Фурій — знайомі Катулла; являються до нього з риторичними запевненнями своєї приязні і якимись дипломатичними дорученнями від бувшої коханої Катуллової — Клодії (Лесбії). Можливо, мають на оці помирити її з поетом.

На море Індійське і т. д. Непрошені друзі запевняють, що готові піти за Катуллом на край світу. — Саки, араби, парти (парф’яни) — народи, суміжні з найдальшими східними провінціями Римської держави. Араби ніжні — molles — звичайний їх епітет у римських поетів: з Аравії привозились пахучі масла й смоли.

В долини, де Цезар… Поезія написана коло 54 р. перед Хр., коли римське суспільство з великим інтересом стежило за експедиціями Цезаря за Райн і в невідому Британію.

Катулл, 26 (стор. 10)

Ні Австр, ні Апельйот… Фавоній і Борей… Австр (Австер) — сухий вітер з півдня, з африканських степів. Нині в Італії його звуть сироко. Порівняй: Горацій, Сатири, II, 6. Апельйот — східний вітер, Борей — північний, Фавоній (Зефір) — західний.

Наш дім заставлений за двісті тисяч — двісті тисяч сестерціїв. Сестерцій — дрібна монета, приблизно 5—6 коп. на срібло. Загальна сума 200 тисяч сестерціїв виносить коло 10—12 тисяч карбованців сріблом.

Катулл, 27 (стор. 11)

Давнього фалерну. Фалерн — одне з найкращих італійських вин. Давнє, видержане, воно було дуже міцне і трохи гіркувате на смак.

Постумії-цариці. Всі присутні на бенкеті звичайно обирали голову учти. На обов’язку такого magister convivii лежала повинність визначати пропорцію вина і води в чашах, з яких присутні черпали вино. Всупереч доброму звичаю, маґістра Постумія наказує пити чисте, не розведене водою вино. На вечірках старосвітських, провінціальних таких звичаїв часом не додержувались і особистого смаку гостей не зв’язували. Порівн.: Горацій, Сатири, II, в:

…П’ємо, та немає ніяких

Правил у нас божевільних, і кожен п’є по охоті.

Термін «маґістра» перекладаємо словом «цариця», по аналогії з таким виразом, як «цариця балу»… У Пушкіна, в його незрівнянному перекладі цієї п’єси, читаємо:

Так Постумия велела,

Председательница оргий.

Катулл, 46 (стор. 12)

Фригії ниви. Вірш цей написано Катуллом під час його пробування в Малій Азії. Фригія, Азія — малоазійські провінції; Нікея — головне місто одної з тих провінцій — Бітинії.

Український переклад п’єси — Т. Франко. З чужої левади. Львів, 1913.

Верґілій, І еклога (стор. 13)

Написав її Верґілій коло 41 р. перед Хр., в тривожні дні великої італійської революції, в часи упадку старого, республіканського Риму і тріумфу нового, цезаріанського з Октавіаном (Авґустом) на чолі.

Найбільшою опорою переможців були давні легіони Цезаря, що на своїх плечах винесли весь тягар його ґальської та цивільної війни. Тому — задовольнити ветеранів забитого диктатора, надгородити вірних спільників і друзів — стало першим завданням цезаріанського уряду. Спосіб задоволення був єдиний, підказаний традицією, — наділення землею. Але перевести таку величезну операцію земельну, та й перевести до того планово й мирно, у правительства жодної змоги не було: земельний фонд Італії був обмежений, ветеранів — багато, скуповувати ж ґрунти у землевласників за високі ціни — не ставало коштів. Довелось звернутися до методу конфіскацій — одібрати землю на території 18 найбагатших міст Італії і заснувати там колонії ветеранів. Налякана розпорядженнями урядових комісарів, тероризована сваволею жовнірства, хліборобська людність Італії доходить до правдивої розпуки: одна частина її шукає виходу в еміґрації, друга, зоставшись на місці, ув’язується в криваві сутички з новими власниками, третя — поповнює кадри бандитів та жебраків… Повсякчасні хвилювання й заколоти занепокоїли, зрештою, й правительство, і Октавіан мусив де в чому свої аграрні закони зм’якшити: разом з маєтками сенаторів він увільнив од конфіскати землі і тих дрібних господарів, що їх власність не перевищувала норми звичайного жовнірського наділу. «Ці льготи, — пише Фереро, — трохи потішили середні класи, і серед страшного заколоту ніжний та гармонійний голос поета заспівав пісню подяки, якій суджено було лунати на протязі віків. Верґілій, що сам був дрібним землевласником, наважився трактувати в буколічній поезії те, що ми назвали б нині злобою дня. Він висловив в першій еклозі свою подяку і подяку дрібних землевласників італійських молодому владарю, якого ще й сам гаразд не знав, примішуючи до неї дещо з тієї побожності, яка після апофеозу Цезаря мала тенденцію поширюватися з мертвого фундатора на живих ватажків народної партії…»

В еклозі проходить перед нами поетичний пейзаж рідної поетові Ломбардії і — на тлі його — розмова двох пастухів, Титира (самого поета) і Мелібея. Мелібей, вигнаний ветераном із свого власного маєтку, дивується товаришеві, що зумів серед такої страшної хуртовини оборонити свій хутір та худобу, а той, одповідаючи, починає прославляти молодого Цезаря (Октавіана), як бога, що подарував йому спокій, вернувши худобу і ґрунт. Він обіцяє приносити на олтар його найкращих ягнят, клянеться повік йому вірно служити. «Надто вчасний апофеоз на другий день після кривавих проскрипцій!» — заважає з цього приводу Ґ. Буасьє, а другий авторитетний дослідник римської старовини докидає: «От коли в літературі римській повіяло новим духом, от де початки римської поезії імператорської доби і остання межа старого, республіканського письменства».

Ці слова коротенько, але виразно окреслюють культурно-історичне та історично-літературне значення еклоги.

Що ж до літературної форми — ідилії, еклоги, то вона запозичена Верґілієм у грецького поета III в. перед Хр. — сицилійця Теокрита. Звідси і заклик поета до «сицилійських муз» (на початку IV еклоги), і грецькі імена його героїв — Дафніси, Ґалатеї, Амарілли і т. п., і та згадка про гіблейських бджіл (Гіблою звалось кілька міст в Сицилії), і той гнучкий та мелодійний, на короткі строфи розбитий, окрилений анафорами та алітераціями гекзаметр.

Верґілій, IV еклога (стор. 18)

В багатьох виданнях ця еклога має назву «Полліон», по імені видатного державного діяча часів Авґуста — Азинія Полліона, котрому присвячена.

В основі еклоги лежить вельми розповсюджений в тодішньому римському громадянстві погляд, нібито незабаром має наступити велика світова катастрофа: зорі мають незабаром скластися на ту саму констеляцію, що й на початку світу, і всі пережиті землею епохи мають повторитися наново. Після кривавих горожанських війн кінця республіки — останні тремтіння залізного віку! — настане (і то не в довгім часі) золота доба, щасливий вік Сатурна: знову повернуться на землю боги, і між ними Діва-Правда, що останньою полишила колись сплямованих гріхом людей.

Золотий вік змальовано згідно з традицією: земля одпочиває від оранки, на тернових кущах висять важкі китиці винограду, золотий мед виступає на дубовому листі…

Першим владикою нових часів, що по всьому світу «зростить золоте покоління», і буде той дивний хлопчик, якого народження вітає земля і небо. Хто був цей хлопчик, що йому таку світлу долю віщував Верґілій, напевно невідомо. На думку одних дослідників, це син Полліона Азиній Ґалл, на думку других — сподіваний син самого Авґуста від першої його дружини Скрибонії. Не бракує і інших гіпотез (див.: Проф. О. Зелинский. Первое светопреставление. Из жизни идей, т. І.) Християнські письменники IV—V в. (Лактанцій, бл. Авґустин) зрозуміли еклогу як пророцтво про народження Христа. В цьому їх переконали піднесений тон вірша, яскраві картини та урочисті обіцянки, це тремтіння радості, що пробігає по всій природі, а надто символіка, така подібна до символіки Святого Письма: Змій, що має загинути, згадки про первісний гріх; «потомок богів», посланий на землю.

Середні віки, ідучи за св. батьками, поставили Верґілія в один ряд з старозавітними пророками. Згідно з одною середньовічною леґендою, св. Павел, одвідавши у Неаполі могилу поета, окропив її росою святих своїх сліз і сказав: «Кого б я зробив з тебе, якби знайшов живого, найбільший з поетів!» Цитую з Буасьє — La réligion Romaine:

Ad Maronis mausoleum

Ductus, fudit super eum

Piae rorem lacrimae:

Quem te, inąuit, reddidissem,

Si te vivum invenissem,

Poëtarum maxime!

Горацій, Оди І, 32. До ліри (стор. 25)

На Лесбосі вперше озвався спів твій. Горацій дивиться на себе, як на спадкоємця лесбійських поетів Алкея (600 р. перед Хр.) і Сапфо. Вірш витримано в так званій сапфічній строфі, яка складається з трьох дев’ятискладових — сапфічних рядків і одного п’ятискладового versus Adonius.

Горацій, Оди І, 38. До хлопця-прислужника (стор. 26)

Розмір — сапфічна строфа.

Горацій, Оди II, 3. До Деллія (стор. 27)

Вірш цей адресований до Деллія, одного дрібного політичного діяча і публіциста часів Авґуста. Горацій проповідує йому ясність духу, далекого од тривог і принад буденного життя, — aeąuam mentem, рівновагу філософа. Порівняй українську травестію Гулака-Артемовського «До Пархома»:

Пархоме! В щасті не брикай.

Горацій, Оди III, 26. До Венери (стор. 29)

Всякий, хто зрікався привичних занять, посвячував відповідному богові знаряддя своєї роботи. Горацій покидає службу Венері і складає до ніг народженої з моря богині непотрібні йому інструменти.

Горацій, Оди IV, 7. До Торквата (стор. 30)

В темнім житлі, де владика Еней… Мисль поетова така: в темних селищах підземного царства будемо ми всі, без жодних винятків, навіть царі і герої. (Тулл) Гостилій і Анк (Марцій) — леґендарні царі Риму.

Не звільнила свого Іпполіта навіть Діана сама. Іпполіт — царевич Афін, син Тесея, мисливець і жононенависник, улюбленець богині Діани.

Мінос — владика Криту, по смерті — суддя в підземному царстві.

Піритой, царь лапітів, вірний товариш царя афінського Тесея. Сміливий і нестримний, «ненависник богів», цар лапітів намовив Тесея зійти до підземного царства і викрасти з царського палацу дружину самого Плутона, богиню Прозерпіну. Друзям не повезло, і обидва вони були прикуті до скелі. Тесея визволив Геракл, вертаючись з Тартара з триголовим псом Цербером, а Піритой так прикутий і зостався, бо в Тесея не стало сили розірвати на ньому кайдани.

Горацій, Сатири II, 6 (стор. 32)

Коло 35 р. перед Хр., ще на початку літературної слави Горація, Меценат подарував йому невеликий маєток в Сабінських горах, недалеко від Рима. Кількома роками пізніше, восени 31 р. поет написав там найкращу з своїх сатир, присвячену радощам сільського життя.

…І приязнь Геракла здобувши… В Італії Геракла шановано, як бога — викажчика прихованих скарбів.

Щоб худоба моя (аби тільки не розум!) сита була… Ситий, налитий салом розум (pingue ingenium) — означення тупої, обмеженої людини.

Та тільки зійду я на Есквілін… Горацій, вставши з ліжка, біжить спочатку ручитись за свого приятеля на форум, а звідти на Есквілінську гору, де жив Меценат. Це ранішній, обов’язковий для кожного клієнта візит.

Скріби на збори тебе закликають. Горацій один час займав посаду в квесторській канцелярії. Хтось з його товаришів, зустрівшись з ним в Меценатовій господі, нагадує йому про засідання в якійсь спільній справі.

Запрошати до власної реди. Реда — легка коляска.

Що там чувати про даків. Даки в нинішнім Семигороді та Румунії. В 31 році перед Хр. боялись їхнього походу в північну Італію.

…Родичів Піфагора — боби я побачу. Піфагор (математик, філософ, релігійний реформатор) забороняв своїм учням їсти боби. Вигадано було й пояснення, — нібито він твердив, що люди й боби одного походження.

Я й мої гості їмо перед ларом. Вечеря одбувається, згідно з старовинним звичаєм, перед ларами (статуями родових богів) — тобто в великій світлиці, в атрії, а не в спеціально оборудуваній їдальні, триклінії.

Ареллій — невідомий ближче негоціант, що мав, очевидно, немало клопоту через своє багатство.

Ніби той раб підперезаний. Сільське мишеня, хоч і вбоге, але приймає свого гостя з почуттям власної гідності, по-хазяйськи; міське, в багатому домі, поводиться, як проворний і пронирливий раб в підперезаній (в інтересах більшої свободи рухів) туніці. Цікава паралель сільського господаря і міського паразита.

Проперцій, Елегії III, 2 (стор. 38)

Скелі з гірських верховин… Відома леґенда про будування міської стіни в Фівах. Цар фіванський Амфіон збудував її, користаючись виключно своїм музичним хистом. Цей самий мотив знаходимо в Лесі Українки, в її драматичній поемі «Орфеєве чудо» (Ювілейний збірник, присвячений Франкові, в 40-ліття його діяльності).

Навіть на голос твоїх, Поліфеме, пісень. Поліфем — циклоп, Ґалатея — німфа. Закоханий Поліфем — сюжет одної з ідилій самого законодавця ідилії — Теокрита, грецького поета III віку перед Хр.

Сад мій не рівня гаям феакійським… На острові феаків, що привітали Одіссея на путі до рідного краю, був величезний сад. Його опис в 7-й пісні Гомерової «Одіссеї»:

Сад превеликий за двором од самих воріт починався.

Він навкруги парканом обгороджений був; по тім саду

Різна росла деревина, зелена та рясна й пахуча:

Яблуні, груші, гранати, одне од другого смачніші,

Смокви з солодшим од меду плодом і товстії маслини.

Овочі родять на них цілий рік — і зимою, і літом.

Западовець, що там віє раз в раз, їх зрошає по черзі:

Інше то тільки ростить ще, а інше то вже наливає.

(Перекл. П. Ніщинського)

Калліопа — одна з дев’яти муз.

Намогильного дому Мавзола. Надгробок карійського царя Мавзола (мавзолей) уважали одним з семи див всесвітніх.

Овідій, На смерть Тібулла (стор. 40)

Альбій Тібулл (54—19 перед Хр.) — найстарший з римських елегіків (майстрів любовної лірики), твори яких дійшли до нас: наймолодший — Овідій; середнє місце належить Проперцію.

Мати Ахілла й Мемнона. Ахілл — син богині Фетіди; Мемнон — син Аврори (Зорі).

Син Афродіти — Ерот (Амур).

Як брата Енея ховали. Еней — так само син Венери (Афродіти); отже, Еротові він доводиться братом. Іул — син Енея.

Любий юнак, вепром поранений… — Пастух Адоніс, улюбленець Венери.

В нетрях загинув і Лін. Лін — леґендарний співець, друг Орфея, що перейняв поетичний дар од самих богів. Пор. Верґілієву IV еклогу.

Меонід — Гомер.

Пієриди — музи.

В чорнім Аверні… Аверн — багниста місцевість в середній Італії, недалечко од Кум, де жила знаменита Сивіла, в Кампанській рівнині. Авернське озеро уважали входом до підземного царства.

Делія і Немезиса — героїні любовних елегій Тібулла.

Єгипетських систрів. Систр — музичний інструмент єгипетського походження, брязкало.

Марціал, Епіграми VIII, 1 (стор. 42)

Надгробок Мессали. Валерій Мессала — державний діяч і літературний патрон часів Авґуста.

Мармур Ліцина. Ліцин, визволений раб імператора Авґуста, був якийсь час намісником Ґаллії. На протязі свого управління провінцією набув собі неправедні, але великі маєтки. Пізніше всі скарби його було сконфісковано; дещо, проте, йому вдалось урятувати. На ті рештки колишнього багатства він наказав поставити собі розкішний пам’ятник, що нарівні з мавзолеєм Мессали увійшов в оборот щоденної розмови.

Дев’ята з сестер — одна з дев’яти муз.

Марціал, Епіграми IX, 29 (стор. 44)

Нестора шлях життьовий. Нестор — найстаріший з героїв гомерівських поем, що пережив три покоління людські.

Марціал, Епіграми IX, 60 (стор. 45)

…В Тибурі розкішнім зростали. Тибур, Пренеста, Пестум — італійські міста, славетні своїми квітниками.

…З мого Номентану. Номентан — місто в середній Італії, в околиці якого була невелика вілла Марціалова.

1920

Ромен Роллан. Жан Кристоф{110}

1. Зоря. Переклад Джунківської. Всеукраїнське державне видавництво. Універсальна бібліотека, № 14. Київ, рік видання не позначений. Стор. XVI + 189. Ціна 120 крб.

Переклад «Жана Кристофа» давно уже був черговим завданням української перекладної літератури. Оскільки нам відомо, одна спроба перекласти його українською мовою була зроблена в 1917—1918 рр., тільки через якісь причини не доведена до кінця і друку не побачила. Тепер вся велика десятитомова епопея з’являється в виданні Державного видавництва — «героїчний ідеалізм» і пафос Р. Роллана, його заклики до примирення і протести проти війни, шляхетні образи і сатиричні випади, його похід проти порожняви міщанського життя сучасного європейського громадянства, його своєрідна і сильна літературна манера, на якій позначилися і епічний розмах Толстого, і ораторський темперамент романської раси, — все це робить Роллана крупним явищем в історії європейського громадянства і літератури, а переклад його найбільшого твору — «Жана Кристофа» — справжньою подією в українськім письменстві.

Переклад Джунківської зроблений гарно, легко, приємно. У авторки є живе почуття української мови. Подекуди, дуже зрідка, трапляються окремі невдатні або тяжкі вирази, але враження вони не ослабляють. Безперечно, в особі нової перекладчиці маємо корисного й талановитого літературного техніка.

1921

А. Сінклер. Герой капіталу{111}

Переклад і передмова Н. Романович. Державне видавництво. Універсальна бібліотека, № 17, стор. X + 102. Київ, рік видання не позначений. Ціна 60 карб.

З Сінклером український читач знайомий виключно по роману «Нетрі», що років дванадцять тому видрукуваний був «Літературно-науковим вісником» в перекладі подружжя Левицьких. Індустріальний розвій новочасної Америки, її соціальні контрасти, визискування робітничих мас — от письменницька спеціальність Сінклера, що утворила йому таку широку славу і примусила Державне видавництво поставити його наймення в першій лаві авторів, обраних для «Універсальної бібліотеки». Менше можна погодитись з вибором для бібліотеки «Героя капіталу», повісті слабенької, художня вартість якої не являється безперечною і в усякім разі не дорівнюється «Нетрям». Річ в тому, що Сінклер — великий майстер побутового письма і невеликий психолог, в славнозвісних своїх «Нетрях», в гущавині робітницького життя, серед злиднів і економічного визиску він орієнтується далеко легше, аніж в душі і почуттях американського мільйонера. Внутрішнє життя його героя Роберта ван Ренслера, на якому зосереджує він всю свою увагу, виглядає в нього невиразним, нерельєфним, немотивованим; метарморфоза молодого bon vivant’a і гуляки в фінансового короля, біржового завзятця просліджена зовсім слабо. Кінець кінцем автор тратить свій тверезий реалістичний тон, свою іронію і впадає в мелодраму, нахиляється до немудрих ефектів бульварного роману. Останні розділи, де Роберт ван Ренслер пізнає в коханці свою власну дочку, або де він, втративши душевну рівновагу, випливає на своїй яхті в море і гине під час бурі — належать до найслабіших в усій книжечці. Тут якраз виявляється та неприродна напруженість голосу і «патетична фальш», проти якої повстає сам Сінклер на стор. 99.

Переклад читається легко; мова ясна і правильна. Передмова трохи бліда: багато красних слів про «країну чудес, пари та електрики, велетенських будівель та машин» (яку західноєвропейську країну не можна схарактеризувати тими самими словами?) і повна відсутність фактів з літературної біографії Сінклера.

1921

Леся Українка. В катакомбах і інши (sic!) п’єси

Леся Українка. Поеми{112}

Леся Українка. В катакомбах і інши (sic!) п’єси. Всеукраїнське державне видавництво, київська філія. Універсальна бібліотека, № 2. Рік видання — 1920. Стор. 71. Ціна 25 карб.

Леся Українка. Поеми. З передмовою П. Филиповича. Всеукраїнське державне видавництво, Київ. Універсальна бібліотека, № 10. Рік видання не позначений. Стор. X + 76. Ціна 40 карб.

Ні одна прогалина в українській літературі не почувається в такій мірі, як відсутність повного збірника творів Лесі Українки. Стефаника, помимо кількох галицьких збірочок, не тяжко дістати в недавньому — однотомовому — виданні «Книгоспілки»; Коцюбинського маємо в п’ятитомовому виданні «Криниці», тоді як Леся Українка — письменник не меншого значення і не меншого хисту — ще й досі зостається під спудом, незнана і малоприступна для середнього читача. Її рання лірика (львівські «На крилах пісень», «Думи і мрії», «Відгуки») недоступна зовсім, та й ніколи в великій кількості примірників по цей бік кордону і не з’являлась; київське видання «На крилах пісень» — цензуроване, друковане ярижкою — розійшлося ще перед 1917 роком; ліричні поезії останніх літ, так само як і драматичні поеми, розкидані по старих журналах, поволі забуваються — хто пам’ятає тепер «Пісні давнього Єгипту» або друковану в старому збірнику «За красою» «Дочку Ієфая», без порівняння сильнішу від однойменної поезії Старицького?.. — а обидві спроби повного зібрання творів (давнє «Дзвону» і нове «Друкаря») через різні причини урвалися на першому томі.

А тим часом українська школа росте і міцніє; читач іде по книжку все ширшими і ширшими лавами; молоде письменство змагається до нових стежок і нових напрямів. На чому ж має виховуватись школяр, де знаходитиме естетичне вдоволення читач, від чого рушатиме в путь по нові ідеї і форми початкуючий письменник? Хіба ж це не сором, не ганьба, що український читач і досі ще не знає своїх класиків? Немає їх в приступному, широко розповсюдженому виданні?

Обов’язок дати таке видання падає на Державне видавництво. Правда, видати повний збірник творів тепер, при нинішніх «друкарських можливостях» — річ трудна, але хіба не можна було б готуватися до нього загодя, помалу, перевіряти текст, переглядати варіанти, збирати неопублікований матеріал, — а тим часом видавати хоча би в серії «Універсальної бібліотеки» речі, найбільш цінні і необхідні — «Вибір лірики», «Лісову пісню», «Руфіна та Прісціллу», «Адвоката Мартіана», «Оргію»? Хіба не можна до двох прегарних книжечок, уже виданих київською філією, додати ще третю, четверту, п’яту?

Прометеїзм «Катакомб» і антихристиянські настрої раба-неофіта були б прегарно доповнені «Руфіном і Прісціллою», а образи перших приклонників Христа, що «борються в терпінні і покорі», замкнулися портретом мученика обов’язку — «Адвокатом Мартіаном».

Обидві книжечки Л. Українки, що ввійшли до «Універсальної бібліотеки», дають прегарний і добре обміркований вибір. Перша містить драматичні поеми — «В катакомбах», «В дому роботи, в країні неволі» та «На полі крові»; друга — «Давню казку», «Одно слово», «Вілу-посестру» і один з найкращих взагалі творів Лесі Українки — «Ізольду Білоруку». До другої книжечки додано портрет авторки і вступне слово Филиповича, трохи побіжне, бідне на біографічний та історико-літературний матеріал, але поважне і слушне в оцінках; до першої — тільки портрет.

Коректа місцями — (не скрізь) — слабенька. Прикро вражає друкарська помилка на обкладинці — «В катакомбах і інши п’єси».

1921

Т. Шевченко. Революційні поезії{113}

З передмовою Є. Григорука. Державне видавництво. Універсальна бібліотека, № 16. Київ, 1921. Стор. XXIV + 86. Ціна 75 карб.

В книжечці уміщено 18 політичних п’єс Шевченка, розділених на три групи і освітлених передмовою. Передмова, широка і ґрунтовна, становить собою передрук статті т. Є. Григорука з шевченківського збірника Всевидату — «Великий бунтар», і займає вона коло двадцяти сторінок (V—XXIV), орієнтуючи читача в шевченківських текстах. Але самих текстів дано, на жаль, небагато, далеко не все, що характеризує Шевченка як поета політичного, поета-революціонера, далеко не все, на що посилається сам автор передмови.

Беручи в основу політичні настрої поета, Є. Григорук ділить творчість Шевченка на три доби: добу революції національної, добу перелому і добу революції соціальної. До першої він відносить такі твори, як «Сон», «Холодний Яр», «Кавказ», «Іван Гус», «Чигирин», твори, що характеризуються протестом проти деспотизму во ім’я національності. До творів переломової епохи належать поема «Царі», уривок «Юродивий» і деякі дрібні поезії, позначені різко неґативним відношенням до панства, «яке символізувало йому (Шевченкові) класове панування над трудящими взагалі». Починається ця переломова доба коло 1847—1848 р. неволею у в’язниці і засланням на Оренбуржчину, коли, «опинившись серед покидьків цілої держави», Шевченко «на досвіді переконався, що неволя соціальна гірша од національної». Нарешті, третя доба охоплює поезії останніх двох-трьох літ Шевченкового життя. В цих поезіях виступає ідеал анархічний; прославлення «малих рабів німих», перейняте «духом первісного комунізму», настроями Маблі та руссоїзму, межується з вибухами стихійного, необмеженого бунту. Так уявляє собі еволюцію Шевченка автор передмови. Цінить він в поетові не стільки ідеологію тієї чи іншої доби, скільки дух і пафос протесту. Для нього Шевченко є «вічним революціонером», «великим бунтарем», що «нищить все сучасне суспільство», «революційним проривом сонного болота «українського громадянства 40-х та 60-х рр., «каменем, що замутив і розбуркав це сонне царство».

Як добре було б, коли б, підбираючи шевченківські тексти, автор передмови дав не тільки «Сон» та «Кавказ», «Холодний Яр» та «Царів», а й «Розриту могилу» та «Івана Гуса», що такими характеристичними являються для романтичних настроїв молодого Шевченка, — не кажучи вже про «Посланіє», де знать перші сліди перелому в поглядах Шевченка на українську старовину і сучасність, що виразно виявився тільки за часів заслання. Таке побільшення щодо кількості «зразків» трохи доповнило б образ Шевченка як поета-бунтаря і в певній мірі поліпшило б і архітектурні пропорції книжки: творчість Шевченка стала би в центрі читачевої уваги, а стаття т. Григорука набула б значення «вводу», ключа до поетової творчості, — тоді як при теперішньому вигляді може утворитись враження, що шевченківські тексти наводяться як підсобний ілюстраційний матеріал, який незручно було б обминути.

1921

«Шляхи мистецтва»{114}

Місячник. Число 1. 1921 р. Харків, Всеукраїнське державне видавництво. Відповідають за редакцію: В. Блакитний (В. Еллан), І. Коцюба. Стор. 62. Ціна 75 крб.

У вступній статті до 1 числа читаємо:

«Шляхи мистецтва» ставлять собі метою зібрати розпорошені сили митців на Україні, утворити трибуну для всіх напрямків і фракцій художнього мислення, трибуну для вільної дискусії, наслідком якої «кристалізуватиметься єдиний напрям, єдина школа — школа майбутнього мистецтва, школа мистецтва комуністичного».

Перегортаємо перші сторінки — відділ поезії — і одразу ж впадає в око одноманітність журнального матеріалу. «Розпорошені сили», очевидячки, не зібрались, представники різних мистецьких груп не зустрілися на спільному ґрунті — в журналі з’єдналися люди приблизно одного художнього напрямку. «Імпресіоністична» поезія В. Еллана, Вас. Алешка, М. Лебединця, імпресіоністична проза А. Прийдешнього та небіжчика Михайличенка — стиль так званих «віршів в прозі» — імпресіоністична критика В. Коряка — от що творить літературне обличчя номера. Серед поезій одна річ тільки й різнить з загальним тоном і настроєм відділу — це невеличка поезія Мамонтова, тиха, несмілива й немудра, як і всі поезії Мамонтова.

Боже, дозволь мені, вбогому варвару,

Переступити поріг неминучий.

По інших відділах немає й цього. Все видержано в одному тоні, в тоні, так мовити б, харківського імпресіонізму.

Відділ поезії досить великий і досить слабенький. Вас. Алешко, Мик. Хвильовий, М. Лебединець, О. Корж, І. Кулик — всі вони, можливо, люди здібні, обдаровані з природи, великі аматори вірша, але органічно не поети. І тому майже всі їхні спроби, не вважаючи на велике їхнє силкування «йти за віком», не промовляють безпосередньо до серця, зоставляють читача байдужим і холодним. А надто «Червона Галичина» І. Кулика:

Ой були у нас на шапках леви і тризуби,

А тепер — зірки червоні, п’ятикутні, любі…

І ніхто не гонить силов:

Сам я піду радо,

Бо життя мені немиле

Тут без радовлади…

Це все годиться на плакат, на аґітаційну брошуру, на фейлетон для червоноармійської газети — але що спільного тут з так званими «здобутками поезії» — сказати тяжко. І навіть безперечно талановитий В. Еллан тільки подекуди здобувається на сильний і промовистий образ, то тут, то там виринаючи з ним із хвиль риторики.

«Поема повстання» Семенка — найсильніша річ у відділі. В ній почуваєш щирість, природність і силу поетичного голосу:

Поети! Забудьте книги…

Поете! Зроби злочин,

щоб батько вважав за жуліка,

щоб відцуралась рідня!..

Смерть тим, хто не чує сурм!..

Я веселий в своїй уготованості,

Я веселий іду на кривавий жертвеник,

Я загартований для майбутнього…

Це щиро і сильно, в усякім разі, не рівня «печеним печерицям» Алешка.

В відділі прози — «Блакитний роман» Михайличенка — річ, утворена в справжнім ліричнім піднесенні, але в багатьох місцях писана немов шифром, трохи манерована (особливо там, де говориться про «загадкові лотоси та зачаровані зори крокодилів»), періста, як гайнівська «Книга Ле Гран», але талановита. А проте і вона свідчить про кризу української прози. Стара повість, оповідання в манері Кобилянської, Коцюбинського не знаходять уже нових послідовників. Нова проза ще не сформувалась остаточно. Та і сама сучасність тепер надто складна, надто ще не надається художньому «осмислюванню» митця, надто панує над нами, не дає поглянути на неї з сторони, тому і епічні форми прози (повість, роман) навряд чи й можливі тепер. Єдине, що можливе тепер, це форми ліричні — поезії прозою, — найкращим зразком яких і являється роман Михайличенка.

В відділі критики статті — Кулика: «Реалізм, футуризм, імпресіонізм» і В. Коряка — «Місто в українській поезії».

Перша з них справляє дивне враження вже самим сопоставленням термінів: реалізм, футуризм, імпресіонізм. Коли слова реалізм і футуризм — означення певних літературних ідеологій, літературних шкіл (правда, об’єму неоднакового), то слово імпресіонізм досі вживалось тільки для позначення певного літературного прийому, яким міг користуватись в однаковій мірі і реаліст, і романтик. Тим часом т. Кулик взяв слово реалізм лише в значенні протокольної манери; інакше трудно зрозуміти таку, напр., фразу: «реалізм точно і неухильно копіює життя таким, як воно є». Твердження явно рисковите. Але воно не стоїть одиноко. З таким же правом автор твердить, що реалізм — це є «резонерство і надуманість, в ліпшім разі, несмілива пропаґанда». Коли справді так, то яку собі раду дасть т. Кулик з таким безперечним реалістом, як Лев Толстой? Що є, наприклад, «Анна Кареніна»? — надуманість? резонерство? чи, може, несмілива пропаґанда? Характеристика імпресіоністичної творчості зроблена в цілому влучно. Відсутність «зайвої пропаґанди, брак розсудочності», погоня за враженням сильним, міцним — це все так. Але які завдання ставить собі імпресіоніст? Кулик одповідає: «Дати квінтесенцію, саму сутність життя в найміцніших його проявах», одно слово, зорієнтувати читача в життьовому оточенні, дати йому живий і сильний образ реального життя. Чим же, в такому разі, імпресіонізм Кулика різниться од реалізму? З т. Кулика — по суті, красномовний оборонець реалістичного письма, і, нападаючись на «реалізм», він нападається тільки на пережиті уже літературні прийоми, що справді пора зложити в архів і що потроху туди і складаються — навіть українськими літераторами.

Стаття В. Коряка «Місто в українській поезії», фраґмент із книги, спеціально присвяченої автором «Місту», подає багато інтересних спостережень над творчістю поодиноких наших поетів; але, на жаль, написано її занадто похапливо. В статті аж занадто цитат, і цитат найрізноманітніших — з Альфреда де Віньї, Мамонтова, П’єра Лоті і не відомого ще в друку поета Михайла Доленга. В тих цитатах затирається власна думка авторова; висновки або пропадають зовсім, як степові ріки в пісках, або, виринаючи в кінці розділу, з-під купи невпорядкованих виписок, вражають несподіванкою, видаються немотивованими. Будь автор логічніший, спокійніший, попрацюй він хоч трохи над композицією, і ми мали б цікаву розправу про нову українську поезію — під спеціальним поглядом.

Відділ бібліографії випадковий. Вигляд журналу пристойний, обкладинка проста.

1921

[Передмова до декламатора «Слово»]{115}

Цю книжку призначено головним чином для читання з естради і витримано в дусі звичайних «декламаторів», починаючи з «Розваги» і кінчаючи «Ясною зброєю» та «Барвистими квітами». Деякі зміни довелося внести в розподіл матеріалу, одкинувши старі рубрики («Declamatorium», «Лірика», «Гуморески») і подавши нові, більш детальні і витримані логічно. Вибір п’єс в значній мірі поновлено: в основу збірника, крім шевченківських поем та елегій, покладено Франка, Лесю Українку і П. Тичину — поетів, що давали тон, утворювали напрями, накладали свою печать на сучасників або нащадків; належну увагу уділено перекладам з новоєвропейських митців і новій революційній творчості українській. В трьох-чотирьох випадках читач знайде по кілька поезій на одну і ту саму тему, — це для тих аматорів поезії, яким цікаво буде сопоставити приклади ліричного та епічного розроблення теми або простежити повільний розвій нашого поетичного вислову. Можливо, це не входить в задачі «декламатора», але це може знайти своє оправдання в відсутності в нас ґрунтовної історичної антології, яка б оцінила здобутки, визначила традиційні напрямки в розвої українського поетичного слова.

Київ, 8/Х 1922

Українська література в 1922 році{116}

Минулий рік приніс нам безперечне літературне оживлення. І щодо кількості видань, і щодо їх внутрішньої цінності він стоїть безмірно вище від обох своїх попередників, що були роками виразного літературного анабіозу. Ціла низка приватних видавництв, воскреслих і закладених наново («Час», «Друкар», «Спілка», «Слово» etc.); широко задуманий план видання підручників для школи («Державне видавництво» та видавництво «Вукоопспілки»); такі факти, як видавання українського перекладу всього Короленка («Державне в-во»), або повних збірників писань Коцюбинського («Державне в-во») та Лесі Українки («Вукоопспілка») — от недвозначні познаки цього оживлення. Можна держатися різних думок — напр., щодо рації повного Короленка в українській мові, — але хіба не має значення уже той факт, що два-півтора роки тому навіть «Державне видавництво» випускало тоненькі книжечки «Універсальної бібліотеки», а тепер на черзі дня стали фундаментальні книжки по кілька томів розміром?..

Правда, це збагачення книжкової продукції має свої межі. Те, що ми називаємо оживленням, поки що захопило підручник, книжку загального змісту і дуже мало одбилося на періодичних виданнях. Періодична преса журнального типу у нас налагоджується мляво і з великими труднощами.

В найпершу чергу це повинно сказати про видання бібліографічні, потреба яких відчувається гостро і боляче. Поки що «Державне видавництво» зробило одну спробу такого органу, випустивши по типу московської «Печати и революции» перше і поки що єдине число «Голосу друку», — але цю спробу по всій справедливості не можна назвати щасливою: бліді статті в теоретичній частині, трохи перестарілий для 1922 р. відділ рецензій, невпорядкована, жужмом кинута хроніка, і понад усім цим видимий брак досвідченої редакторської руки. Той самий характер мав і «орган научного комитета Укрглавпрофобра» «Наука на Украине» — великий і мертвий склад найрізноманітнішого наукового матеріалу — при незвичайній для журналу бідності на живий хронікальний та бібліографічний матеріал. З українського матеріалу («Наука на Украине» виходила двома мовами) слід принотувати низку статей акад. П. А. Тутковського, А. М. Лободи і небіжчика М. Ф. Сумцова.

Далеко різноманітнішим і жвавішим був педагогічний журнал народного комісаріату освіти — «Путь просвещения». Тут була багата і цікава, непогано підібрана бібліографія, прегарний інформаційний відділ, «побутові» матеріали etc. З українських статей заслуговують уваги статті Я. Чепіги та П. Алампієва, з російських — ґрунтовна і така потрібна на цей час розвідка І. Айзенштока «Изучение новой украинской литературы» (ч. 6, октябрь).

З наукових публікацій, що побачили світ поза журналами, згадаємо великий збірник українських мелодій К. В. Квітки, монографію С. О. Єфремова про Коцюбинського і «Науку віршування» Б. В. Якубського — всі три у виданні т-ва «Слово». Певне наукове значення має і книжка Ол. Дорошкевича — «Двадцяті — сорокові рр. в українськім письменстві», що уявляє продовження три роки тому розпочатої серії українських класиків для школи. Менш удатною вийшла друга праця того ж автора «Українська література», що вийшла в самім кінці року і має на собі датою р. 1923-й, але і задача тут була безмірно тяжча — художній аналіз найвидатніших творів українського письменства, причому авторові одночасно доводилось буть і досліджувачем, і літературним критиком, і педагогом. Обидві книжки О. К. Дорошкевича видрукувало «Державне в-во».

В обсягу красного письменства маємо всього-на-всього одне періодичне видання — харківський журнал «Шляхи мистецтва». «Шляхи мистецтва» — орган живий, войовничий, хоча матеріал у ньому дуже часто бував слабий і безсилий і нагадував собою вправи якоїсь літературної студії: вірші в прозі під Михайличенка, поезії під Семенка, критичні замітки в стилі студійного обговорення допіру заслуханої речі — і сила «приятельської літератури». Керівником журналу і головним його критиком був В. Коряк, письменник гарячий, з темпераментом, але неврівноважений і капризний в оцінках. Його перу належать дві, безперечно, цікаві статті «Місто в українській поезії» і особливо «Форма і зміст» з приводу ідеологічного та формального методу в дослідженні літературних фактів («Шл. м.», 1922, кн. 2—4). Приємно було також знайти в відділі рецензій замітки О. І. Білецького (про Валеріяна Поліщука) та М. Йогансена (з приводу книжки Якубського).

З поетів харківської групи з невеличкими книжечками виступили М. Хвильовий («Досвітні симфонії»), Вол. Сосюра («Червона зима») і М. Йогансен («Д’горі»). Всі троє мають своєрідні літературні обличчя: Хвильовий трохи розтріпаний, занадто нервовий, але різноманітний у виявленнях; Сосюра — чіткий і строгий, але трохи однотонний з своїм шестистоповим ямбом; Йогансен блідий, але тонкий, з хорошим теоретичним ґрунтом і вибагливістю майстра. Близько цієї групи стоять Вас. Еллан і Валеріян Поліщук, перший скупий і замкнений, другий одвертий, експансивний і широкомовний. Поліщук на протязі минулого року випустив «Книгу повстань» і дві великі поеми: «Ярина Курнатовська» і «Ленін». Найцікавіша з цих трьох публікацій друга. Задумано її в тоні ліро-епічної повісті: манера і тон «Євгенія Онєгіна», видимо, весь час водили автора. Поліщук — треба віддати йому належне — розмахнувся широко, не більше й не менше, як на революційний епос; але разом з тим зрозумів, що чистий епос ще неможливий, що ми занадто близькі до подій, і навіть талановитий поет ще безсилий утворити з них широкий і гармонійно-об’єктивний образ. Як колись Гайне писав про одну книжку з часів Тирольського повстання проти Наполеона, що в ній надто багато порохового диму, щоби можна було щось розгледіть, — так і ми ще занадто в диму і куряві, щоби виразно вхопити оком імлисті контури нового, пореволюційного побуту. Цілком слушно, з явним художнім тактом Поліщук переплів у своїй поемі ліричне і епічне, утворивши в ній, немов у еліпсі, два фокуси: себе самого і Ярину Курнатовську, перемішавши історію Ярини з своїми власними міркуваннями і настроями… Але відомо, що

…наших дней изнеженный поэт

чуть смыслит свой уравнивать куплет…

Виконання поеми далеко не дорівнює замислу. В оповіданні занадто багато деталей, у вірші і фразі занадто мало оброблення: окремі щасливі образи, фрази, сполучення слів — все потопає в потоках якоїсь, прошу вибачити на слові, репортерської красномовності. Та сама необробленість псує і другу поему Поліщука «Ленін».

Такий літературний Харків… Київська лава поетів значно численніша, але разом з тим і різноголосіша, різномастіша. На першому плані стоять, розуміється, деструктивісти, руїнники, що «констатують» смерть мистецтва і прямують до «метамистецтва», яке, на їх думку, буде — «можливо, одною з галузей індустрії, а можливо, і одною з галузей спорту». До групи руїнників, «панфутуристів» увійшли Михаль Семенко, Ол. Слісаренко, Г. Шкурупій і ще кілька dii minores. Семенко взяв на себе ролю ідеолога групи (в збірнику «Семафор у майбутнє»), а Шкурупій — ролю головного деструктора. З окремими публікаціями виступив один тільки Шкурупій, — але його «Психотези» не що інше, як давнє і всім (— всім! всім!) знане «епатування буржуа», змагання здивувати й образити міщанський смак, причому методи цієї епатації не уявляють рішуче нічого нового в порівнянні до давніх випадів Семенка…

Група поетів-символістів виявила себе на протязі року дуже мало. Загул загубився десь на провінції; Савченко після своєї «Землі», здається, не друкував нічого; один лише Тичина дав крупні речі: «В космічному оркестрі» (в «Шляхах мистецтва» і окремо) і не видрукувану ще в цілому поему «Сковорода». «В космічному оркестрі» — річ нерівна, де поруч з місцями слабенькими трапляються великі підйоми, місця надзвичайної сили; особливо визначається уривок 6-й «Мов пущене ядро з гармати», що одкриває перед очима такі широкі, неокраяні простори, як і знаменитий «Пролог на небі» з ґетевського «Фауста». Його міцний рефрен, тричі повторений:

О земле, велетнів роди! —

в далеко більшій мірі дозволяє відчути титанічний ритм революції, ніж десяток інших, спеціально революції посвячених поем… З поеми «Сковорода» відомо поки що кілька місць, переважно описових, повних музики, пластичних і колоритних, але місць, які ще не дають змоги говорить про всю композицію.

Цікавим і блискучим був виступ двох поетів, що одійшли або одходять від символізму в область строгого мистецтва, що, по слову одного з російських теоретиків, уникає всякого роду «преувеличений, распространительных толкований и осмысливанья» — в область так зв. «неокласицизму». Я маю на оці П. Филиповича і Максима Рильського. На книзі Филиповича — «Земля і вітер» — ще лежить відпечаток символістичного мислення. Смерть міста в 1919—20 рр., «подихи пожеж», «сиві зграї скупих і сірих днів», «безмежна країна», де «хтось» «кличе вітер і сіє жах, і на чорнім коні Ленору без упину мчить у степах», а над усім тим символічний образ людини «над чорною ріллею», «як небо гордої і сильної як земля». Тільки в міру того, як ми доходимо до краю збірника, перед нами виступають поодинокі риси нової манери. З Рильського «неокласик» далеко рішучіший — його тонкий реалістичний стиль не лишає нічого недосказаного, нічого такого, що треба було б «угадувать» або «відчувати». Різне у обох поетів і відношення до сучасності. Поезія Филиповича звернена лицем до сучасності і в своєму ритмі одбиває її ритм; очі Рильського вглядаються то в «синю далечінь» сільського крайобразу, то «в синю далечінь» минулого, його думка з «вічними супутниками» — «Гомером і Бодлером», його мрія тільки про те, щоби в затишку, над удками

Своє життя непроданим донести.

І ще в одному відношенні цікава «Синя далечінь» Рильського. В ній і сліду нема того ораторства, тієї велемовної риторики, в якій так охоче за прикладом незрівнянного Маяковського вправляються наші поети.

Серед інших явищ у галузі поезії принотуємо ще Т. Осьмачку з його «Кручею» (вид. «Слово») і дві книжки перекладів: А. Кримського — 3-й том «Пальмового гілля» (вид. «Час»), куди увійшли уривки з «Шагнаме», Сааді, Гафіз і ціла низка менших, здебільшого східних поетів, і Мик. Терещенка — прекрасно видана (в-во «Спілка») книжка перекладів з Вергарна.

Значно слабше стояла в минулому році справа з прозою. З 1917 р., відколи скінчився страшний трилітній мартиролог української культури і книжки, і знову ожила преса, у нас появилося всього лише 3—4 талановитих прозаїки. В російській літературі тим часом виросла ціла школа «Серапіонових братів», росцвівся блискучий талант Замятіна, до високої досконалості розвинулася літературна техніка. А у нас — Івченко з «Шумами весняними», Михайличенко — з «Блакитним романом» та ще три-чотири новелісти з блаженної пам’яті «Грона». В минулому році наші прозаїки не появили нічого, що могло б стати в ряд із здобутками поезії. Валеріян Підмогильний видрукував у «Шляхах мистецтва» невеличку повість «Остап Шаптала», але ця нова повість оказалась значно слабшою не тільки від «Епідемічного барака» (в альманахові «Вир революції»), але й від «Собаки» (збірник «Жовтень»); Михайло Івченко містив тільки дрібні ліричні речі, про які рішуче нічого не можна сказати ні доброго, ні злого; нагадав про себе Васильченко; виступив М. Хвильовий (в «Шляхах мистецтва»); появилася в виданні «Слова» невеличка книжечка оповідань і нарисів Григорія Косинки («На золотих богів»). Оповідання Косинки уявляють з себе одне з найпомітніших літературних явищ в обсягу прози. В них багато тонкої і влучної спостережливості, велика доза художньої безпосередності і прямоти. Мова у Косинки сильна, імпресіоністична. Але при всьому тому ці оповідання справляють враження тільки ескізів для великої картини, лише матеріалу, зібраного для великої повісті. Весь час почувається, ніби у автора немає «ідейного стержня», на який би він міг нанизати свої спостереження. В розумінні композиції Косинка стоїть значно нижче від другого молодого нашого белетриста — Підмогильного.

На цім ми й можемо покінчити огляд. Те, що з’явилося друком, розуміється, зовсім не вичерпує того, що написано і що могло би з’явитися, коли б видавнича справа стала на тверді ноги. Безперечно, велика сила речей лежить у рукописах, дожидаючись кращих часів. І хіба не прикро, наприклад, знати, що третій том лірики такого поета, як Філянський, ще й досі не може з’явитися в світ, бо ні одно з видавництв не може підняти видання, розрахованого на небагатьох читачів; хіба не боляче, що видавництва волею часу примушені пускати тільки ексцерити з того матеріалу, який передають їм автори? Розуміється — і прикро, і сумно, і боляче. Але варт порівняти 1922-й рік з 1920-м або 21-м, і можна з надією дивитись вперед. З «мертвої точки» ми уже зрушили.

1923

Дмитро Загул. Поетика{117}

Підручник по теорії поезії для факсоцвихів, педагогічних курсів, профтехнічних шкіл, технікумів та для самонавчання. Переднє слово Б. Якубського, обкладинка художника Г. Дубинського. Видавництво «Спілка». Київ, 1923. Стор. 144

Наші поети з колишньої символістичної течії все охітніше звертаються до прози: «Лета к суровой прозе клонят, лета шалунью рифму гонят». Одні пишуть критичні розвідки, другі не без успіху спиняються над питаннями поетики.

Нова книжка Загула, назву якої виписано вище, — коли не рахувати спеціального розділу в «Короткій історії письменства» С. О. Єфремова та кількох теоретичних екскурсів в «Українській літературі» О. К. Дорошкевича, — є другою у нас спробою дати систематичний курс теорії поезії. Од першої спроби, від курсу С. Ю. Гаєвського (Кам’янець-Подільський, 1921) вона різниться більшою повнотою викладу, дещо ширшим планом та певним ухилом автора від історичної поетики в бік поетики, так мовити б, морфологічної.

В книзі Загула три розділи. Перший — вступний — розглядає питання про «мистецтво, як життьову потребу» та про «суть поетичного мистецтва»; розділ другий присвячено формам образової та образово-ліричної поезії, з традиційним поділом її на епос, лірику й драму. Розділ 3-й складається з поетики образу, докладного огляду тропів та фігур і теорії вірша (ритміки, строфіки, евфонії).

З них чи не найсильніше написаний розділ 2-й, де автор, очевидячки, орієнтується найлегше. Тут йому пощастило дати стислу і влучну характеристику драматичної форми, коротко і зрозуміло вияснити поняття зав’язки, розв’язки, експозиції й перипетії, проілюструвавши все те на такому добре знаному читачам зразкові, як «Наталка Полтавка». Хороші означення дано і різним формам ліричної поезії. До означень та характеристики літературних жанрів автор прилучає вказівки на зразкові утвори поезії в кожному жанрі. Але, на жаль, ці вказівки дуже короткі. Замість розповісти про генезу й еволюцію літературного роду, автор здебільшого обмежується простим переліком класичних творів французької, англійської, російської літератури. Особливо пошкодило це § 35, присвяченому повісті та роману. Здається, зовсім не зайвою річчю було б охарактеризувати ранню повість (грецьку і зах.-європейську), як роман «нанизуючого» типу, одмінний од роману сучасного «централізованого» (для зразка пор. «Дон Кіхот» або «Записки Пікквікського клубу» з «Бісами» Достоєвського); або, перераховуючи представників реалістичного роману, вказати на різницю роману англійського, французького і російського. Два-три епітети, одна-дві фрази могли б тут значно оживити сухий поминальний список.

В розділі 3-му інтересні сторінки, присвячені типовим образам; психологічним, соціальним, національним, а надто § 61, що трактує про взаємовідношення образів в літературному творі (образи контрастуючі, подвоєні і т. п.). В §§, одведених під теорію вірша, автор іде здебільшого за «Наукою віршування» Б. Якубського, але приклади і тут подає свої власні, часто-густо цілком свіжі, неутерті, з нових українських поетів (Хвильовий, Йогансен, Сосюра, Филипович, Рильський і ін.). Прекрасно підібрано зразки алітерацій та асонансів у Шевченка.

Щодо дрібних огріхів і помилок, то, розуміється, без них не обійшлося. Вірш Рильського «Несіть богам дари» (ст. 130) зовсім не «правильний сонет», як рекомендує його автор; з огляду на чергування рим, це скоріше так званий «sonnet libertin». Означення пародії (стор. 69) не зовсім ясне, а приклад пародії занадто не промовистий — хто пам’ятає тепер вірш Кл. Поліщука, пародію якого наводить Загул? Контрастуючі типи в «Хмарах» Левицького — з одного боку Воздвиженський і Дашкович (практик-великорос і «созерцатель»-українець), а з другого — Дашкович і Радюк (старе й молоде покоління), а зовсім не Воздвиженський і Радюк, як це читаємо на стор. 77.

Але ці дрібниці, розуміється, не заважають праці Д. Загула бути приємною і корисною новиною нашого книжкового торгу.

З зовнішнього боку видання виглядає гарно.

1923

М. Плевако. Хрестоматія нової української літератури{118}

Т. II, від початку 80-х рр. XIX ст. до останніх часів. Рекомендована Головсоцвихом Наркомосвіти УСРР як підручна книга при вивченні української літератури в старших класах трудової школи. Видання кооперативного в-ва «Рух». Харків, 1923. Стор. XV+528

Перед нами велика, монументальна книга, книга, яку тепер не всякий автор спроможеться дати і не всяке видавництво випустити в світ. Репрезентовано в ній 45 нових українських авторів, починаючи з Франка і кінчаючи «плужанами» — Пановим та Сенченком. При кожному з авторів — дата народження (виїмок становить один Філянський, що й досі таїть свої роки, біографічні відомості, іноді надзвичайно докладні, і широкий, часом вичерпуючий, бібліографічний покажчик.

Призначено книгу і рекомендовано для старших груп трудшколи, але, розуміється, вона здасться і слухачеві профтехнічної школи, і робфаківцю, і студентові ІНО, і навіть учителеві трудової та професійної школи.

Матеріал хрестоматії систематизовано, як це зазначає в передмові сам автор, по принципу соціологічному. Самий характер української літератури, як літератури «народницько-селянської з пролетарськими тенденціями», визначив «систему і порядок книги», загадавши авторові «найдужче підкреслити соціальні моменти в нашій літературі і заразом показати все багатство, всю різноманітність тем у ній і силу та красу творчих засобів українських письменників, що з свого класового становища виявляли справжнє, неприкрашене життя убогого селянства та робітництва, в умовах невпинних змін в економічній структурі України».

Отже, приступ до завдання вповні законний, потрібний і неминучий для того, хто не хоче в своїх літературних студіях одриватися од соціальної основи і для кого літературна творчість є продуктом економічно-соціальних умов. Тільки для чого автор ставить собі такі тематичні обмеження, зосереджуючись лише на «неприкрашенім житті убогого селянства і робітництва»? Адже ж пролетарський письменник не тільки той, хто пише про завод, а свою книжку віршів називає «Горно» або «Кузня». А соціологічні методи вивчення можна прикладати не тільки до того, що зветься змістом літературного твору, а і до того, що називається його формою.

Нам здається, що, обмеживши себе в добиранні зразків, т. Плевако не дав того, що хотів і що повинен був дати, — не дав враження сили і краси нового українського слова та різноманітності тем нових українських авторів. Обличчя нового нашого письменства вийшло у нього занадто одноманітним, бездарним, сірим.

Не можемо ми погодитися і з смаком автора — хоча, правда, про смаки не сперечаються.

Рішуче не можна зрозуміти, чому стільки місця відведено Манжурі, Грабовському (репрезентованому перекладами французьких та угорських авторів з російської мови), Чернявському, Хоткевичу, Черкасенку і чому пропущено Леонтовича з його цікавими етюдами про пана Гречку та Семанюка-Черемшину. Чому з поезій Франка дано такі ранні і слабенькі речі, як «Наймит», і не дано уривків з його прекрасних поем? Чому Самійленко репрезентований перекладами з Нікітіна і не репрезентований ориґінальними творами ямбічного характеру та такими типовими для нього переробками з Барб’є та Беранже? Бо хто ж такий Самійленко, як не продукт злиття і перетворення в меланхолійнім українськім темпераменті Галльського ямбу Барб’є та паризьких куплетів Беранже? Далі, чому не знайшла собі місця проза Кримського і Лесі Українки, особливо останньої, авторки, сильної і в описах, і в діалозі? Чому ліричні речі Лесі Українки наведено в такій, безперечно, недостаточній кількості? Де Коцюбинський «Тіней забутих предків», де його «Товариш Кирило», де «благоденствующий мужичок» — «Як ми їздили до Криниці», де «Голота» Винниченка, де його «Солдатчина і еміґранти»?

Не можна помиритися і з репрезентуванням пізнішої ґенерації. Де ранній, «кабаретовий» Семенко, перша ластівка асфальтового урбанізму? Я знаю, сам Семенко вважає найбільш характерними для себе революційні мотиви останніх поем, але критикові і авторові хрестоматії дозволяється думати інакше і вважати Семенка, поета кав’ярні і асфальтового тротуару — поетом, а Семенка революційних поезофільм та каблепоем — тільки здібним ритором. Де Рильський «Синьої далечіні»? Чому в книзі фігурують Панів і Сенченко і нема Йогансена, Филиповича, Підмогильного (невже не можна було дати одної-двох сторінок з його «Епідемічного барака»?) Чому так слабо представлений Хвильовий, по суті, єдиний сильний прозаїк харківської групи? А так би хотілося поруч «Кота в чоботях» побачити його «Солонський яр», «На глухому шляху», та ще, може, двох-трьох нових міщан, — щоб мати всю сучасність крізь призму художнього темпераменту і сприйнятливості Хвильового!

Найудатніше і найповніше репрезентовані в книзі Дм. Маркевич, Олесь, Чупринка, Загул, Слісаренко, Кобилянський, Чумак.

Друге, що, крім тематичного самообмеження в виборі зразків, треба закинути т. Плевакові, — це відсутність в його книзі керуючої, орієнтуючої руки. Я боюсь, що коли читач захоче конкретніше уявити собі поворотні моменти літературного розвитку, визначити уділову вагу поодиноких представників нового письменства, їх місце в еволюції літературного стилю, — плеваківська хрестоматія дасть йому дуже мало, видасться йому «необробленою, невпорядкованою громадою», накопиченням самого лише сирового матеріалу. Адже ж загальних міркувань щодо розподілу письменників, які можна знайти в передмові, — не досить. Потрібні групування письменників і в тексті; потрібні рубрики, заголовки, щоб не стояли поруч такі не подібні один до одного автори, як Карманський, Тичина і Як. Савченко, щоб читач виразно бачив школи і напрямки.

Те саме треба сказати і щодо бібліографії. Збирав її т. Плевако пильно. Користь від неї безперечна, особливо для шкільного робітника на селі, що часом має в руках розрізнені комплекти журналів і не знає, оскільки вони можуть стати йому в пригоді. Але невже і тут не треба було виділити важливіше і другорядне, більш цінне і менш цінне? А то візьмім приклад — переглядає уважний читач бібліографію критичних заміток про Вороного і знаходить: «О. Ковалевський. Микола Вороний. Книгар, 1919, № 17». Бере число «Книгаря» і читає: «Микола Вороний — новатор форми, перший, хто писав у нас октавами, поет з світоглядом, що йде від філософії Шеллінґа і Сковороди» і т. под. нісенітниці. Гадаю, в хрестоматії, призначеній для читача, що потребує керування, бібліографічні списки повинні мати в собі певний елемент оцінки, рекомендуючи одні статті і застерігаючи відносно других.

Взагалі т. Плевако даремно заховався за «гори-хвилі» своїх матеріалів. Без його керуючої руки не те що учень старших груп трудової школи, а й слухач профшколи може легко потонути в книзі. «Хрестоматія нової української літератури» — є для нас не тільки суроґатом певного зібрання творів українських авторів для школи; вона стане подекуди (наприклад, на курсах українознавства для службовців) і заміною історично-літературного огляду, курсу, — од неї вимагатимуть установлення певної історично-літературної перспективи, допомоги, керування. А для цього — чи не зробив тов. Плевако свою книжку трохи безхарактерною, одмовившися в ній виразно себе самого виявити?

Видрукувано книжку добре. Зовнішній вигляд у неї приємний.

1923

Українська література в 1923 році{119}

«Рік урожаю, рік війни», — так означив колись Міцкевич рік 1812-й. Це означення надзвичайно влучно характеризує і минулий рік 1923-й, в спеціальній, правда, і неширокій царині літературних відносин та літературних фактів. Для широкого українського читача це справді рік появи цілої низки нових імен, нових (і хороших) книжок, нових (і не завжди тоненьких) журналів; для українського літерата — це рік гарячої перепалки межи різними художніми напрямками, між представниками різних поглядів на мистецтво.

Ця перепалка, ця гаряча полеміка — безперечна й жива ознака літературної акції. Нема нічого нуднішого, як сірі й безбарвні роки, без боротьби, без наїздів та артилерійських дуелей. «Все обстоит благополучно!» — зазначає газетний референт у новорічному справозданні, — а потім приходить поет, приходить критик, пригадують минулі роки і складають свій гострий уїдливий присуд, — на зразок того, який ми маємо в закордонній статі Є. Маланюка («Веселка», 1923, IX—X) відносно культурного життя, яким у свій час задовольнялися: «Український інтелект в 1917—1920 році спав. Так запише історія…» Не знаємо, що історія запише про р. 1923, осудить його чи прославить, але у всякім разі про сон говорити їй буде тяжко. Весною і восени, безперестану «гриміла шабля о шоломи» і один по одному з’являлися новаки й дебютанти.

Рік війни, рік урожаю…

Спочатку — кілька слів про урожай. Перша смуга, де він позначився — це періодична преса.

Коли в 1922 році єдиним великим, чисто українським щодо мови, виданням були «Шляхи мистецтва», а решта часописів були або утраквістичні (мішаними мовами), або російські, і українському матеріалові уділяли по декілька сторінок на число («Путь просвещения»), — то минулого року, хоча й почувалися деякі відгомони утраквізму в виданнях, український читач уже мав солідний, типу товстого журналу, на зразок російської «Красной нови», місячник «Червоний шлях».

З квітня по грудень «Червоний шлях» вийшов шістьма книжками (№№ 1–8) і змінив дві редакції. Провідну ролю, замість Г. Ф. Гринька, по переїзді останнього до Києва, обняв О. Шумський, але ця зміна була лише зміцненням раніше зайнятих позицій. Як за Г. Гринька, так і за О. Шумського журнал стояв на ґрунті якнайширшого об’єднання активних літературних сил, містячи гартян і плужан, київських панфутуристів і навіть довгий час поборюваних «неокласиків».

Вадила журналові деяка нетвердість редакторської руки та ще нерівність вимог, ставлених з боку редакції до авторів критичних статей та белетристичного матеріалу, наслідком чого на сторінки солідного місячника попадали часом дуже слабі речі. Несильно були поставлені і ті відділи, які могли надати журналові найбільшої жвавості, одірвавши його од важкого й нерухомого типу російського журналу, журналу-магазину, «складочного места», як давній «Современный мир» або кінець кінцем та сама «Красная новь», і наблизивши його до типу журналу, яким мав бути і не спромігся колишній «Літ.-наук. вісник», — це відділ бібліографії та культурної хроніки. В хроніці «Червоного шляху» була сила заміток сухо газетного характеру і дуже багато фантастичних даних; в бібліографії — досить випадковій — траплялись рецензії приятельського характеру, цілі маніфестації літературної дружби. З усім тим харківський журнал був широкою і цікавою літературною ареною і багатством літературного матеріалу значно переважав берлінську «Нову Україну».

Поява «Червоного шляху» була знаком смерті для «Шляхів мистецтва», які скоро по тому і закрились, виконавши своє завдання предтечі. П’яте і останнє число «Шляхів мистецтва», що вийшло з деяким запізненням, уже після першої книжки «Червоного шляху», містило в собі дві цікаві літературні новини: «Сковороду» — Тичини і «На глухім шляху» — М. Хвильового.

З журналів легкого типу виходив «Глобус» (у Києві) та популярний орган для робітництва «Знаття» (у Харкові).

Погано стояла справа з бібліографією. Після претензійного і важкого невдахи, однонумерового «Голосу друку» — виникла думка видавати невеличкий журнал типу «Книгаря». Але задумана «Книгоспілкою» «Книга» до того зразка не дорівнялася. Троє чисел, що вийшли на протязі року, відзначалися бідністю та випадковістю статейного й рецензійного матеріалу, вузьким кругом співробітників, блідістю й неповнотою хроніки. Потреба живого бібліографічного журналу все ще почувається гостро — тим гостріше, що бібліологія та бібліотекознавство наприкінці року вже спромоглися на солідний, хоч і невеликий розміром орган — «Бібліологічні вісті» (ч.ч. 1—3), видання Інституту наукового книгознавства.

Живу участь у літературному житті року приймали газети:

київський «Більшовик», що після реорганізації завів у себе досить великий літературний відділ, та харківські «Вісті» Всеукраїнського виконавчого комітету рад, що з другої половини року стали випускати щотижневий додаток: «Література. Наука. Мистецтво» (ч.ч. 1—12).

Додавши до перерахованих вище часописів кооперативний двотижневик з літературним розділом «Нову громаду» та голосні «Барикади театру», матимем перед собою увесь терен, на якому відбувалися воєнні дії «шкіл», «течій» та «напрямків».

В обсягу літературної критики минулий рік справді був роком гуртових бійок та одиночних турнірів.

Війна почалася: а) між змістовиками і формалістами — між партизанами двох різних методів вивчення літературних явищ, б) між представниками різних літературних груп (асоціації панфутуристів, харківської групи пролетарських письменників та київських «неокласиків» і в) між носителями різних поглядів на справу «жовтневого» та «широкого радянського» блоку діячів мистецтва.

Оповіщенням війни в першім випадку була стаття Юра Меженка в «Червоному шляху», дискусійним порядком видрукувана, — «На шляхах до нової теорії» (№ 2). Меженко виходить із враження смерті старого мистецтва, в його «найбільш досконалій» формі символізму. «То пристосовуючись до життя, то борючись із ним», це мистецтво виробило «справжню гармонію тем і слів, думок та їх висловів, ідей та їх втілення». З новими умовами життя трудно і поволі, в муках народжується нове мистецтво. І перше, що повинне воно розв’язати для себе, це питання про свою форму. Само визначення революційного мистецтва ще недавно йшло шляхом змісту: характерними ознаками революційності вважалися: 1) свідомо-класовий підхід, та 2) аґіт.-революційна тема. Пора революційному мистецтву стати на шлях шукання форм та їх вивчення, бо ж «форма є те, що ми безпосередньо маємо в творі мистецтва».

Доволі близьку до Меженка позицію зайняв Б. Якубський. В своїй книзі: «Соціологічний метод у письменстві» він пробує довести, що формальне вивчення мистецтва ніскільки не суперечить вивченню соціологічному. Літературні студії без соціологічних спостережень, не поставлені в зв’язок із суспільно-економічними характеристиками доби, рискують зостатися мертво-схоластичними; з другого боку, формальний (морфологічний) метод дає в руки дослідникові точні дані, що визволять його від довільності й суб’єктивізму в оцінках. Вивчати літературу в її відношеннях до соціального життя і структури громадянства належить людині, що вже добре озброїлась всіма здобутками морфологічного методу.

Третя стаття на цю тему — стаття В. Коряка «Українська література перед VII Жовтнем» — в одній частині історична (генеза нових течій з літературних обставин 1900—1910 рр. — «модернізм», «хатянство»), в другій — полемічна. Принотовуючи літературний успіх «Жовтня», Коряк уважає формалістичні теорії перешкодою на шляху до його перемоги і статтю Меженка визначає (не без надмірної, на мій погляд, підозрілості), як «спробу бойового виступу проти марксизму під прапором об’єктивного шукання істини».

До цього ж питання стосуються ще статті: В. Гадзінського («Ще кілька слів до питання форми і змісту» — «Черв. шлях», № 4—5) та Андрія Ковалевського («Питання економічно-соціальної формули в історії літератури», — «Черв, шлях», № 3).

Друга низка герців відбулася протягом року межи таборами панфутуристів, «неокласиків» (тобто киян непанфутів) та гартян. Панфутуристи били на два фронти — по неокласиках (жвава, але невірна в історично-літературних міркуваннях стаття Я. Савченка — «Українська неокласика» в «Більшовику» та його ж «Жовтень в українській літературі та літературні угруповання» — «Більшовик», № 253), та по гартянах. Неокласикам панфутуристи закидали пережовування національно-романтичних тем олесівської лірики (Савченко так і писав: «неокласика, або національна романтика», не добачаючи в т. зв. «неокласицизмі» елементів протесту проти традиційних настроїв укр. поезії та висовування нових формальних вимог); харківській групі пролетарських письменників («Плуг», «Гарт») — панфутуристична критика (теж невірно, принаймні, не завжди вірно) ставила на карб ідейну та фактурну невиразність — відгомони народництва, сентименталізм.

Харківська група — гартяни — так само полемізувала на дві сторони, — причому яскравіше в бік «неокласики», ніж у бік панфутуризму (Коряк — «Мотиви соціальної боротьби в укр. літературі», його ж — «Кінець нової української літератури» — в «Книзі»). Мабуть, із харківського табору вийшла і характеристика сучасного укр. письменства в московській «Красной ниве», № 32.

«Неокласики» в полеміці участі не брали, коли не вважати красномовної автоапології М. Рильського в «Більшовику», № 216.

Нарешті, третє питання, що стало предметом якнайживішого обміркування з боку літературних «політиків» та корифеїв різних мистецьких груп — питання про мистецькі блоки, питання, що з кінцем року ще не розв’язалося — порушене було з ініціативи асоціації пан-футуристів у «Більшовику», а потім підхоплене «Плугом» і «Гартом» на сторінках «Літератури. Науки. Мистецтва». Це питання звелось, кінець кінцем, до суперечки між асоціацією панфутуристів та «Гартом» про чистоту своїх марксистських позицій (статті Семенка, В. Коряка, Елланського).

Поруч із полемічними виступами провадилося і спокійне вивчення окремих письменників — соціологічне (О. Попов та В. Коряк — про Коцюбинського: «Поет української інтеліґенції» Коряка та «Михайло Коцюбинський» О. Попова, «Черв. шлях», № 2), біографічне («Недруковані листи Франка, Л. Українки, Драгоманова», подані І. Ткаченком, матеріали про Тесленка — Щепотьєва, замітки про Шевченка — Айзенштока), естетичне («Естетика «Блакитного роману» — В. Гадзінського).

Там же, в «Червоному шляху» з’явилися й «Ідеологічні постаті в українській літературі після Шевченка» — Дорошкевича (№ 4—5).

Драматична література — єдина галузь, в якій минулий рік не дає нічого яскраво талановитого.

Не беручи під розгляд «Непу» В. Еллана, що уявляє собою публіцистичну спробу, тільки в діалогічну форму одягнену, — маємо трьох репрезентантів цього роду творчості: Я. Мамонтова («Коли народ визволяється», «Ave Maria»), Чередниченкову («Артистка без ролей») та Б. Антоненка-Давидовича («Лицарі абсурду»).

Всі вищенаведені твори нічого нового в техніку драми не вносять. Трохи Винниченка, трохи метерлінківської, дещо для українського вжитку спрощеної манери, і — чи не найбільше — відгуків старої етнографічної драми. Карпенко-Карий, в кращім випадку Винниченко й Олесь, — уся наша драматична творчість ще міцно на цих трьох китах тримається. І нових прийомів — поза ними — не шукає. Найслабіша між цими трьома, «приблизно однакової художньої вартості», творами — п’єса Антоненка-Давидовича. Ще молоде перо, невправна рука — і тому замість дії монологи, монологи, монологи, пересипані цитатами, навантажені афоризмами, «ефектними» словечками та співами, які часами «переходять в загальний рев». А поруч усього того — мова книжна, нежива, неправильна. У т. Чередниченкової, наприклад, на кожному кроці: «Я не хочу казати образ…», «Хіба на ваших обличчях не читаю я страждань зневірившихся…», «Я, старий артист, обвинувачуюся в тому, що не живу психологією юрби».

Далеко відрадніше з’явище становила на протязі року наша поезія. Тут нам не бракує імен, не бракувало і глибоко задуманих, тонко виконаних творів.

Павло Тичина, корифей всього молодого покоління поетичного, протягом року опублікував поему-симфонію «Сковорода» (ще не закінчену) і кілька дрібніших, суто ліричних речей («Плач Ярославни», «Поетам нової формації» і т. ін.). З боку мови і ритму всі вони стоять на звичайній висоті Тичини — тонка майстерність ні разу поета не зрадила — але автора «Сонячних кларнетів» у них зосталося дуже мало. І «Плач Ярославни», і «Поетам нової формації» лишають читача холодним. Алегорія, аполог — сухі лінії логічного прийому, або такий чужий в устах Тичини (бо навіть у газетах повторюваний) словник:

Пройдіть в електроліт міщанства, —

Хай розкладаються кислоти й солі.

Словом, од старого поет одбився, а нове ще не набрало в ньому закінчених артистичних форм. І він ще сам до власного голосу прислухається.

Про кризу світовідчування говорить і прекрасний (місцями) і запашний «Сковорода». Історичного Сковороди в нім, розуміється, нема й тіні. Хаотичний, нетерпеливий, різкий, гордий, з вічною боротьбою душевною, що виливалася в піснях його «Саду» («Ах ти, скука, люта мука», і т. д.); філософ, що знайшов заспокоєння тільки на старості, коли його думка вже спиралася «на сімдесятлітні стовпи життя» і була «на ісходищах віку» обвіяна «подихом вічного» — у Тичини Сковорода зовсім інший: з самого початку він носить у собі гармонію і в блаженному спогляданні світового ладу, в Китаївській пустині, «всіма цвітами процвітаній», переживає хвилини екстазу. А потім перед ним, затопленим у власних думах, розгортаються образи панського насильства і муки народної; його перестають задовольняти білі стіни монастирів, — помста народна, що приходить з гайдамацьким повстанням і пориває в себе його захитану рівновагу. Що спільного має ця постать із справжнім Сковородою, з його проповіддю особистого самоудосконалення? І чи не краще припустити, що перед нами думки й настрої самого Тичини, що китаївські екстази Сковороди — це упивання світовою гармонією «Сонячних кларнетів», а перехід Сковороди до гайдамацьких лав — це настрої «Плугу», «Живем комуною» та «Космічного оркестру», і що, розказуючи про старого філософа, Тичина переповідає історію своїх нових шукань?

З лона харківської групи поетів протягом року з’явилося кілька цікавих поетичних збірок: «Блакитна жалоба» та «Litterae» Доленга, «Кроковеє коло» Йогансена, «Зелене серце» Кулика, «Радіо в житах» Валеріяна Поліщука.

Йогансен, як завжди, полює на тонкі, часом дуже тонкі (де тонко, там і рветься) ритмічні засоби, рідкі звороти, вишукані слова. Чого варта вже назва його збірки — «Кроковеє коло», червоне, шафранове сонце, що світить над його лірикою, громадською і особистою? Але чи не занадто вирахований його ліризм, чи не пересушені його пафос та іронія («Комуна», «Революція»)? Правда, останні уступи «Революції», з тим образом необорної смерті, хвилюють і навіть вражають.

Небагатий на своєрідний ліризм і Кулик, пафос йому вдається більше (див. уривки з поеми «Крим» у «Черв. шляху», № 4—5). Зовсім бідний ліричним темпераментом Доленго; його шлях — до мальовничого слова, його шукання в обсягу образу й епітету («ввічливі хрести і гречний камінь тактовно заховали гнилину»), його стремління — до лаконізму і лапідарності. У Валеріана Поліщука навпаки — тенденція до широкомовності: експансія загрожує зліквідувати рештки художності. Проте в «Радіо в житах» єсть хороші ліричні речі (на жаль, усі вони якнайменше динамічні, напр., вірш «Весною» — «Зеленим духом дише ліс»). У своїх поемах («Сковорода», «Адигейський співець») Поліщук поволі, але невідхильно іде наниз.

Сильно протягом року виріс Сосюра. Його дужий з природи і безпосередній ліризм подолав надуману на імажиністський лад образовість, збагатилися ритми (порівн. «Нальотчицю» або «Залізницю» хоча б з «Червоною зимою»); строгіше, вибагливіше почав ставитися поет до свого словника. Одноманітність синтакси та ще деяка утертість образів («Я бачу космоси в траві» — ах, як надокучили ці космоси!) зостається і сей час, але, раз пішовши до поетичної культури, поставивши перед собою завдання удосконалитися щодо форми, Сосюра скоро, певно, визволиться і од цих хиб. Запорука тому — його вірш у останній книзі «Ч. ш.» — «Зустрів її, таку тендітну…».

Літературний Київ, як і в 1922 р., так і в минулому, поділявся на два табори: пан- і непанфутуристів. Панфутуристи держалися замкнуто, перед публікою виступали зрідка — і то лише друковано. Поети непанфутуристи з читаннями виступали раз у раз і раз у раз приймали за них бичі й скорпіони од протилежного табору. Поезій друкували і ті й другі дуже мало. Із панфутуристів з окремим і новим збірником виступив лише Шкурупій. Після вбогих і нікчемних «Психотез», з їх запізненими фокусами і логічно не зв’язаними зі змістом збірника (оскільки про зміст тут взагалі можна говорити) рисунками машин, — його «Барабан» — явище більш-менш приймовне. А ще приймовніша його робота з Вергарна. Нехай перекладам Шкурупія ще бракує ораторської одточеності ориґіналу, — майстерність прийде в часі роботи і, сподіваюсь, допоможе Шкурупієві викристалізувати свій вірш.

Микола Терещенко дав за рік лише одну більшого розміру поему «Цен-Цан», історію китайського кулі, що зложив голову в боях горожанської війни,

Прийшов з небесного Китаю

І вмер земним робітником —

але одна ця річ примушує з цікавістю ждати його збірки (має ж вона, нарешті, вийти!).

Метри панфутуристів (Семенко, Слісаренко) займалися з’ясуванням ідеологічних позицій групи і як поети продукували мало або не продукували нічого. В «Жовтневому збірнику» асоціації старшим товаришам якраз належать найслабші публікації. Навпаки, молодняк дихає свіжістю і надією («Світ жовтня жде» — М. Щербака).

Поети з непанфутуристичного кола ішли розірваною лавою, творили в різних напрямках.

Осьмачка провадив звичайну свою «гігантомахію» з велетенськими образами та шукав способу замкнути їх у рамках поеми. Загул пробував писати в риторичній манері непогано («Товаришу мій, селянине», «Братам поза межі»), перекладав сатиричні речі Гайне і ввесь час справляв враження поета, що шукає стилю для нових спроб. М. Драй-Хмара і П. Филипович обточували свій стиль уже знайдений. Филипович, крім того, шукав нових тем («Мономах», «Античні барельєфи», «Версаль та Рур»).

Рильський з надзвичайною тонкістю, вередливо і химерно сплавляючи мрію і дійсність, лірику і епос, переходив до ширших рамок ліро-епічної поеми. Його «Чумаки» — вінок на труну викінченого своєрідного минулого, сплетений з дрібних шматочків епічного дзеркала, фраґментів чумацького ліризму, перехопленого голосу пісень чумацьких, міркувань критика про мистецтво «сьогоднішнього дня»; «Крізь бурю й сніг» — сильна спроба перебороти бруд і жах дійсності (старці, злочинство, сите міщанство) потужним гімнографічним відчуттям «синьої далечіні» радісного майбутнього: «блискучі гори антрациту, голоси бібліотек», і — Рильский вірний собі — дзвінкі дитячі голоси, що весело перештовхуються і один одного переганяють…

Благословен молочний дальній шлях,

Що рве серця і одкрива походи, —

таке закінчення цієї прекрасної, кольором надій убраної поеми.

Українська проза часів революції (1917—1922 рр.), її переминання з ноги на ногу, її безсилля, коротке й уривчасте дихання («Блакитний роман» і незчисленні «бризки пензля»), жах перед широкими рамками повісті — всі симптоми кризи — а потім перші проблиски надій на швидке тої кризи розв’язання, — це тема спеціальної розправи, що давно вже чекає на автора. Я не маю ні змоги, ні матеріалу для такої розправи. Скажу тільки, що в обсягу прози рік 1923-й вартий, з огляду на свої здобутки, двох-трьох попередніх.

Цілком несподіваною «нечаянной радостью» були «Сині етюди» Хвильового, що прийшли до Києва на початку року. «Сині етюди», незважаючи на форму, умовну і українській прозі досі чужу, зацікавили читача величезним запасом вражень авторових, що за роки революції, як многодосвідчений Одіссей, «всяких людей надивився й спізнав весь їх побут», умінням підійти, при повній відсутності парнаської безсторонності й холоду, до найпротилежніших сторін життя («Солонський яр»); ущипливістю сатири та піднесенням поета-лірика («Кіт у чоботях»). Нові оповідання, опубліковані після «Синіх етюдів», характеризуються перенесенням уваги на психологію героїв. В одних оповіданнях ця тенденція ледве помічається («Пудель», «Заулок»), у других пробивається досить сильно («На глухім шляху» і особливо в читаному на київській вечірці «Гарту» — «Я»).

Хвильовий, видимо, шукає форми для своїх побутово-психологічних спостережень, форми, необхідної йому, щоби дійти до повісті й опанувати технікою романіста.

До повісті прямує і Валеріян Підмогильний; у нього є тяжіння до психології, уміння ставить проблему («Військовий літун», «Син»); але техніка повістярська дається йому помалу, особливо мистецтво вводити в оповідання діалог. Гр. Косинка, навпаки, майстерно подає розмови своїх героїв; його імпресіоністична манера передає найдрібніші одміни, найтонші відтінки індивідуальної синтакси слововживання. Але до повісті йому шлях далекий: він тільки нещодавно став переходити од етюду, від малюнку з натури до оповідання («Зелена ряса»).

Поруч цих молодих імен у прозаїчній творчості минулого року читач зустрічав чимало імен новелістів та повістярів старшої ґенерації, письменників з п’яти-, десяти-, двадцятилітнім стажем.

На сторінках журналів можна було зустріти давніх знайомих — Ст. Васильченка (прехороше оповідання «Мати»), Нат. Романович-Ткаченко («Шляхами вогненними»), М. Чернявського («Земля»), Гната Хоткевича («В корчмі», «Дарабов»). Мих. Івченко після доволі довгого мовчання видав окремою книжкою оповідання «Степи горять»; торкнувся в одному з творів постаті Сковороди, але, на жаль, у трактовці останнього, оскільки можна судити на підставі оголошеного фраґменту, зостався на ґрунті старого уявлення: Сковорода — учитель народний.

З дебютантів на першому місці слід поставити Андрія Головка, що видрукував минулого року двоє оповіданнів: «Можу» (чи не проти винниченківської назви «Хочу?») і «Червоний роман» (чи не проти «Блакитного роману» Михайличенка?). Андрій Головко — ще віднедавна в повістярській науці. Не дивно, що в нього ознаки наслідування на кожному кроці. Яке неприємне, напр., оте звертання до героя на «ти» в «Червоному романі»! Коли воно цілком до речі у Михайличенка, що писав річ ліричну, то воно зовсім не пасує до оповідання Головкового, з його епічним розробленням теми. А потім — що за мова у Головка? «Панський лан. Пек» («У жнива»); «У вагоні пілікала гармошка»; «Наздогнав тебе «зіром»; «Мій мозок у ґалопному ритмі моторно бринів»; хоч би трохи смаку й грамотності! І це тим прикріше, що оповідання Головка хисту не позбавлені і читати їх (коли б не манірована і різко неправильна мова) можна було б із приємністю.

Поминувши ще «Поетки брудбіллі» В. Чередниченко, запізнений і неталановитий відгук пережитої уже ліричної прози, перейдемо до молодої ґенерації прозаїків-гартян і плужан. Б. Антоненко-Давидович, автор незугарної драми (див. вище), опублікував у «Новій громаді» живе оповідання «Просвітяни»; О. Копиленко, Петро Панч виступили з окремими книжечками (П. Панч — «Там, де верби над ставом»; Копиленко — «Кара-Круча»); переходять до прози й інші молоді автори, що починали з поезії. Микола Хвильовий своїм прикладом дав імпульс цілій низці авторів; одних заохотив до прози, другим дав теми («У байраку» — Г. Коцюби); для третіх — став зразком прозового письма.

В прозі цей рік чи не в найбільшій мірі рік урожаю, радісних сподівань на майбутнє:

Ростуть жита, і юний вітер ходить.

1924

Листи Лесі Українки до Михайла Коцюбинського{120}

Подані тут три листи взято з дуже цінного і не вповні ще розібраного архіву М. М. Коцюбинського, що зберігається в 1-му Чернігівському музеї (б. В. В. Тарновського). Ними й обмежуються поки що всі сліди листування Л. Українки з Коцюбинським.

Перший з листів (13 грудня 1893 р.) стосується до відомої уже справи з організацією в Києві помічної редакції «Дзвінка» і доповнює кількома рисами оповідання Л. М. Старицької-Черняхівської:

«На першу чергу задумано було з літературних справ піднести «Зорю» і «Дзвінок». Заложено було навіть у Києві так зване «Літературне бюро». На молодших упав обов’язок прийняти на себе редаґування «Дзвінка».

Леся захопилася всім серцем цією справою. Ми уложили вже кілька номерів з оповіданнями, з науковими розправами, з віршами і навіть із загадками і віршованими загадками для менших дітей. Як зараз пам’ятаю, ці шаради Лесині були дуже влучні і веселі, і ми самі з охотою розгадували їх. Але праця наша тривала недовго: вийшло якесь непорозуміння з львівською редакцією, і ми залишили нашу працю. «Дзвінок» лишився при старій редакції і старій програмі» (Старицька-Черняхівська Л. Хвилини життя Лесі Українки. Літ-наук. вісн., 1913, X, стор. 17).

Другий лист становить відповідь Лесі Українки на запросини взяти участь у присвяченому пам’яті Куліша збірникові «Дубове листя», в редаґуванні якого, поруч Б. Д. Грінченка, брали участь М. Ф. Чернявський і Коцюбинський.

«Єгипетські фантазії» (1. «Сфінкс», 2. «Ра-Менеїс»), що їх прислала Леся Українка, під тою ж загальною назвою і видрукувані («Дуб. Л.», стор. 67—72). Вкладка Кобилянської — блискуче оповідання «Битва» (там же, стор. 158—175). Із вкладки О. Маковея уміщено нарис «Самота» і вірші «Думка» та «Коли умрем і заростем квітками» (там же, стор. 176—185).

Третій лист, — тифліський, з 10.1.1904, — є відповіддю на ціркулярного листа Коцюбинського і Чернявського до українських письменників з запросинами взяти участь в альманаху, яким би «задовольнялись потреби інтеліґентного читача» і який би містив твори «на теми соціальні, психологічні, історичні і ін.». Лист цей був розісланий на початку 1903 р., — принаймні відомий з друку лист до П. Мирного («Черв. шлях», 1923, кн. 9, стор. 198—199) має датою 28.1.1903. Альманах мав спочатку називатися «На новий шлях», але потім назву з пропозиції Коцюбинського було змінено на іншу: «З потоку життя» (вийшов у Херсоні р. 1905).

Зима 1903—1904 рр. в творчості Л. У. була мало продуктивна; цим, певно, треба пояснити в передостанньому абзаці листа: «Якби були ліпші часи»… і т. д.

Вірш, пересланий на прелімінарний розгляд до одного вченого чоловіка, — поема «Одно слово», яку Л. У. справді посилала на розгляд проф. А. Ю. Кримському. Вірш, присланий до альманаху («Було це за часів Святої Германдади»), видрукуваний в ньому («З потоку життя», Херсон, 1905, стор. 157). Його рукопис в архіві Коцюбинського зберігається.

1924

[Про латиномовні поезії Григорія Сковороди]{121}

Латинські поезії Сковороди своїм тоном і характером дещо різняться від його віршів «малоросійським діалектом», що увійшли до «Саду божественных песней». В них майже немає того глибокого й інтимного ліризму, тієї щиросердної сповіді «хаотичного й тривожного духу», що так у свій час зачарували російського дослідника Сковороди В. Ерна. Це здебільшого офіціальні привітання, вірші на випадок («На день народження Білгородського єпископа», «На день народження Василя Томари»), послання або речі, так мовити б, епістолярного походження, тобто поезії, що зустрічаються в листі і стоять в зв’язку з темами, яких торкався Сковорода в розмові з своїми кореспондентами.

Вірш «Музам колись дев’ятьом» становить, як сам Сковорода свідчить, наслідування одної грецької епіграми, яку він колись читав («Memini me legisse tale inter graeca epigrammata»), — міститься він у листі до Ковалинського з 30 січня 1763 р. (№ 68 у виданні 1894 року).

Ода на бідність (в ориґіналі по-грецькому: Ainesis penias) — в недатованому листі до Ковалинського № 52. Розмір оди додержаний і в перекладі — друга асклепіадова строфа. Перші три рядки — схема:

Четвертий рядок:

В оді багато перефразувань з Горація.

«Злиденний Ір», що згадується в передостанній строфі, старець на острові Ітаці — про нього (про його заздрощі й жадність) — оповідає Гомерова «Одіссея».

Послання «До Петра Герарда» довгий час уважалося за твір Сковороди. Акад. Д. І. Багалій, що редаґував харківське ювілейне видання 1894 р., умістив його в відділі «Разные стихотворения», стор. 295—297. В тому ж відділі видрукувано й український переклад латинського тексту: «О селянський милий, любий мій спокою» (стор. 289—290). Його продовження — окремо, стор. 286—287: «О каморке только что одному местна», — кінчаючи словами: «Кто тебя от книжек и от воли манит — знай, что лестны суть те души». Кінець латинського тексту (28 рядків) у Сковороди не перекладений зовсім.

Останніми часами проф. С. С. Дложевський з’ясував, що вірш «Ad Petrum Gerardium» належить не Сковороді, а відомому французькому гуманістові Марку-Антуанові Мюре (1526—1585). Вказівка на справжнього автора послання єсть і в листах самого Сковороди. Проф. С. С. Дложевський посилається на 6-й лист до Ковалинського, де Сковорода, процитувавши один рядок з послання, додає: «як говорить Мурет» («Ut Muretus ait»).

Але навіть не належачи Сковороді, вірш «Ad Petrum Gerardium» цікавий для настроїв і поглядів філософа, по-своєму аристократичних («Безпечна стежко до життя блаженного, незнана підлоті людській») і досить далеких від того народництва, яке у нас звикли, іноді необережно, йому приписувати (маю на увазі всіх тих, хто писав під впливом характеристики Сковороди у С. Єфремова).

1924

Я. Мамонтів. «У тієї Катерини»{122}

Інсценізація поезії Т. Шевченка

Автор скористувався нагодою святкування роковин великого поета і, взявши за основу шевченківську фабулу, написав сценічний етюд…

Незручно, по-моєму, називати це інсценізацією, бо річ зроблено досить самостійно.

Текст подано в стилі шевченківських драматичних творів. Вийшло гарно, романтично й трохи солодко. На мою думку, було б багато краще, коли б автор був відійшов цілком від Тараса Григоровича, цебто пересипав свою Катерину перцем сьогоднішнього дня. Річ, мабуть, розрахована на селянсько-робітничий театр. Перед текстом рекомендується прочитати слухачам вірш Шевченка. Було б краще той вірш вставити всередину замість кобзарської думи.

Мова гарна. П’єса, очевидно, матиме успіх.

1924

Шевченківський збірник{123}

Том перший. Під редакцією П. П. Филиповича. Видавництво «Соробкооп». Київ, 1924. Стор. 151 in 4*

Шевченківський збірник вид. «Соробкоопу» (Союзу робітничих кооперативів) не перша спроба утворити поважне, спеціальне Шевченкові присвячене наукове видання. Перші кроки в тім напрямку зроблено було ще в 1914 році, з приводу 100-х роковин народження поетового: маємо на оці «Шевченківський збірник», виданий у Петербурзі, й особливо київський «Збірник пам’яті Шевченка» (XIV—XV том «Записок Укр. н. т-ва») з його першорядної ваги матеріалами до історії Кирило-Мефодіївського братства. Пізніше, в 1921 р., питаннями шевченкознавства зацікавилось Державне видавництво (київська філія), випустивши свого досить ефектно виданого «Збірника» за редакцією Є. Григорука (небіжчика) і П. П. Филиповича. Ні одному з цих видань не пощастило стати періодичним: в 1914 р. справі перешкодив загальний погром українського культурного життя; в 1921 — велике ослаблення купівельної здібності українського (переважно сільського) читача, що неминуче потягло за собою скорочення видавничих планів. Нині, переймаючи ідею «Шевченківського збірника» з рук Державного видавництва, «Соробкооп» обіцяє зробити його щорічним, розкішно обставленим, з широким кругом співробітників виданням, — на зразок російського «Пушкин и его современники».

Потреба в такому виданні відчувається досить гостро. Давно і без повороту одійшли в минуле часи, коли можна було задовольнятися короткими ювілейними замітками, наївно-патріотичними промовами та всякого роду публіцістичними препараціями Шевченка. Нові спостереження, часткові студії, нещодавно опубліковані сирові матеріали виразно показали нам, що обидві засновані на джерелах біографії поетові перестаріли; що тексти Шевченка все ще чекають строго критичного, справді наукового видання; що давнє українофільське трактування Шевченка, як обдарованого інтуїцією мужика, без знань і освіти, «народного поета», котрий ніби дістав від народу доручення співати про нього і замість нього, давно уже захитане і готове поступитися новим, реальнішим поглядам. На порядку дня стоїть тепер детальне і пильне вивчення всього, що стосується Шевченка — біографічних фактів, текстів, громадських поглядів, оточення і впливів, мистецької техніки, — і при тому вивчення, що озброєне методом і здібне при потребі порвати з навичними поглядами і готовими схемами.

Зміст соробкоопівського збірника досить багатий і різноманітний. Він складається з дванадцяти статей різних авторів. Тема статей з різних обсягів шевченкознавства, але всі (чи то майже всі) вони стоять в руслі нових поглядів на творчість поета. Одні з них досліджують дані біографічного порядку, другі — поетику, треті — світогляд Шевченка і його місце в історії громадянства; нарешті, четверті — психологію його творчості. Окремо стоїть праця академіка О. П. Новицького, що характеризує Шевченка як маляра, детально розглядаючи відомі його автопортрети (до статті додано 5 репродукцій на окремих аркушах і одна в тексті).

Про громадське значення Шевченка та його громадські погляди говорять три статті: акад. С. О. Єфремова «На нерівних позвах» («Шевченко і самодержавіє»), П. П. Филиповича («Шевченко і декабристи») та О. К. Дорошкевича («Шевченко в соціалістичнім оточенні»). Стаття С. О. Єфремова, вступна, написана з властивим авторові мистецтвом, злегка намічає ту лінію, яку поглиблюють два інших дослідники. Громадські погляди і оцінки Шевченка свідчать не тільки про його геніальну інтуїцію, а і «про ясне розуміння, твердий напрям», повну зорієнтованість у «шляхах історичного процесу». Цю думку П. П. Филипович уґрунтовує аналізом Шевченкового відношення до декабристів та виявлення літературних впливів на Шевченка К. Ф. Рилєєва; а О. К. Дорошкевич підводить під неї цілий ряд даних, що вказують на знайомство поета з «могутніми шуканнями соціалістичного світогляду передмарксової доби».

Біографічних тем торкаються дві статті М. М. Новицького: «Недруковані листи Шевченка» (серед них в фотографічній репродукції лист поета до гр. Ф. П. Толстого з Новопетрівської фортеці, писаний р. 1855-го) та особливо «Арешт Шевченка в 1859 році» з усіма приналежними сюди документами і хронологічною канвою справи. На підставі статті Н. М. (Н. Молчановського) про арешт Шевченка в «Киевской старине», архівних матеріалів та різних історико-літературних міркувань М. М. Новицький по-новому освітлює весь межиріцький інцидент 1859 року. Від біографії автор переходить до творчості: гострі слова, кинені при обмірі землі коло села Пекарів, про «Божу Мати-покритку» були популярною редакцією Шевченкового трактування Мадонни, що знайшло свій вираз в поемі «Марія»; а осінній, 1859 року, тяжкий настрій Шевченка, прикрі спомини межиріцького інциденту, в свою чергу, одбилися на тоні вірша «Бо Іудеї во дні они», що мав бути вступним розділом «Марії».

Із статей, що торкаються поетики Шевченкової, стаття Д. Дудар з’являється спробою зібрання і класифікації сирового матеріалу («Порівняння в «Кобзарі»); стаття Якубського описує і характеризує чотиристоповий ямб Шевченка на прикладі елегії «Мені однаково…»; її назва — «Із студій над шевченківським стилем». Стаття Д. Загула «Рима в «Кобзарі» Шевченка» ставить питання найширше: її завдання — показати багатство й різноманітність римування у Шевченка. В статті багато тонких спостережень щодо характеру Шевченкової рими, її безпосередності, синтаксичної доцільності й т. д., і т. д. Але, на жаль, дуже мало уваги віддано питанню про точні і приблизні рими, асонанси. Тим часом саме оце користування неточними римами і приводило декого з дослідників до висновку про бідність Шевченкового римування.

Психологія творчості Шевченкової зацікавила двох авторів: Ф. М. Самоненка («Образ Шевченкової музи») та акад. А. М. Лободу («Між двох стихій»). Обидві статті належать до найменш безперечних у збірнику. Їх висновки найменш приймовні. Так., напр., нелегко погодитися з акад. А. М. Лободою, що двомовність літературної спадщини Шевченка, той факт, що свій «журнал» (щоденник) і повісті Шевченко пише російською мовою, недвозначно свідчить про те, що йому властива була трагічна роздвоєність Гоголя або Куліша, «трагедія боротьби двох стихій, української та російської, що її зазнали й інші наші письменники і представники українського громадянства взагалі». Чи не простіше з’ясувати російську мову щоденника певною вимушеністю, невиробленістю «журнального» стилю в українській мові? І чи не природніше в російських повістях Шевченка побачити стремління довести своє вміння орудувати російською мовою, чисто зовнішні імпульси поетового оточення? Хіба не ясно, що інтимної внутрішньої спорідненості з російською мовною стихією в тій мірі, як у Гоголя або Куліша, у Шевченка не було ніколи? Недарма так гостро нарікав він часом на «черстве кацапське слово».

З художнього боку збірник виглядає непогано. Численні заставки, кінцівки та ініціали взято з рукописного збірника Шевченкових віршів 40-х рр., належать вони Я. де Бальмену та М. С. Башилову. Про обох, як малярів, розповідає спеціальна замітка художнього редактора О. Гера.

1924

Шевченківський збірник{124}

Том перший. Під редакцією П. Филиповича. Видавництво «Соробкооп». Київ, 1924. Стор. 151

Одмінилися тепер не тільки методи, змінилися тепер і погляди на Шевченка як на «поета народного», якому народ ніби «доручив співати замість себе», як на простака, що творив тільки інтуїцією, тільки віщою догадкою доходив образів і словесних формул, що хвилювали цілі покоління… Отже, після гарячих прихильників Кобзаревої пам’яті з запальними промовами й упертими поглядами мають прийти лави дослідників, які допоможуть застарілі погляди збити, підведуть науково пояснюючий фундамент під нове відношення до поета, доведуть, що він зовсім не був простаком, а й змістом, і технічними засобами своєї творчості дорівнювався до своєї доби, в її кращих представниках, в своїх поезіях подаючи зразки чутливої думки й виробленого, вибагливого смаку.

Для належної оцінки шевченківського збірника «Соробкоопу» підкреслимо, що всі статті його перебувають у руслі цих нових поглядів на Шевченка і його творчість. Одні з них досліджують біографію Шевченка, другі — його поетику, треті — світогляд і його місце в розвитку громадянства, четверті — його психологію творця.

До статей біографічного змісту належать праці Михайла Новицького «Недруковані листи Шевченка» (серед них уперше публікований друком і фотографічною копією — лист поета до віце-президента Академії Мистецтв Ф. П. Толстого, ще з Ново-Петрівської фортеці, 1855 р.) і особливо «Арешт Шевченка в 1859 році» з усіма приналежними сюди документами і докладною «хронологічною канвою» справи. На підставі статті Н[икандра] М[олчановського] про арешт Шевченка в «К. старині», текстових порівнянь та спостережень психологічних, автор дає нову картину цього епізоду в житті поетовім і майстерно зв’язує його з творчістю поета.

Розвідок про поетику «Кобзаря» в збірнику — три: Б. В. Якубського «Із студій над Шевченковим стилем» (спроба всебічного аналізу поезії «Мені однаково…», зроблена на підставі найновіших методів формального дослідження), ґрунтовна праця Д. Дудар про «Порівняння в «Кобзарі», і стаття Д. Загула — «Рима в «Кобзарі» Шевченка».

В статті Загула, поруч дуже цінних і тонких спостережень характеру шевченківської рими, її синтаксичної вимовності і т. д., на жаль, дуже мало місця одведено питанню про точні і неточні, приблизні рими, — тимчасом як на користуванні римами неточними саме й базувалися всі ті, що писали про бідність Шевченкової рими, всі ті, що їх погляди має Загул своєю статтею збити.

Про громадське значення поезії Шевченка та громадські погляди поета говорять статті С. О. Єфремова «На нерівних позвах» (Шевченко і самодержавіє), П. П. Филиповича «Шевченко і декабристи» та О. К. Дорошкевича «Шевченко в соціалістичному оточенні».

Психологічні теми ставлять дві статті: Ф. М. Самоненка та академіка А. М. Лободи. Обидві не найсильніші в збірнику і найбільше викликають проти себе заперечень.

Академік А. М. Лобода, напр., змагається довести, що факт двомовності літературного надбання Шевченкового свідчить, що йому [Шевченкові] властива «глибока внутрішня трагедія — боротьби двох стихій, української та російської, що її зазнали й інші наші письменники і представники українського громадянства взагалі». Але висновок цей не зовсім погоджений навіть з матеріалами, які подає автор. Цитати з творів, уривки з листів і т. п. дані, наведені в статті, швидше доводять, що ніякої боротьби межи двома стихіями в душі Шевченковій не було, і до російської мови він звертався не з внутрішньої необхідності, а з зовнішнього якогось імпульсу.

Окремо стоїть праця акад. Ол. Новицького про автопортрети Шевченка з кількома репродукціями їх.

Заставки, ініціали й кінцівки до збірника взято з рукопису 40-х рр., переписаного польськими літерами й ілюстрованого 84-ма ілюстраціями. Спеціальна замітка О. Гера містить вказівки про художників, яким вони належать (М. Башилов та гр. Я. де Бальмен).

З усього зазначеного, сподіваюсь, ясно, оскільки збірник «Соробкоопу» багатий змістом, цікавий друкарським виконанням, і який необхідний він для українського читача, що хоче бути в курсі нашої, нехай і молодої, науки про Шевченка.

Ні одна бібліотека, ні одна вищого типу школа без цієї книги обійтися не можуть.

1924

Лист до редакції

[газети «Література. Наука. Мистецтво»]{125}

Вельмишановний т. редакторе!

Не відмовте умістити на сторінках ЛНМ кілька слів моєї відповіді на допис т. Демчука («Десять лекцій по історії нової української літератури, або Неокласичні ґастролі Зерова в Житомирі». — «Більшовик», № 149/1047) та на статтю Я. Савченка («Контрабандисти чистої краси». — Там же. № 152/1050).

Обидві статті мають предметом мої читання з найновішого українського письменства на учительських курсах у Житомирі. Тов. О. Демчук пише, як самовидець, — видимо, він був одним із добровільних одвідувачів моїх лекцій, оскільки акуратним — не знаю, а що цілком некомпетентним в своїх переказах та міркуваннях з приводу того, що чув і бачив, — про це виразно свідчить його замітка. Я. Савченко — колишній поет, нині фейлетоніст «Більшовика» на літературні теми; пише він, почасти спираючись на Демчука, а почасти — ні на що не спираючись.

Почну з кореспонденції т. Демчука, щоб читачеві ясні стали рівень його розуміння та надійність його посвідчень.

Перш за все — щодо назви замітки: «Неокласичні ґастролі Зерова». Я не хочу брати під сумнів добросовісності т. Демчука і охоче припускаю, що ця назва належить людині, що переглядала його замітку перед друком. Коли т. Демчук справді був на курсах, він хіба лиш розминувшися з правдою може сказати, що в свої читання я вніс будь-яку літературну партійність. Зерова-«неокласика» на курсах він, напевне, не бачив — в своїх лекціях я стараюсь якнайдалі одійти від суб’єктивізму в характеристиках та оцінках.

Для доказу пошлюсь на т. Шамрая, що, критикуючи моє «Нове українське письменство» в ч. 6 «Червоного шляху», дав своїй статті характеристичну назву — «На шляху до об’єктивної історії письменства».

Тепер два-три приклади того, який нещасливий переказ знаходять факти в дописові т. Демчука.

Лекції свої з найновішого письменства я розпочинаю звичайно з соціологічної характеристики: суспільні обставини 80—90-х рр., капіталізація країни, зростання великих міст і повстання т. зв. буржуазної демократичної інтеліґенції. Потім починаю приглядатись, як всі обставини позначились на українському культурному житті. Приходжу до висновку, що українське суспільство переживало весь цей процес з запізненням і не завжди в різних типових формах, а через те і нові погляди політичні, і нові літературні смаки у нас не виявились яскраво. Прикладом мені служать для початку 900-х рр. — літературні заходи Вороного й Коцюбинського, для пізнішого часу — позиції «Ради» та «Української хати».

Весь цей уступ з моїх читань т. Демчук переказує так: «Зупинившись на «хатянах» та «радянах» як основних літшколах (?) передреволюційної доби, лектор перейшов»… А в кінці розпучливо-обурене питання: «А соціологічний підход до мистецтва? — Байдуже».

Ні, т. Демчуку, не байдуже. Але лектор не винен, коли його випадковий слухач, зайшовши на лекцію, розраховану для більш підготованої аудиторії, цей «підход» проспав. Бо ж для кожного ясно, що «радяни» і «хатяни» — зовсім не літературні школи, і коли розмова йшла про них, то якраз тому, що лектор стежив за відбиттям суспільних обставин на розумових настроях громадянства.

Другий приклад — Тичина. Торкнувшися т. зв. «кризи» Тичини, я перейшов до відношення поета до революції і помітив у цьому відношенні три доби: 1) добу «Сонячних кларнетів» («Як страшно: людське серце до краю обідніло»), 2) добу «Плуга» — упокорення перед стихійною силою революції, приглядання до неї і 3) добу останніх творів: «Сковороди», «Ярославни» — прийняття революції, гімн «вітрові з України». Але… абетка мистецтва: одна річ — зрозуміти і прийняти розумом — сформулювати, і друга річ — відчути дійсність по-новому, дати інший лад своєму світовідчуванню. Так сталося і з Тичиною: його поетика відстала од його мислі. Тичина як поет сформувався в добу передвоєнну, внутрішні зв’язки з селом у нього міцні, чутливість до народно-поетичної стихії величезна, лишила на нім свій слід і стара духовна школа — що ж дивного, коли йому не завжди дається мова точних наук, коли раз у раз у нього прориваються спіритуалістичні формули («Дух пройняв все»), або коли замість символістичного образу він, розумуючи, переходить до алегорії, до сухого логічного засобу, де так мало поетичної ткані і де так виразно знати часом сухий кістяк розмислової концепції.

Хто пізнає ці думки в таких зворушливо-безпомічних словах Демчука: «Тичина переживає кризу, бо вийшов із «свого званія» (?). Тоді Тичина був плоттю, коли був дяком, спіритуалом (?). А зараз лишилися ребра».

Або ще уступ про Савченка. Чи не він, до речі, спонукав останнього обрушити на мою голову свої роблено патетичні «бляшані» громи? Цитую:

«Савченка самого нема. Єсть бальмонтівська техніка (?), сологубівські великі літери (?), олесівський зміст… Очевидно, і «Світового жовтня» нема, й інших революційних поезій — нема». Запевняю тов. Демчука, що я зовсім не хотів глузувати з Як. Савченка, і ні «бальмонтівські техніки», ні олесівського змісту йому не приписував: таж таке сильне слово, як «бальмонтівська техніка» відносно невеликого версифікаційного мистецтва Савченкового могло згучати як іронія. Я просто перелічував елементи, з яких зложився український символізм (в тім числі говорив я і про Олеся драматичних етюдів), і характеризував я цей символізм як течію позверхову, що не спиралася на виразний, до краю з’ясований світогляд і вся полягала в наслідуванні блискучої манери російських і неросійських символістів. «Світового» ж «жовтня» я дійсно не торкнувся ні в цьому зв’язку, ні навіть тоді, коли говорив спеціально про відбиття революції в сучасній українській поезії, — так само, як не торкнувся і другої діаметрально протилежної настроєм поеми Савченкової, кам’янецького періоду, «Гуннів», — не торкнувся тому, що, на мій погляд, це твори не ориґінального поета, а підголоска, що підробляється під пануючий настрій, артистична вартість цих з різних авторів насмиканих поем невисока.

Але найкурйозніше непорозуміння з т. Демчуком трапилось там, де він переказує мої слова про форму у Рильського «інколи традиціональну, але безмірно далеку од форм і ритмів української провінціальної графоманії[70]. Т. Демчук чи недочув, чи просто не знав цього слова, тільки скрізь замість мого «графоман, графоманія» понаписував «барабан», «барабанщика». Як мені запевнити т. Демчука, що я зовсім не натякав на т. Шкурупія та на його книжку?

Інших недоречностей в замітці т. Демчука я не торкаюсь (хоч їх є досить) і переходжу до статті Савченка.

Спочатку про необережне поводження Савченка з друкарськими знаками. Іменуючи мене професором, він раз у раз бере цей титул у лапки. Таким чином, у читача може скластись враження, нібито я сам так себе титулую. Прошу передивитися всі мої книжки, статті, брошури, — читач ніде не знайде цього титула поставленим з моєї волі і моєю рукою.

Тепер про необережне поводження Я. Савченка з фактом. Центральним місцем його «Контрабандистів» є голослівний, не підпертий жодним доказом виклад «неокласичної ідеології».

«В сконденсованому вигляді їх ідеологія стала промовляти… так: Мистецтво — краса. Воно родиться з натхненного духу творця і через те не може залежати від даної конкретної економічно-побутової обстановки. Воно живе в душах тільки тих, кого Божа ласка обдарувала. Закони його вищого порядку, із землею не мають нічого спільного. Хід, їх розвиток — шляхи духа, ідеї. Логічно — tempora mutantur, є мистецтво вічне».

Цілком погоджуюсь з Савченком, що ця теорія справді немудра, — не розумію тільки, чому він зрікається своїх авторських прав на неї. Оскільки ж вона відповідає моїм поглядам, нехай міркує читач.

1. Питання про те, чи вічне мистецтво, чи воно має скоро померти — мене не цікавило ніколи. Це питання, над яким тепер міркують тільки панфутуристи. 2. Про незалежність мистецтва «від даної конкретної обстановки» я не говорив ніколи. Говорив я (і друкував) тільки протилежне. В передмові до мого «Нового українського письменства» читач знайде, що «ні на хвилину я не спускав з ока класового, групового обличчя українського письменника і українського читача. Мені цікаво і важно було стежити за змінами в цьому обличчі — і внаслідок цього за змінами в літературних «замовленнях», які ставали перед українськими авторами». Свій розгляд Котляревського я починаю з аналізу соціальної структури тодішнього українського громадянства (Н. У. П., стор. 7). В зв’язку з суспільним оточенням характеризую я і Білецького-Носенка, і Гулака, і Квітку (Н. У. П., passim). Правда, — як писав колись один галичанин, — «суть на диво личності, котрі воліють остатися сліпими», — але читач погодиться, що за їх зумисну сліпоту я не відповідаю.

Так само лжою і наклепом являються і всі інші твердження Савченка: 1) що я почав продавати неокласичний товар за найвище досягнення українського письменства за часи революції, 2) що в моєму викладі нічого не зосталось, крім «великих неокласичних письменників» і 3) що в моїх читаннях раз у раз проривалась «буржуазна злоба до пролетарських угруповань» літературних. Все те, що я говорю з приводу наших літературних досягнень, ні для кого не секрет. З поглядами своїми я не криюся (пор. «Більшовик». — 1924. — № 5/903). Про великих неокласичних письменників в такому тоні я не говорив ще ні разу (Савченко робить дуже недобросовісно, коли бере ці слова в лапки, так, наче вони мої власні). Центральними ж фігурами в моєму курсі письменства являються: Семенко, історичного значення якого я не відкидав і не відкидаю; Тичина та Хвильовий, повісті якого я розглядаю як найвищий здобуток революційної прози; докладно спиняюся я і на молодому колі панфутуристів, і на Сосюрі, і на Рильському, і на повістярах-галичанах — Стефаникові та Черемшині. Все те можна побачити в конспектах, які я передав для друку Наросвітам — Волинській, Чернігівській і Київській округовій. Може, авторові «Контрабандистів» не до вподоби те порівнюючи скромне місце, яке належить в моїх курсах йому, — але по справедливості ніякого іншого я йому обіцять не можу. Зате читач в праві, мені здається, вимагати від Савченка, щоби в його критичних етюдах було менше наклепу і особистих рахунків, менше того, що він сам означив (в статті про українську критику) як «бульварну лайку, жовч недотепи та злобу півграмотної, безталанної людини».

М. Зеров

1924

О. Олесь. Вибір поезій. 1903—1923{126}

Зі вступною статтею Мих. Грушевського. Видання С. Лаврова. Прага, рік видання не позначений. Стор. XVI+168

З трьох талановитих поетів, що виступили в добу «між двох революцій» — Олеся, Філянського, Чупринки, — Олесь був найбагатший на мотиви, найпродуктивніший і найпопулярніший. «Маєстатичність» Філянського, його одстояний і чіткий спокій були далекі масовому читачеві, а Чупринка, хоча й чарував його видимим багатством звуку, але мало що говорив його розумові й серцю: «Лицар-Сам», «Ураган», «Білий гарт», — то все-таки була поезія для найбільш шаповалівськи настроєних прихильників «Української хати». Що ж до Олеся, то він весь ніби зроблений був по його мірці. І тому — з першого свого виступу він заворожив українського читача. Спочатку — в петербурзькій колонії, що видала його «З журбою радість…» (деякі цікаві про те дані можна знайти в архіві небіжчика П. Я. Стебницького); потім — в Києві, де поет з’явився напередодні своєї другої книжки («Будь мечем моїм» — проектована її назва). Любовна його лірика (справді чужа еротизмові, — автор передмови має рацію) припала до смаку публіці, вихованій на сентиментальних романсах та тужливій пісні народній. Громадянська його поезія, сп’яніла минулим, скоріше красива, ніж сильна, що починала завжди від козаків «в оксамиті, в сріблі, в золоті», і вже потім переходила «на босі ноги і діряві сорочки» — теж була врівень настроям та ідеології (беру це слово в його розповсюдженому, умовному значенні) тодішнього громадянства. І навіть сільський пейзаж, що становить звичайне тло олесівської лірики («рідна гребля», «шовковий степ» і благодатні садки, де «яблука і груші падають на землю, боки, спини б’ють»), багато промовляв міському інтеліґентові, одірваному від села, але сільського походження і з «равнением» на село. До цього ще треба додати велику силу природного ліризму, «нутро», чутливість до народно-поетичної стихії, легкість версифікації — і ми легко зрозуміємо, чому всі ті олесівські «лебеді», «айстри» і «ненюфари», «пташки», «бенкети» і «келихи» стали звичайним реквізитом української поезії, аж поки не прийшли нові «властители дум», і їх індивідуальна манера не прислужилася для утворення нового шаблону.

До утворення шаблону олесівського, що тривав досить довго, приложив руку між іншими й сам Олесь. Видавши два томи поезій і том драматичних спроб, він став сам себе наслідувати. Нові настрої покотилися по рейках раніш надуманих формул, раніше знайдених словосполучень. Наперед виступили гірші сторони олесівської манери. Фраза стала розірваною, короткого дихання, з нахилом до мелодраматичних ефектів…

Зелений ліс, і май, і сонце,

І солов’ї в кущах,

А в нас, в нас сльози на очах…

О сонце!..

Чи висушиш ти сльози наші, сонце,

На сліпнучих очах?

Як сушиш роси на квітках,

О сонце?!.

Чи вгледим ми і ліс, і май, і сонце

В коханому краю,

Де душу кинули свою…

О сонце!..

Поезії Олеся на громадські мотиви 1917 р. — сухі, прозаїчні і ніколи не підносяться до таких ґрандіозних картин та широких узагальнень, як «Скорбна Мати» або «Ярославна» Тичини. Еміґраційні ж поезії — сповнені одноманітним, тягучим ниттям. Читачеві з Великої України трудно погодитися з характеристикою Олеся, як «найбільшого з нині живучих поетів України» (вступна стаття М. С. Грушевського): для нього Олесь — уже минуле, яке говорить йому далеко менше, ніж, наприклад, Тичина, що живе з ним одним почуванням.

Ювілейний вибір поезій належить самому Олесеві — в ньому виявився особистий смак поета. Характерно, між іншим, що більшу частину хрестоматії взято з І—III книг (1900—1911 рр.); творчість останніх тринадцяти років (1911—1923) представлено значно слабше (перші три книги — 95 стор., творчість останніх літ — 61 сторінка). Вибір зроблено без розподілу по книгах. Немає і хронологічної послідовності. Яким принципом керувався впорядник, розміщаючи свої вірші, — сказати тяжко. Здається, ніяким. Друге, що хочеться з приводу збірника зауважити, це те, що не всі поезії взято в кращих редакціях. Відомо, що Олесь, виправляючи свої поезії для нових видань, часто виправляв їх на гірше. В знаменитих «Айстрах», побудованих на прекрасній грі звуків ра, ар, роз більшістю наголошених складів на а, читаємо, — як у другому виданні:

Опівночі айстри в саду розцвіли,

Умились росою, вінки одягли…

Замість:

Убралися в роси, вінки одягли, —

як було в першому виданні. В вірші: «Затремтіли струни у душі моїй» (стор. 30) другий рядок читаємо:

Ніжна, ніжна пісня задзвеніла в ній.

В першій редакції було далеко краще:

Мелодійна пісня задзвеніла в ній.

Пірихій замість хорея в першій стопі краще в’язався з першим рядком поезії, не кажучи вже про те, що слово «мелодійна» давало кращу комбінацію звуків.

До вибраних поезій приложено статтю проф. М. С. Грушевського. В критичній літературі про Олеся, взагалі бідній і не завжди слушній (пригадую одну з давніх рецензій С. Ф. Русової, що була похвалила Олеся за подібність до Надсона), вона становить дуже помітне з’явище. В ній багацько тонких уваг і спостережень, а головне — ціла низка цікавих, досі не відомих читачеві біографічних даних. Наприклад, те, що в Деркачівській школі хліборобства Олесь належав до одного гуртка літературного з К. Треньовим, пізніше талановитим російським белетристом, що перші свої твори він писав то російською, то українською мовою та що рішучу ролю в його виборі мови відіграло полтавське свято Котляревського в 1903 році, на яке Олесь приїхав, бувши ще харківським земським статистиком Олександром Кандибою, поетом скромним і нікому не знаним.

З зовнішнього боку ювілейна (з нагоди 20-х роковин поетичної діяльності) збірка видана непогано, але без особливого смаку.

1924

Примітки [до збірки «Камена»]{127}

І

На отрисі (стор. 7)

Отрис — гірський кряж Північної Греції, поблизу Ети, у Фесалійській долині. На північному похилі гори — містечко Тавмаке (од thaumazein — дивуватися), славне своїм краєвидом. З околиць містечка несподівано розгортається ціла панорама: долина Фесалії, море, скелі Евбеї та гірські пасма Тифреста, Олімпу й Парнасу.

Хірон (стор. 8)

Хірон — найзнаменитіший з кентаврів, фантастичного племені півлюдей, півконей, якими грецька уява заселила підгір’я Фесалії в героїчну добу. Педагог (вихователь багатьох героїв) і ворожбит, музика й лікар, — Хірон, єдиний з кентаврів, переміг змисловість і звірячу хіть свого племені. По смерті, взятий на небо, перетворився на сузір’я Стрільця.

Високий гребінь свій підносить Ета. Ета — високий гірський хребет на межі Середньої та Північної Греції. Один із шпилів хребта звався Pyra і уважався місцем, де Геракл спалив себе на вогнищі.

Сім очеретин. Fistula або Syrinx — пастуша сопілка; складалася найчастіше з семи очеретин, одна одної коротших, вирівняних по верхній лінії і зліплених воском.

Вмить перетворений на мед Гімета. Гімет — гора поблизу Афін, вкрита запашним тим’яном і відома своїм медом.

Навсікая (стор. 10)

Навсікая — найчарівніший з жіноцьких образів Гомерових поем. Зустріч Одіссея з Навсікаєю — у VI рапсодії «Одіссеї».

Діва (стор. 11)

І землю грішну кидає Астрея. Астрея — Діва-Правда, що з кінцем золотого віку залишила землю і відтоді сяє на небі сузір’ям Діви. Колос — головна зоря в сузір’ї Діви.

Скорпіон (стор. 12)

І Антарес, як іскорка червона. Антарес — найбільша зоря в сузір’ї Скорпіона.

А друг Стрілець… див. примітку до сонета «Хірон».

Гільгамеш (стор. 13)

Герой глибокодумного вавилонського епосу, знайденого і прочитаного коло п’ятдесяти років назад (1872 р., Джордж Сміт). Цар Урука, велетень і вояк Гільгамеш по смерті свого приятеля Еабані тяжко замислюється над вічною загадкою життя й смерті. Блукаючи по світах, він прибивається на щасливий острів серед моря, де живе давній праведник Ут-Напіштім, вавилонський Ной, єдиний з людей, що врятувався з сім’єю під час всесвітнього потопу. Ут-Напіштім розповідає про потоп, про свій корабель, на якому він урятувався, про безсмертя, яким нагородили його боги. Він навчає Гільгамеша, як дістати овочів з дерева життя. Гільгамеш дістає ті овочі, але Змій підступається до нього: герой тратить свою здобич, і людський рід зостається смертним.

Прекрасний російський переклад поеми належить покійному Гумільову (СПб., 1919).

Єгипет (стор. 14)

Дрімливий Ніл, окрадений Луксор. Луксор — сучасний посілок на руїнах давніх єгипетських Фів (Теб). Луксорський храм — найкращий пам’ятник єгипетського будівництва.

Тезей (стор. 15)

Тезей (власне: Тесей) — один з найбільших грецьких героїв, син афінського царя Егея, переможець Мінотавра на острові Криті. Він за допомогою клубка ниток, що дала йому царівна Аріадна («Аріаднина нитка»), — пройшов у глибину знаменитого критського лабіринту і, убивши потвору, щасливо звідти вибрався. Од’їжджаючи додому в Афіни, взяв Аріадну з собою, але мусив покинути її, сонну, вночі, на острові Наксосі, — тема, яку так прекрасно в російській поезії розробили Брюсов («Тесей Ариадне») та Сологуб («Сны внезапно отлетели»). Покинуту на острові царівну знайшов бог Вакх, і вона стала його безсмертною дружиною. Шлюбний вінець Аріаднин, подарунок Афродіти, потім було перетворено на сузір’я («Північна корона»), — див.: Овідій, Фасти (Календар), III, 459—516.

Олександрія (стор. 17)

Як Фарос твій, твій білий Гептастадій. Гавань давньої Олександрії утворювалася берегом материка, островом Фаросом і великим, сім стадій завдовжки (верста з чвертю приблизно) молом, так зв. Гептастадієм. На острові Фаросі стояв знаменитий Фароський маяк.

Пасатний вітер нам вітрило рве. Мова про постійні північно-східні вітри на Середземному морі, що в давнину звалися етесіями.

Турчиновський (стор. 21)

Епічний пиворіз, герой-ваґант. Ваґант — латинський термін для означення мандрівних школярів, від слова vagare — блукати.

Класики (стор. 22)

І ваше слово, смак, калагатія. Калагатія, від слів kalós kai agathós («прекрасний і добрий») — одно з грецьких означень моральної досконалості та витонченості культурної.

II

Безсмертність (стор. 31)

Стогнанням ніжних альб і дзвоном серенад. Вечірня і ранішня пісня (serena і alba) провансальських трубадурів здебільшого являють варіації двох елегій Овідія (Amores, І, 6; І, 13).

Елій Ламія (стор. 32)

Ще за дитинних літ бував я у Мессали. М. Валерій Мессала Корвін, промовець, учений дилетант і великосвітський поет часів Авґуста, круг якого, як і круг Мецената, збиралися тогочасні поети римські.

І Ґалла смутна тінь. Корнелій Ґалл (69—26), основоположник римської елегії і перший намісник перетвореного на римську провінцію Єгипту. Обвинувачений за образу величності, покінчив життя самогубством.

Про інших поетів — в Овідієвій автобіографії, стор. 55—56, рядки 41—54.

Лежить автограф двох Горацієвих од. До Елія Ламії адресовано дві оди Горація (1, 26; III, 17). Це ймення носив консул 2 р. по Хр. З цим же ім’ям зв’язана цікава спроба відтворити образ римського аристократа нової формації, далекого від політики, дилетанта, мандрівника, колекціонера — у Анатоля Франса, в його «Прокураторі Іудеї». Український переклад цього оповідання — «Пілат» — в ЛНВ, 1908, IV, стор. 108—118.

III

Дев’ять речей з різних поетів Риму, зібрані в. третім відділі цієї книжки, становлять собою продовження моєї праці, розпочатої «Антологією римських поетів» (в-во «Друкар», Київ, 1920) і далеко ще не скінченої. Бо ж навіть неповна, «в загальних рисах» репрезентація латинської поезії вимагає ще цілого ряду перекладів з Лукрецієвої «Природи» («De natura rerum»), «Енеїди» Верґілія, «Метаморфоз», «Календаря» («Fasti») та «Чорноморських послань» Овідія, сатир Ювенала. З поезією Риму ми знайомі взагалі мало, і це значна прогалина в нашій перекладній літературі.

Правда, римська «Камена» ніколи не досягла верховин еллінської «Музи»: їй завжди бракувало безпосередності й самородної ориґінальності останньої, і багацько тонких цінителів уважало її твори занадто штучними й холодними — пригадаймо хоч би стрілу Тургенєва на адресу «всієї латинської літератури, робленої й холодної, справжньої літератури літератора», — але у нас, на наших літературних облогах, при повній майже нерозробленості поетичної мови, римські майстри можуть мати чимале значення стилістичне. Ні для кого не секрет, що наші поети, за кількома нечисленними виїмками, дуже мало вчаться і дуже мало працюють над технікою слова. Накинувшись на вільний вірш (vers libre), дуже небезпечний для стилю ще не викристалізуваного, як дикуни накидаються на шкляне намисто, імпровізуючи свої поеми і одразу, без оброблення подаючи їх до друку, — вони на корню підтинають всяку можливість дальшого розвитку поетичного стилю. В результаті — довга низка поем, позбавлених музичності, колориту, словесної економії, доброї синтакси, хорошого словника. Надто — словника, бо, навіть приперчений неологізмами, фізичними й хімічними термінами, телеграфними скороченнями, лексикон багатьох молодих авторів не в силі приховати своєї погрозливої бідності. І тут, на мій погляд, праця над латинськими класиками та французькими парнасцями може нам у великій стати пригоді, звернувши нашу увагу в бік артистично обробленої, багатої на вирази, логічно спаяної, здібної передати всі відтінки думок, мови. В цьому перше оправдання такої праці перед лицем сучасності.

Додам до цього ще кілька слів про ту сучасність, що стільки про неї тепер говоримо й сперечаємось. Вимагаючи від поетів служби сучасному, чи ж з’ясували ми, що тільки лірик-імпресіоніст може дати нам відчуття тої хвилинної, щораз далі пересовуваної грані між минулим і майбутнім, яку звичайно звемо теперішністю; що поет-епік, беручись за свої великі й малі полотнища, неминуче пише про минуле, — бо, як говорить один дотепний письменник, «поема вимагає певного віддалення, яке б затирало деталі», і «гору можеш охопити поглядом тоді, коли стоїш оддалік од неї, а не тоді, коли на неї лізеш».

І далі — хіба минуле не зв’язане тисячею ниток з теперішнім і сучасним?

Я, наприклад, гадаю, що римські автори золотого віку цікаві для нас не тільки як учителі стилю, але і як автори, близькі нашій сучасності своїми настроями й чуттями. Учасники великого революційного зрушення, вони теж приймали революцію, зміняли дорогу («вехи»), з тривогою вглядались у майбутнє і, заспокоєні, співали гімни новому порядкові, вітаючи його як еру вселюдського щастя. Перечитуючи Верґілія й Горація, Тібулла й Овідія, уважний читач легко розпізнає контури «вічної казки», перипетії «давньої і щораз нової історії».

Орфей і Евридика — з Верґілієвих «Георгік» (стор. 35)

«Георгіки» Верґілія («Поема про хліборобство») уважається найдосконалішим артистично його твором. Невеличка розміром (коло 2000 віршів), ця поема писалася на протязі семи років (36—29 р. перед Хр.), — в добу загального, після громадянської війни, збідніння Римської імперії, коли Антоній одірвав од Риму східні провінції, Італія перестала одержувати азіатські податки, а громадська думка, ще недавно сприятлива фінансистам, спекуляторам та колоніальним багатіям, звернулася знов до ідеалізації старого патріархально-хліборобського Риму. Поворот до землі, до її здоров’я й родючості став предметом модної проповіді й урядової турботи. Йдучи за течією, Верґілій став писати поему «на злобу дня». Але сам син хлібороба, людина, що живо відчувала сільську психологію і краєвид, він надав своєму сільськогосподарському трактатові піднесення й колориту, утворивши «національну поему, що прославляла відродження народного господарства», «безсмертний гімн плугові, що разом з мечем здобув римлянам Італію» (Г. Ферреро, Величие и падение Рима, т. III, стор. 309).

Оповідання про Орфея та Евридику — це частина т. зв. Аристеєвого епізоду з IV пісні поеми. Пастух Аристей, позбувшися бджіл, звертається до морського бога Протея з проханням зарадити його лихові. Протей замість ради розповідає Аристеєві причину його нещастя: це кара за його злочин проти Евридики. Історики римського письменства вважають цей епізод, не дивлячись на окремі блискучі деталі (Орфей в пеклі, туга Орфеєва) скомпонованим не дуже вдало. Пояснення цьому можна знайти в відомостях коментатора Сервія, що кінець IV книги дійшов до нас переробленим. Перша редакція містила хвалу Корнелію Ґаллові, елегічному поетові і покровителеві поезії (див. прим. до вірша «Елій Ламія»). Після самогубства Ґалла Верґілій «з огляду на офіціальний характер поеми, замінив цю похвалу епізодом про Аристея, але зробив це наспіх, що невигідно й відбилося на композиції». (А. И. Малеин, Золотой век римской литературы, Птг, 1923, стор. 24).

Гебр, Стримон (нині Мариця, Струма) — ріки на півночі Балканського півострова (Македонія, Фракія).

Пангей — гора в Македонії. Люд войовничого Реза — фракійці. Рез — союзник троянців у Троянській війні, що явився з своїми сліпучо-білими кіньми рятувати город.

Тенар — нині Матапан, мис на півдні Балканського півострова. Одна з його печер уважалася за війстя до аду, за неситу «пащу Плутона».

Ереб, Тартар, Орк — різні означення підземного царства, перші — грецького, останнє — латинського походження.

Аверн — озеро в Кампанії на північ од Кум, вважалося одним із вступів до пекла.

Філомела — соловей, по імені міфічної царівни, що, спасаючись од переслідувань братових, ублагала богів перетворити її на пташку.

Танаїд — Дон, Рифей — Урал.

Українською мовою оповідання про Орфея та Евридику перекладав Й. Шухевич.

На костях — з Верґілієвих «Георгік», І, 483—497 (стор. 39)

Один з ліричних одбігів Верґілієвої поеми, присвячений римським настроям по смерті Цезаря.

На острови щасливих — Горацій. Епод XVI (стор. 40)

Вірш, характерний для ранніх настроїв Горація. Події 44—43 рр. (убивство Цезаря, другий тріумвірат, цезаріанський терор проти всіх впливових людей республіканської партії, т. зв. проскрипції) застали поета в Афінах, де він закінчував свою освіту. Коли в Афіни прибув Брут, Горацій, подібно до більшості молодих римлян, вписався до республіканської армії, а в жовтні 42 р. уже бився під Філіппами в Македонії, де розгромлено було всі головні сили республіканців. Вернувшися в Рим по амністії, він вступив на службу до квесторської канцелярії. На цей час і припадають його перші спроби писати латинською мовою (по-грецьки він писав трохи раніше).

XVI епод складено дуже скоро по переїзді Горація до Риму: його дата 41 р. перед Хр. Настрій еподу навіяний міжусобною боротьбою в стані цезаріанців, інтриґою родичів Антонія проти Октавіана (майбутнього Авґуста). Звідси ці пророкування про загибель Риму від варварів, що мають скористати хатню борню римлян (пор. монголів в «Скіфах» Блока), і ця проповідь еміґрації на острови щасливих (ad insulas fortunatas).

Літературна вартість еподу ослаблена надмірністю описових деталей та манірованою, надто вишуканою мовою, — «хибами, властивими молодому вікові». (Малеин, Золотой век, стор. 42).

Ні царське військо грізної Етрурїі. Мова про царя Порсену, що приходив воювати Рим після вигнання звідти царської династії Тарквініїв.

Зрадництво Алоброгів. Алоброги — ґалльське плем’я, приймали участь у змові Катіліни, 63 р. перед Хр.

Матинські шпилі. Матин — гора в Апулії, на півдні Італії. Пад — По.

Церерин дар — хліб.

Аргонавти — грецькі герої, що на кораблі Арго їздили на край світу, в Колхіду по золоте руно. Медея — дочка колхідського царя, що, закохавшися в провідника аргонавтів Ясона, допомогла йому те руно здобути. Коли Ясон покинув її, вона повбивала своїх дітей од нього, а сама перелетіла до Афін. В Афінах вона намовляла царя Егея убити сина Тезея і мусила, не досягнувши свого, вертатися до Колхіди.

Розмір: непарні рядки — гекзаметр, парні — ямбічний триметр. Схема:

На поворот друга (стор. 44)

Вірш заадресовано до Помпея Бара, бойового товариша Горацієвого з 43—42 р. На той час, як Горацій повернувся до Риму одразу, — його товариш ще довго провадив боротьбу проти імперії під началом Секста Помпея і амністію одержав тільки коло 30 р., після остаточної перемоги Октавіана (Авґуста).

Який це добрий бог вернув тебе, квірита. Добрий бог — натяк на Авґуста. Квірит — громадянин, тобто: хто повернув тебе повноправним громадянином…

Покинув я свій щит… Горацій з усмішкою згадує свої республіканські пригоди: він уже встиг пристосуватися до нового політичного порядку. Людина твереза і зрівноважена, чужа фанатизмові останніх республіканців і готова примиритися з утратою давніх прав політичних, він мав у собі «добрий ґрунт для вироблення нейтральних поглядів, що згладжували контрасти межи минулим і теперішнім». «В нього рано вивітрилось те, що мовою людей «поважних» зветься молодечими ілюзіями». (Гревс, Очерки рим. землевладения, ст. 70).

На початку 30-х рр. представлений Меценатові — найвірнішому й найдотепнішому з співробітників Авґуста, що протягом 10—15 років підготував громадську думку Риму до прийняття імперії, — Горацій непомітно втягується в його тонку, як мереживо, ідеологічну роботу. Вже коло 30 р. Горацій вітає тріумфи імперії, складаючи вірші на Актійську перемогу і здобуття Єгипту (Оди, І, 37).

Пушкін, що взагалі тонко відчував Горація і між іншим переклав його оду «До Помпея», не вірив словам римського поета про «нечесно кинутий щит». «Анакреон уверяет, — читаємо в чорновій редакції «Египетских ночей», — что тартар его ужасает, но не верю ему так же, как не верю трусости Горация. Вы знаете оду его: «Ты помнишь час ужасной битвы»… Хитрый стихотворец хотел рассмешить Августа и Мецената своею трусостью, чтоб не напомнить им о другом».

Та крізь ворожий тиск мене промчав Меркурій. Меркурія вважали покровителем поетів.

Жеребок кіпріянки (тобто: кіпріди — Венери). Жеребком Венери звалася така комбінація костяшок, коли кожна з них падала одмінною стороною і показання цифр було: І, III, IV, VI.

Філемон і Бавкіда — Овідій. «Метаморфози», VIII, 611 і далі (стор. 49)

Цілий гурт героїв зібрався в гостях у річного бога Ахелоя. Ахелой тільки що розповів про дивне походження островів на його гирлі. Підіймається суперечка, в якій найзапальніше проти богів говорить Піритой, цар лапітів: його батька Іксіона віддано в підземному царстві на страшну муку (прив’язано до колеса). Оповідання про Філемона й Бавкіду становить відповідь другого героя, богобоязного й розважного Лелега. В «Метаморфозах», що уявляють собою perpetuum carmen — безконечний ланцюг байок, що одна за одну чіпляються, — це звичайний композиційний засіб.

З сином своїм Атлантенком — Гермесом (Меркурієм).

Син Сатурнів до них промовляє — Юпітер.

Життя поетове — Тристії, IV, 10 (стор. 54)

Tristia (Смутні пісні) — велика, в 5 книжках збірка елегій Овідієвих, написаних на вигнанні.

Знай, що однакова смерть консулів стріла тоді — 43 р. перед Хр., коли обидва консули не дожили до кінця своїх повноважень.

Рід наш поважний із кінників римських. Кінники — ordo eąuester — другий після сенаторського стан у Римській державі. Овідій пишається своєю приналежністю до давнього вершницького роду, — за часів Авґуста кінництво давалося доволі легко на підставі маєткового цензу.

Зброєносній Мінерві відданих — Овідій народився на другий день п’ятиденного свята Мінерви — 20 березня.

Вільної тоґи настав день для обох юнаків. Тоґу дозволялося носити з 17 років; це був знак повноліття громадянського.

Широкий рубець пурпуровий — означав, що юнаки мають виступати кандидатами на маґістратські посади.

Членом колеґії трьох — членом «свирепой коллегии, надзиравшей за тюрьмами и творившей скорый, правый, но немилостивый суд над всяким уличным сбродом» (Зелинський).

Та звузив я рубчик червоний. — Одмовився од маґістратської кар’єри. Курія — сенат.

Сестри… Аонські — музи.

Хутко Талія моя… — Талія, одна з дев’яти муз.

І переможний їздець на моєму віку олімпійський. Ігрища в Олімпії відбувалися через кожні 4 роки. Овідій помилково рахує — п’ять. Отже, на заслання він пішов уже людиною літньою, 50 років.

Де чорноморський бурун. Місцем заслання був г. Томи (нині Кюстендже, в Румунії).

На Геліконі мені місце почесне даєш. Гелікон — гора муз в Середній Греції.

До Тукки — Марціалова епіграма, XII, 44 (стор. 60)

Каменам Апулії любу, тобто любу апулійській творчості, вказівка на Горація, що був родом з Апулії.

Дистихів спробував я — тобто став писати елегічним розміром: гекзаметр + пентаметр.

1924

Леся Українка{128}

Критично-біографічний нарис

І

Влітку 1923 року десять літ минуло з дня смерті Лесі Українки, — але ще й досі найсильнішим, мабуть, словом про її творчість зостається давня промова проф. Михайла Грушевського на жалобних зборах Київського Наукового товариства восени 1913 р., — прекрасний вінок на труну поетки від керівника журналу, де містилися її твори, і захопленого її читача. «Леся Українка, — говорить проф. Грушевський, — почала рано»; «перші 10—15 літ поставили її в передні ряди сучасної поезії»; останнє ж п’ятиріччя її творчості — усе було, немов «якийсь титанічний хід по велетенських уступах, не рушених людською ногою, де кожний крок, кожний твір означав нову стадію, відкривав перед очима громадянства нашого все нові перспективи мислі, все нові обрії образів». «Глибоко національна в своїй основі, всім змістом своїм зв’язана нерозривно з життям свого народу, з переживаннями нашої людини в теперішню добу, ця творчість переводила їх на ґрунт вічних вселюдських змагань, уясняла в їх світлі й зв’язувала з одвічними переживаннями людськості. Наше громадянство не встигало йти за цим захоплюючим, бурним потоком натхнення, цею блискучою панорамою образів, що розверталася перед ним; цей високий рівень ідей, на який вела творчість покійної, був незвичайний для його ширших кругів… Смерть перервала цю путь у вселюдські простори». От в основнім контурі майже все, що можна і що повинно сказати про творчість і літературну долю Лесі Українки. Ціла низка контрастів тут мимоволі набігає на очі. Перед нами людина, що самим своїм народженням поставлена була в осередку українського життя, але весь свій вік мусила перебути поза межами краю, по закордонних курортах, живучи життям «оранжерейної рослини». Думкою прив’язана до свого громадянства, його радощів і болів, вона мусила торкатися їх «в загальному вигляді», переносячи їх на ґрунт далеких країн і пережитих епох. «Поетка незвиклого у нас темпераменту, — захоплювала читача далеко менше, ніж численні dii minores літератури», і скаржилась часом на мовчання в печаті», потішаючи себе лише тим, що «поділяє цей фатум з Шевченком». Письменниця, що служіння громаді готова була перетворити на подвиг, на безнастанне горіння, — обертала часто зброю проти громадянства, проти «юрби», прославляючи героїв, що ставали на прю з ними —

Дух Божий знайде сам мене в пустині,

А вам ще довгий шлях лежить до нього!

Пригляньмося ж ближче до цієї низки контрастів, починаючи з відомих, опублікованих досі життєписних даних.

II

Леся Українка народилася 13 лютого 1871 року — в сім’ї, що на той час (70—80 рр.) вкупі з кількома іншими становила ядро нечисленного ще українського громадянства. Її батько, Петро Антонович Косач — університетський товариш Драгоманова, працівник по недільних школах 60-х рр. і член старої громади, не раз спогадуваний у літописах останньої. Мати — Ольга Петрівна, рідна сестра Драгоманова, ширше знана під псевдонімом Олени Пчілки, одна з найхарактерніших фігур українського життя, громадського й літературного, в довоєнну добу. З неослабною енергією, з 70-х рр. почавши і до смутної пам’яті літа 1914 р., служила вона українському письменству: перекладала повісті Гоголя, видавала двотижневик «Рідний край» і при цьому журнал для дітей «Молоду Україну», підіймала бої за чистоту літературної мови, відкривала й підтримувала «молоді таланти», — досить сказати, що дехто з нинішніх панфутуристів дебютував на старосвітськи-затишних сторінках «Рідного краю»… У власній сім’ї виховання дітей О. П. взяла до своїх рук і, всупереч звичаям великої більшості тогочасних «українофільських» родин, повела його цілком по-українськи. Л. М. Старицька-Черняхівська спогадує, що Михайло й Леся, двоє старших дітей у подружжя Косачів, з підлітства вирізнялися з-помежи всіх своїх товаришів убранням і особливо мовою. «Говорили і ми по-українськи, — додає до цього авторка, — але то була якась мішанина української мови з російщиною, що затопляла нас у гімназії. Леся ж і Михайло розмовляли добірною мовою, бо вони і вчилися на ній». Під впливом матері в великій мірі сформувалася і літературна мова Л. Українки: із школи О. Пчілки вона винесла цю уважність до народної фразеології й синтакси, ці не зовсім звичайні для наших поетів лексичні скарби, це стремління обходитися ресурсами народного словника, тільки полегшуючи, окриляючи його конкретність, цей такт і обережність в уживанні новотворів.

Не меншим від материного був вплив дядька — М. П. Драгоманова. Цей вплив не був безпосередній: Лесі Українці було десь коло п’яти років, коли Драгоманов мусив вибиратися за кордон. Але родинні перекази та спогади, ознайомлення з книжками та раннє листування, що почалося межи дядьком і племінницею десь іще в 80-х рр., мусили значно його оживити й поглибити. Перший з опублікованих досі листів Драгоманова до Л. Українки мав на собі датою 24 грудня 1890 року, але його тон та інформаційні, так мовити б, деталі виразно показують, що обидва кореспонденти давно вже «обізнані з собою» і досить докладно знайомі з обставинами, в яких їхнє життя протікає, та тими думками, які кожного з них даної хвилини цікавлять. Драгоманов, як завжди, ясний, тверезий і точний, свобідний від усякого професорсько-навчального тону («magister dicit»), — пише до Лесі про галицькі відносини громадські і «галицьку політику викрутасів», сповіщає її про свої наукові, науково-популяризаторські та публіцистичні плани, нападається на тодішню українську літературу («читаєш молодих літераторів наших і не можеш собі уявити, де вони вчаться»), рекомендує нові книжки з історії культури, просить перекладів з Біблії, а то й новочасних поетів, — щоб іноді закінчити добродушним якимсь жартом, гострим слівцем, цитатою або спогадом: «Домову дітвору поцілуй за дядька, котрий мусить бути для неї міфом, бо я й тебе реально можу вообразити тільки, як ти сидиш на яблуні та говориш: а я на дереве. А ти, бач, уже на Пегасі».

Кількалітнє листування завершилося давно вимріяним побаченням кореспондентів у Софії на початку 1895 року. «Тяжка хвороба вже тоді держала батька в немилосердних кігтях своїх, — спогадує Л. М. Шишманова-Драгоманова, — і довгі години мусив він лежати на свому скромнісінькому ліжку, проти полиць з книжками, які перенесли в його спальню з великої бібліотеки», — а Леся Українка коло нього весь час вчилася. «Вчилася пильно, як студентка працюючи над тими речами, які їй указував дядько» (Старицька-Черняхівська), — і «багацько часу просиділа коло його ліжка, ловлячи останні відгуки його палкої душі»[71]. Останні, — бо 8 червня 1895 р. Драгоманова не стало, і Л. Українка мала з сумного обов’язку повідомляти про те своїх рідних: її лист до батька, уривчастий, без дати, писаний у великому зрушенні душевному, вміщено останнім у серії, видрукуваній на сторінках «Червоного шляху» (1923, ч. 4—5).

Тепер кілька слів про характер драгомановського впливу на Л. Українку. Л. М. Шишманова зазначає коротко, що під час свого перебування в Болгарії Леся була «духовною дочкою» Драгоманова, і далі двома-трьома натяками дає відчути, що, може, через ці зв’язки з духовним батьком і була з неї людина, розумові обрії якої включали все культурне життя Західної Європи. Л. М. Старицька-Черняхівська пише трохи ширше й докладніше: «…Пробування у М. П. Драгоманова ще зміцнило Лесину освіту і поширило її світогляд. Взагалі, вже й у ті молоді роки Леся була глибоко освіченою й щиро інтеліґентною людиною. Та недовго користувалася Леся порадами й вказівками свого дядька… Смерть його тяжко вразила Лесю і лишила глибокий карбіж на її серці. Все життя своє Леся заховувала щиру любов і велику пошану до свого дядька і лишалася вірною заступницею його ідей». Все це, розуміється, цілком справедливо, але потребує, на мій погляд, одного маленького доповнення: в якому саме розумінні Л. Українка лишилася «вірною заступницею» драгомановської мислі. Бо ж серед усіх тих людей, що перейшли в історію громадського нашого життя як учні Драгоманова, ясно вирізняються два одмінні типи. Одні, як Павлик, цілком зосталися в полоні його яскравої індивідуальності, своїх власних стежок не прокидали, а якщо й різняться між собою, то тільки характером і степенню своєї участі в драгомановськім культі. Другі, як Франко, засвоїли собі тільки зерно драгомановської науки, але зростили його по-своєму, зазнавши інших повівів та впливів, і плід дали свій власний, перейшовши в історію з власними, часом різко окресленими обличчями. І хіба не характерно, що Павлик, вірний васал учителевої пам’яті, самовідданий видавець його творів і листування, не раз закидав Франкові відступництво і зраду, а Франко, відповідаючи, раз у раз дивувався, як Павлик умудрився нічого поза Драгомановим не побачити. Леся Українка скоріше належала до другого гурту драгомановців. Зобов’язана дядькові багатьма поглядами, багатьма розумовими своїми інтересами, завжди підтримуючи в собі культ його думки, — вона здобулася, проте, на повну розумову самостійність і сама зробила з його науки всі потрібні їй висновки (пригадаймо в листі Драгоманова з 24 грудня 90 р.: «Я думав, що наші заведуть європейський соціалізм у себе, а «Друг» Павлика ускочив у «Что делать?» і російське отщепенство»), — ці висновки, послідовно розвинені, і привели її від народницького радикалізму до першого українського соціал-демократичного групування (в кінці 90-х рр.), зробили її співробітницею російського марксівського журналу «Жизнь», а пізніше дали змогу редакції «Дзвону» вважати її своїм однодумцем. Про сліди драгомановського впливу в творчості Л. Українки, її темах та мотивах я говоритиму ще в іншому місці і в іншій послідовності.

А тепер вернімося трохи назад, до дитячих років та підлітства поетки, в сферу виключного впливу матері, з далеким і поки що невиразно окресленим образом дядька… Перед нами мальовнича Волинь, тихий провінціальний Звягель, де Косач-батько був одним з найбільших повітових нотаблів (голова з’їзду мирових посередників); річка Случ і «гарний великий дім з величезним садом» — обстановка, яку згадував часом Драгоманов і яка надовго залишилася в пам’яті у його дочки, Шишманової («Ще й досі вухо моє чує особливе гавкання гончих собак дядька Косача»). «Повна ніжної краси волинська природа, волинське Полісся, що так феєрично ожило потім у «Лісовій пісні»; пильне й уважне читання, наслідком чого всі дитячі забави молодих Косачів набирають літературного характеру: грали в «Іліаду» та «Одіссею» або удавали різні сцени з лицарського життя. До цього треба долучити наїзди до Києва, підтримування зв’язків з українським життям, літературні інтереси й працю матері. Діти рано втягуються в настрої й життя дорослих. Ще підлітки, — вони вже знають про недержавні, «плебейські» народи, про національні відродження, співчувають націям, що не витримали боротьби життьової, і в гарячій суперечці уміють часом знайти арґументи проти товаришів-росіян, вихованців російської школи[72]. З найзеленіших літ вони свідомі члени українського громадянства. А як найголовнішим виявом громадської активності є на той час письменницька праця і мало не все довкола так чи інакше до неї причетне, то і в дітей рано позначаються літературні нахили. Перші вірші Лесі Українки написано, коли поетці було всього 12—13 років. Написала вона їх «під великим враженням: її тітку, сестру її батька, засилали на Сибір, — і ось перший вірш Лесин: «Ні волі, ні долі у мене нема — Лишилася тільки надія сама». Перші спроби початкуючої поетки знаходять гаряче підтримання з боку матері. Мріючи про дочку як про видатну літератку українську, О. П. пильно стежить за кожним її кроком, виправляє їй мову, вирівнює ритм і синтаксу і сама посилає її твори до галицьких видань («Конвалія» і «Сафо» в «Зорі» за 1884 р.). Їй же належить і прибрання імені, яким ті перші друковані твори підписано. А як змінити його на справжнє в свій час не змінили»[73], то Лариса Петрівна Косач так і перейшла до історії української літератури під своїм раннім, дитячим псевдонімом Лесі Українки (Леся — зменшене ім’я, яким звали її в родинному крузі, Українка — територіальна вказівка, цілком природна й доцільна в галицькому часописі).

Так уявляються нам обставини літературного дебюту Лесі. В них багато сприятливого для розвитку першорядного поетичного хисту й творчості, що має стати голосом ґрунту, має сформувати настрої і повести за собою кадри молодої інтеліґенції: приналежність до родини, талановитої й сильної духом, життя серед «волинського люду», в середовищі, де найближчою мала стати поетці українська мова, і перші роки духовного зросту — au courant всіх подій українського життя. Але як скоро все те потьмарилося упертою й жорстокою хворобою, що мучила Лесю все життя, аж поки не звела в домовину! Вже дитиною Леся Українка справляла враження хворобливе, тендітне, — «її маленькі ніжки, — спогадує Л. М. Шишманова, — не поспівали всюди з нами, а в наших епічних забавах… вона завжди була Андромаха, втілення усіх доброчинів». Хвороба виявилася пізніше, на одинадцятому-дванадцятому році, і впала спочатку на руку; потім вона перейшла на ногу, і тим засудила Л. У. на нерухомість, на постійне ліжко, на відокремлене життя оподаль сім’ї і краю. Поки що трудно на підставі опублікованих досі даних, нечисленних і неповних, накидати докладну хронологічну канву до біографії, — але головніші її риси (те, на що можна одважиться тим часом) виглядають так. Хвороба руки пішла на спад десь наприкінці 1890 р. Мабуть, в зв’язку з цим стоять і слова Драгоманова в листі 24/ХІІ 1890 р.: «Коли ти поправишся у Відні, ти для мене переложиш дещо і італіянського, з Кардуччі, которого я тобі преподнесу». Початок 90-х рр. позначений частими наїздами до Києва, а з р. 1894 — постійним пробуванням у ньому. Р. 1895 мало не весь проведений у Болгарії, в Софії (до смерті Драгоманова), на селі, «поміж скелями високої Витоші» (по смерті Драгоманова). Взимку 1895—96, 1896—97 рр. Леся Українка знов у Києві, при роботі в літературних гуртках, а потім в Літературно-артистичному товаристві, на той час заснованому. Літературна вечірка, упорядкована в товаристві з приводу століття українського письменства, де прочитано було знамените «У кожного люду, у кожній країні», принесла Лесі один з її нечисленних авторських тріумфів. На ці ж роки, перший-другий-третій після болгарської подорожі, припадає нове загострення туберкульозного процесу (в нозі). Знову — вимушене лежання в ліжку на той час, коли душа рвалася до активності, — настрої, що одбилися в поемі «Поет під час облоги». Виїзди до Криму і особливо берлінська операція 1897 р. зліквідували цю стадію хвороби, хоча нога і нагадала про себе пізніше, через десять років, під час першого пробування в Єгипті. В листі до матері — з Гелуану з дня 11 квітня 1910 року читаємо: «До того обізвалася моя нога (sic!). Либонь там якийсь недорізаний бацил ще від Берґмана лишився… ja, das war etwas». В 1901 році нова низка мук. Тяжке горе, пережите цього року, знову захитало полагоджене було здоров’я. Туберкульоз перекинувся на легені. В легенях він, на щастя, не розвинувся: перебування в Карпатах, у Буркуті (разом з Франком, що обізвався на один вірш Лесин своїм «На ріці вавилонській»…) та дві зими, пережиті в Сан-Ремо, на італійській Рів’єрі (1901/1902, 1902/1903 рр.) зробили своє діло. Восени 1903 року Леся Українка приймає участь в полтавському святі відкриття пам’ятника Котляревському. Провінціальне свято, що набуло значення всеукраїнської демонстрації і стало знаменною подією українського життя громадського, — особливо велике значення повинно було мати в житті поетки, такому бідному під той час та і взагалі на українські враження. Вже наступна за святом зима переносить її під інше сонце і в інший край. Проживши два зимових сезони на Кавказі, в Тифлісі, Леся Українка вертається до Києва тільки на зиму 1905—1906 та 1906—1907 рр.

Нетрудно сказати, як це мученицьке життя повинно було відбиватися на творчості, в які неможливі умови воно її ставило. Бо ж як не ладна була Леся Українка задовольнятися малим — відгомоном життя в тісній хатині, переживанням поточних подій в уяві замість безпосереднього їх сприймання, пелюстками яблуневого цвіту, що сиплються на лутку й підлогу, замість весни і весняного саду:

Я думала: «Весна для всіх настала,

Дарунки всім несе вона ясна,

Для мене тільки дару не придбала,

Мене забула радісна весна».

Ні, не забула! У вікно до мене

Заглянули від яблуні гілки,

Замиготіло листячко зелене,

Посипались білесенькі квітки, —

але це життя по курортах та кліматичних станціях, здебільшого далеко від краю і знайомих обставин, гнітило її і знесилювало. «Вона казала не раз, — читаємо в спогадах Л. М. Старицької-Черняхівської, — що не має вже сили більше жити цим життям оранжерейної рослини, відірваної від рідного ґрунту, а мусила жити, і живучи там, далеко від свого краю, думкою лишалася в нім». Додати до цього, що кожну свою думу можна було виповісти в якомусь творі, тільки величезним напруженням волі перемігши підвищену температуру та фізичні болі, — і ми матимем змогу зважити те героїчне все-таки, що ним починається найкраща з «невільничих пісень» 95—96 рр.

І все-таки до тебе думка лине,

Мій занапащений, нещасний краю…

Виношена й утворена в цих обставинах лірика, природна, як крик болю й туги, неприкрашений, непідроблений голос серця, по суті, є щось більше, ніж звичайна «лірична поезія», — є те, що хорошим словом узивалося колись «людський документ». В неприкрашеній, неретушованій справжності почуття, одягненого в несилувану і адекватну форму словесну, і міститься весь секрет того хвилювання, яке незмінно переживаєш, читаючи «Мелодії» і «Ритми» Лесі Українки (в збірниках «Думи і мрії» та «Відгуки»).

То була тиха ніч-чарівниця,

Покривалом спокійним, широким

Простелилась вона над селом;

Прокидалась край неба зірниця,

Мов над озером тихим, глибоким

Лебідь сплескував білим крилом.

І за кожним тим сплеском яскравим

Серце кидалось, розпачем билось,

Замирало в важкій боротьбі.

Я змаганням втомилась кривавим,

І мені заспівати хотілось

Лебединую пісню — собі.

Ось та вершина неробленого, нероздмуханого, зосередженого в собі ліризму, на яку піднеслися Олесь — тільки в двох-трьох віршах — «Чужиною» та Чумак — у двох-трьох місцях свого «Червоного заспіву»…

Коли життя Лесине до 1906—07 р. видавалося їй часом «кривавим змаганням», то її доживання після 1906—07 р. було таким — ненастанно, без перерви, без відпочинку. Змагання йшло тепер межи творчістю, що дійшла свою зеніту, найбільшої своєї дозрілості, і хворобою, що в цих саме роках прибрала найтяжчих форм. Рішуче для хвороби значення мала, мабуть, зима 1906—07 рр. (до березня місяця), що її прожила Леся Українка в Києві, з захопленням працюючи в «Просвіті», не шкодуючи себе навіть для чорної роботи збирання книжок та впорядковування просвітянської книгозбірні. Підточеному організмові тяжко було вже справлятися з такою силою праці, до того ще в несприятливих умовах кліматичних. Туберкульоз, що від якогось часу перейшов на внутрішні органи, захопив тепер обидві нирки і примусив Л. Українку восени 1907 р. виїхати з чоловіком, К. В. Квіткою, із Києва на південь. З цього часу вона може жити тільки під полудневим сонцем. Балаклава, Ялта (1907—1908 рр.), Телав у Кахетії, Хоні в Імеретії, Кутаїс, — і тільки на короткий час, наїздами, під час неминучих подорожей за кордон, Україна: Київ, Колодяжне (в Ковельському повіті) та Зелений Гай під Гадячем. Надії на полегшення хвороби через оперативне втручання мусили розвіятись. Берлінські хірурги на операцію не зважились, прирадивши хворій лише піски й повітря Єгипту. З 1909 р. три зими Л. Українка прожила в Гелуані, недалеко від Каїра, на самій межі Лівійської пустині, такої благодатної для неї, як і для улюбленої дитини її уяви — «гордої Ра-Менеїс». Єгипет трьома своїми зимами (1909—10, 1910—11 та 1912—13 рр.) підживив її сили, — фатальними для неї були лише «ворожий холод та вогка байдужість туману».

І знов — звернімось до творчості. На ці роки «рвучої боротьби з смертю» припадають найбільші шедеври Лесі Українки: «Камінний господар», «Лісова пісня», «Ізольда Білорука». Що коштувала ця творчість, цей «титанічний хід по верхогір’ях» самій авторці? На жаль, наші відомості про те, як Леся Українка творила, ще не досить численні, повні й докладні: кілька речень в надрукованих досі листах, один-два натяки в творах та кілька дуже цінних часом приміток у III—V тт. книгоспілчанського видання. Проте можна вже зараз сказати, що ця творчість була нерозміреною, нерівною, неспокійною і нічого спільного не мала з методичною правильністю Золя, що кожного дня видобував з себе заведену, завжди однакову порцію тексту. Ця творчість знала хвилини раптового піднесення і видимого ослаблення. На той час як одні речі діставалися їй легко, виливалися відразу, писалися одним тягом (uno tenore) — за одну ніч, за два-три-чотири дні («Одержима», «Розмова», «Бояриня», «Лісова пісня»), — другі вимагали довгої, пильної, кількалітньої праці над собою («Руфін і Прісцілла», «У пущі»). За місяцями буяння приходили місяці видимого вичерпання, мертві дні, що гнітили поетку привидом повного упадку духових сил, привидом маразму. Чи не ці «привиддя страшні» увижалися їй уже в її «Досвітніх огнях», в її першій книзі «На крилах пісень»? Пізніше примари виснаження навідувалися все частіше. В одному листі до Старицької-Черняхівської Л. У. лишає цілий заповіт, що робити з її речами на випадок можливого маразму: «Та і взагалі, хто ж його знає, як мені ще сила послужить. От горю собі потрошку, але безперестанку, то мушу колись і догоріти — ніяка свічка не вічна. Нехай же буде моїм приятелям надовше та ілюзія, ніби свічці не кінець». А проте багатство уяви у неї було надзвичайне, і останніми роками життя страждати її примушувала не відсутність образів, а перенавантаженість ними. Як колись Тургенєв з приводу «Батьків та дітей» писав, що всі персонажі роману жили в ньому незалежно від нього, жили власним життям («Скажу… одно, что все эти лица я рисовал, как рисовал бы грибы, листья, деревья; намозолили мне глаза, я и принялся чертить»)[74], — так і Леся Українка прегарно знала цю визвольну функцію творчості, оце лермонтовське, про «Демона» сказане:

Но я, расставшись с прочими мечтами,

И от него отделался стихами.

В її оповіданні «Над морем» знаходимо одну, вельми характерну в цьому розумінні заяву. Авторка пригадує свої враження з літнього життя в Криму. «Тепер, коли цятки краски (тобто поодинокі враження) знов злилися в далеку картину, мені хочеться покласти цю картину на папір і знов придивитися до неї ближче, бо вона вже занадто опанувала моєю увагою і починає гнітити мене». До цього гніту від переповнення уяви образами прилучався інколи жах — умерти, не сказавши свого останнього слова. Цей страх підганяв працю, робив її ще запальнішою, ще гарячковішою. В листі до матері, писанім з Балаклави 10 вересня 1907 р., читаємо: «Заходилась я кінчати не тільки ту драму, що сей рік почата («Руфін і Прісцілла»), але й давно почату та відложену в довгий ящик драму про скульптора серед пуритан, і взялась до неї дуже ретельно, бо щось мені чується, що як не скінчу тепер, то так вона вже й залишиться, а мені її шкода — «es ligt mir doch etwas daran». Так само боялася Леся, їдучи до Берліна, де збиралася робити операцію, за своїх «Руфіна і Прісціллу». Додаймо до цього раз у раз підвищену температуру, фізичні болі, і матимем повну картину мук, з якими зв’язана була ця висока творчість. В листі до Л. М. Старицької-Черняхівської, власне, в уривкові листа, поданому без дати, але писаному, мабуть, р. 1912, Леся Українка сама характеризує свою творчість як до певної міри «припадки умопомешательства», — «бо я тоді тільки можу боротись (чи скоріше забувати про боротьбу) з виснаженням, високою температурою й іншими пригнітаючими інтелект симптомами, коли мене просто ґальванізує якась idée fixe, якась непереможна сила. Юрба образів не дає мені спати по ночах, мучить як нова недуга, — отоді вже приходить демон, лютіший над усі недуги, і наказує мені писати, а потім я знову лежу Zusammengeklappt, як порожня торбина. Отак я писала «Лісову пісню» і все, що писала останнього року»[75].

Але хто тоді з сторонніх читачів міг гадати, перечитуючи «Камінного господаря», «Адвоката Мартіана» або «Оргію», що це останні дари надломленого, на близьку смерть рокованого хисту? Я пам’ятаю, як здивувався, вперше з уст безнадійно хворого на той час Коцюбинського почувши, в клініці проф. Образцова, пізньої осені 1912 р., — що він уважає своє здоров’я кращим за здоров’я Лесі Українки, а свою творчість з цього боку в кращі умови поставленою. Як могли на ґрунті невідступно-смертельної хвороби вкорінитися і зрости ці вселюдської ваги й захвату образи, відкритися «нові перспективи ідей», а творчі задуми вступити «в дебрі всесвітніх тем» і переможно з них вийти? Редакція ЛНВ, містячи останні сторінки поетки — початок її повісті з арабського життя «Екбаль-ганем» — скористалася для характеристики передсмертних творів одним з найяскравіших образів повісті. От чим була справді ця яскрава, сонячна творчість: «Се вже починався єгипетський захід. Там сонце уміє вдавати переможця в останній час перед неминучою поразкою, і так гордо та весело, без найменшої тіні вечірнього суму сипле барвисті дари на пустиню, на велику ріку і на кожну дрібную дрібницю своєї улюбленої країни, що навіть за одну хвилину перед навалом темряви якось не йметься віри її неминучості».

І однак це неминуче настало. Невдовзі після останньої подорожі до Єгипту та громадського вітання в Києві Леся Українка померла на Кавказі, в Сурамі, кліматичній станції межи Кутаїсом і Тифлісом, — 19 липня (1 серпня н. ст.) 1913 р. Через тиждень її тлінний останок поховано в Києві, на Байковому кладовищі. Зосталися тільки хвилюючі спомини друзів і рідних та її тривожні, життьові і сильні твори.

III

Звернімося тепер до них, в першу чергу — до творів ліричних.

Ліричний хист Лесі Українки розвивався дуже повільно. Виступивши з першими писаннями замолоду, «ранньою весною», як сама вона висловлювалась, — вона надовго залишилась в рамках ординарної, пошевченківської творчості, умовної і несміливої, не так «в народному стилі», як у «старому романтичному шаблоні»… «Слабенький відгомін шевченківських балад, без їх широкої мелодії, без того твердого підкладу життєвої обсервації та соціальних контрастів, що надавав тим романтичним баладам ваги й принади вічно живих творів». Так — різко, але вірно — характеризував цю початкову творчість Франко на сторінках ЛНВ в своїй «літературно-критичній студії»[76]. Недалеко від балад та поем одійшли і дрібніші твори ліричні, що склали потім першу книжку поезій «На крилах пісень» (1892). І даремно в своїй статті 1913 р. І. М. Стешенко назвав появу цієї першої книжки «подією, невеличкою на перший погляд, але видатною по внутрішньому смислу», признавши за книжкою велике громадське і художнє значення[77]. Здається, більше рації мав інший автор, що тоді ж означив весь перший цикл творів Лесі Українки, творів «романтичних і сентиментальних», — «як пробу поетичного голосу, як передмову до прийдущої поетичної діяльності»[78].

Другий період в творчості Л. Українки розпочинається циклом «Мелодій» і поемою «Давня казка» (1893—1894). Підготуванням до нього, як зауважив ще М. А. Славинський, була кількалітня праця над перекладами Гайне (вийшли друком у Львові 1892 р.). «Леся Українка немовби закінчила на них свою мистецьку освіту. Гайневський вірш, простота й органічна ефектовність образів у корені переробили її техніку, надали її картинам різьбленої виразності й легкості — її віршу». І справді: легкий повів ліричної манери Гайне відчувається на багатьох поезіях тієї доби («Дивлюсь я на яснії зорі», «Хотіла б я піснею стати»); а «Давня казка», поема, цілком — темою, хореїчним своїм складом і навіть сарказмами — нагадує гайневські поеми. І хоча Драгоманов у своїй листовній рецензії на Лесин (і М. Славинського) переклад «Книги пісень» і закидав перекладчиці, що вона не зуміла віддати гайневської злості, — «Давня казка» влучно перейняла всі стріли тієї «злості».

В мужика землянка вогка,

В пана хата на помості;

Що ж, недарма люди кажуть,

Що в панів біліші кості!

У мужички руки чорні,

В пані рученька тендітна;

Що ж, недарма люди кажуть,

Що в панів і кров блакитна!

Мужики цікаві стали,

Чи ті кості білі всюди,

Чи блакитна кров поллється,

Як пробити пану груди?

Проте не «Давня казка», в цілому розтягнена, і не «Мелодії» являються найсильнішими творами Лесі Українки в цей період, а її «Невільничі» (1895—1896) та «Невольницькі» (1899—1901) пісні, її «Ритми» та «Леґенди», що становлять основу двох пізніших її збірок — «Думи і мрії» (Львів, 1899) та «Відгуки» (Чернівці, 1902). До них, особливо до настроїв «Невільничих пісень» —

Будь проклята кров ледача,

Не за чесний стяг пролита, —

стосується і знаменита характеристика Франкова, яку так люблять тепер повторювати. «Від часу шевченківського «Поховайте та вставайте, кайдани порвіте» Україна не чула такого сильного, гарячого та поетичного слова, як із уст цеї слабосилої, хворої дівчини. Правда, українські епігони Шевченка не раз «рвали кайдани», віщували волю, але це звичайно були фрази, було пережовування не так думок, як поетичних зворотів і образів великого Кобзаря». І далі, після аналізу «Мрій» («У дитячі любі роки»): «Ще раз повторяю: читаючи м’які та рознервовані писання сучасних молодих українців-мужчин і порівнюючи їх з тими бадьорими, сильними та смілими, при тім такими простими, такими щирими словами Лесі Українки, мимоволі думаєш, що ця хора слабосила дівчина трохи чи не одинокий мужчина на всю новочасну соборну Україну» (ЛНВ, 1898, VII, стор. 24).

Відколи треба починати третій період творчості Л. Українки, добу піднесення її на «золоті верхів’я», — одностайної думки ще немає, і немає, може, тому, що хронологія характеристичних і поворотних творів поетки тільки допіру почала з’ясовуватись. Перший, хто заговорив про цей період, М. А. Славинський найхарактернішою його ознакою вважав те, що в творах, цього часу писаних, Л. Українка «помалу відходить од невпокійної неодстояної сучасності і зосереджується на розв’язуванні загальнолюдських колізій трагічних, що повстають на ґрунті сутички основних елементів людської стихії». Але хронологічні межі він поклав дуже й дуже невиразні — «третій і останній період творчості Лесі Українки припадає на останні роки її життя». Дещо стисліше позначив ці межі М. С. Грушевський, ототожнивши їх з останнім п’ятиліттям життя, 1908—1913 рр. Були й інші голоси, що першу дату періоду відсували на початок XX століття, на рр. 1902—1903, як, наприкл., М. Євшан (ЛНВ за 1913 р.) або проф. Білецький в своїй статті «Новая украинская лирика» («Антология украинской поэзии в русских переводах», стор. 20).

Останній погляд засновується на найґрунтовніших, здається, даних. Коли за вихідну точку взяти громадську лірику Лесі, то — факт безперечний: з початку нового століття громадські мотиви в їх ліричному розробленні зустрічаються все рідше й рідше, не в’яжучись, як раніше, в великі цикли, а стоячи одиноко серед особистої лірики «Ритмів» та драматичних спроб («Народ пророкові», «Я духові серцем сказав»). Але не тільки громадська лірика, — взагалі ліричні форми все меншу ролю починають відігравати в творчості нашої поетки[79]. Безпосередні ліричні відгуки поступаються місцем монологам, діалогам, цілим драматичним сценам. Навіть коли не брати під увагу «Блакитної троянди», великої прозової драми (1896), і триматися тільки творів віршованих, то й тоді треба визнати, що нахил до драматичної форми виразно проступає в писаннях 1897—98 рр. В збірнику «Думи і мрії» не одна лірична п’єса звучить як драматичний монолог («Fiat пох», «У пустині», «То be or not to be»), а майже всі невеличкі поеми раз у раз переходять в діалоги («Грішниця», «Зимова ніч на чужині», «Іфігенія в Тавриді»). В книзі «Відгуки» монологів менше («Саул»), зате в додатку до лірики уміщено драматичну поему «Одержима», датовану 18.1.1901[80], першу в ряді тих драматичних поем, що вважаються шедеврами Лесі Українки. Нарешті, коли за вихідну точку взяти перехід Лесі до загальнолюдських образів і тем, то й тоді наші спостереження поставлять нас на грані двох століть. Нещодавно опубліковані дані (листи Л. У. до матері, примітки редактора драматичних поем до III—V тт.) говорять нам, що така характерна для настроїв Лесиних драма «У пущі» з її нотками протесту видатної індивідуальності проти юрби і міцною постаттю Річарда Айрона, скульптора в центрі, дописана й видрукувана тільки в 1907—1910 рр., задумана була ще р. 1898, а друга, теж образами світового значення виповнена, поема — «Кассандра» написана була між 1901—1903 рр., а пізніше зазнала поправок тільки стилістичних.

Вступивши з 1901—02 рр. «в дебрі всесвітніх тем, куди земляки… за виїмком двох-трьох одважних, воліють не вступати» і знайшовши вираз для своїх дум у формі драматичної поеми, — Леся Українка немовби втратила смак до інших форм поетичних. Ліричні вірші її, складені після «Відгуків», за кількома нечисленними виїмками, розтягнені і мляві, переобтяжені описовим елементом, інколи навіть позбавлені темпераменту, такого яскравого в «Ритмах» та «Невольницьких піснях» («Народ пророкові», «З подорожньої книжки» або єгипетські вірші: «Хамсін», «Афра» і т. ін.). Її поеми, блискучі і стислі, як «Ізольда Білорука» — поеми лише з назви, а по суті драматичні сцени з віршованими ремарками. Її оповідання, як «Над морем» і особливо «Розмова» — не що інше, як напівзамасковані драматичні етюди, скоріш діалоги, як оповідання. Отже, в третій і найблискучіший період своєї творчості Леся Українка є поет виключно драматичний і, говорячи про лірику її, треба базуватися, головне, на її творах з попередньої доби 1893—1902 рр.

Що ж уявляє з себе Леся Українка в цю добу — як поет ліричний?

Мало не всі, — хто тільки писав про неї, — виходили і досі ще виходять з знаменитої франківської характеристики: «одинокий мужчина на всю соборну Україну», і, забуваючи, що це формула, яку треба приймати cum grano salis (бо так, з певним обмеженням, підносить її і сам автор), дають не зовсім вірний образ поезії, мужньої — в значенні чоловіцької, далекої від характерних виявів жіночої психіки. Навіть такий ориґінальний інтерпретатор і тонкий критик, як Донцов[81], і той певен, що поглядові Лесі «не ставало лагідності, її мові — ніжності, м’якості — її віршам», а її серце «не билося для тих, що терплять пасивним терпінням»… Мені здається, що це зовсім не так. І коли говорити про мужність Лесі Українки, то, безперечно, це поняття треба брати тільки в значенні латинського virtus і ніяк не в розумінні вайнінґерівського «М.». Бо з усім героїзмом своїх почувань, з усією напруженістю волі, з усім своїм культом нелюдської сили і мужніх чеснот, Леся Українка скрізь і завжди в своїй поезії зостається жінкою. «Українська Сивіла», що в своїй віщій уяві бачить на рідних степах «лише кров і кров» (як характеризує її Донцов), чи Міріам — «грішниця», яку любов «ненависті навчила», чи просто «одна з прекрасних жіночих душ, що здатні, раз загорівшися святим огнем мрії, горіти нею усе життя» (єсть і така характеристика), — вона тим і сильна, тим і займає свою власну постать в історії українського слова, що завжди поєднувала в собі пристрасні, Прометеєвим огнем пойняті пориви з нотами ніжності, з прославленням жіночого героїзму терпіння й саможертви. І як не можна зрозуміти її, обминаючи франківську антитезу сильної вдачі, могутньої організації духовної — і кволого, хоробливого тіла, — так і тут можна зостатися при невірному, однобічному уявленні, не взявши під увагу резиньяції її «Ритмів», упокорення деяких «Мелодій», її «Забутої тіні», жінки Дантової, — риси, на яку вказав той самий Франко, що стільки породив непорозумінь своєю крилатою фразою про «одинокого мужчину».

«Невільничі пісні» (1895—1896) — перший цикл «громадської лірики» Лесі Українки. Досі «громадська» поезія проривалася у неї зрідка і окремими, мовити б, номерами («До тебе, Україно, наша бездольная мати» в «Семи струнах», «Досвітні огні», «На роковини Шевченка»), звучала ще в староукраїнській манері Старицького, Кониського, Грабовського. Надривні, покаянні елегії Некрасова, надщерблений і кволий Надсон, такий елементарний в своїх цивічних чеснотах П. Я. (Мельшин-Якубович) над українськими поетами панували цілком і довго, але в їх переспівах та наслідуваннях виходили ще надривнішими (Некрасов), ще елементарнішими (Надсон та П. Я.). Тонкосльоза сентиментальність, з’явище в українській поезії ендемічне, переможно вступала в свої права; а як культури слова в наших поетів було ще менше, як у тогочасних росіян, то й не дивно, що прославлене Вороного «Не журись, дівчино, в тугу не вдавайся» оказувалось без порівняння кволішим за надсонівське: «Друг мой, брат мой», якого наслідувало, а Грабовський ніколи не міг дорівнятись навіть найслабшим із своїх російських зразків. Нарікання ж на долю та запізнілі відгомони кирило-мефодіївських настроїв — «поклики до братів-слов’ян», те, що українські поети вносили свого, — то був художній продукт ще нижчого ґатунку.

В «Невільничих піснях» Лесі панують цілком одмінні, часом протилежні цим, настрої. Замість сльозливого — твердий і мужній тон: «Що сльози там, де навіть крові мало»; замість нарікань на долю — піднесення особистої ініціативи, індивідуальної волі:

Доле сліпая, вже згинула влада твоя!

Повід життя свого я одбираю од тебе,

Буду шукати сама, де дорога моя…

(«Північні думи»).

Замість розпливання в жалощах та скаргах — проповідь діла, вчинків:

«Слова, слова, слова!» — на них мій гість мовляє:

«Я — ангел помсти, вчинків, а не слів!»

(«Ангел помсти»).

Замість «каритативного жалю» (вираз Донцова) до всіх принижених і зневажених — проповідь «любові-ненависті» («Грішниця»), сподівання «страшних ночей» і «огню»,

Де жевріє залізо для мечей,

Гартується ясна і тверда криця…

(«О, знаю я…»).

І навіть коли приходить «хвилина розпачу», то й вона приводить з собою величні образи, куті слова, протуберанці яскравого поетичного темпераменту:

О, горе нам усім! Хай гине честь, сумління, —

Аби упала ся тюремная стіна!

Нехай вона впаде, і зрушене каміння

Покриє нас і наші імена!

Цей розрив межи Лесею Українкою і мотивами давнішої громадської лірики становить певну паралель до зірвання ідейного зв’язку межи Драгомановим і старою громадою, до суперечки двох поколінь, молодшого, що вступало на «шлях громадської практики», і старшого, що воліло зоставатися в учених кабінетах[82]. Леся, як і Драгоманов, як і все покоління її однолітків, виходить з гострої оцінки своєї доби, як доби громадського лихоліття, громадської депресії:

Порікування дрібних камінців

Наводило оспалість і досаду;

Минув час оргій, не було вінців

І на вино не стало винограду;

Старі мечі поржавіли, — нових

Ще не скували молодії руки;

Були поховані всі мертві, а в живих

Не бойової вчились ми науки…

(«Епілог»).

А от — в другій картині — зіставлення ентузіазму молоді та поміркованості людей літніх… В руїнах старого замчища збираються діти на таємне віче, під проводом маленької Жанни д’Арк в золотому волоссі, що розвівається, як орифлама; «гартовані ножі», їх дзвін чути в «червоних співах» молодої громадки. І раптом їх таємницю перебивають старші, «дорослі»: хитаючись, виписуючи криві, «батьки» веселими ногами вертаються з бенкету («Віче»). А от і пряма вказівка, що дозволяє нам протягнути нитку від цих образів та сцен до Драгоманова, до його оцінок, характеристик, прогнозів, до вимог, які ставив він українському громадянству, — вірш «До товаришів», 1895 р.:

О, не забуду я тих днів на чужині,

Чужої й рідної для мене хати,

Де часто так приходилось мені

Пекучу, гірку правду вислухати.

Уперше там мені суворії питання

Перед очима стали без покрас;

Ті люди, що весь вік несли тяжке завдання,

Казали: «Годі нам, тепер черга на вас,

На вас, робітники незнані, молодії…

Та тільки хто ви, де? Подайте голос нам.

Невже ті голоси несміливі, слабкії,

Квиління немовлят — належать справді вам?»…

Невже се так? Я мовчки все приймала,

Чим мала я розбить докори ці?

Мов на позорищі прикута я стояла,

І краска сорому горіла на лиці…

Подаймо їм великую розвагу,

Скажім і докажім, що ми бойці сами;

А ні, то треба мать хоч ту сумну одвагу —

Сказать старим бойцям: не ждіть, не прийдем ми.

Проте на такій ноті Леся Українка скінчити не може. Нехай все її покоління, вся свідома частина нації — раби, гірші від єгипетських фелагів та індійських паріїв, паралітики «з блискучими очима» і невигаслим огнем Прометеєвим у душі, — прийде хвилина, та «остання, неждана», що з люду рабів «люд героїв сотворить», коли «звичайний крамар» стане «героєм». Хіба ж не рабами були

ті вояки одважні,

Що їх зібрав під прапор свій Спартак?

Образ «кінцевої боротьби» весь час стоїть перед очима поетки. Нащадки Прометея колись повстануть проти усіх земних богів, проти соціальної й національної неправди і переможуть:

Гей, царю тьми!

«Хай буде тьма!» — сказав ти, — сього мало,

Щоб заглушить хаос і Прометея вбить.

Коли твоя така безмірна сила,

Останній вирок дай: «Хай буде смерть!»

(«Fiat nox»).

А разом з тим, як ще зазначив Франко, переходячи від громадянської лірики Лесі Українки до її особистої лірики, — у авторки м’яке жіноче серце, повне глибоко зворушливої ніжності; їй властиве уміння віддавати найінтимніші поривання жіночого чуття, найзахованіші сторони жіночої психіки взагалі. Її «Єврейська мелодія» з «Дум і мрій» — скарги ізраїльської жінки на вродливу чужинку, яка забрала її милого, що навіть віднятий од неї не перестає бути для неї святинею; її «Романс» («Не дивися на місяць весною»), «Імпровізація» з тужливим рефреном «Хай хвиля білявая — до набережного каменю горнеться», «Східна мелодія» («Гори багрянцем кривавим спалахнули») — найкращий тому доказ.

Звертаючись до себе самої, до внутрішнього свого життя і залишаючи коло ввійстя збройне слово, що вірно служило їй в боротьбі громадській, — поезія Лесі Українки набуває незвичайної чистоти й прозорості «вічно жіночого». Смутні думи про себе, «хвору й самотню», в гурті здорових і повних веселості товаришів; перебування в ліжку — «дні без сонця», без «місяця ночі»; рідна сторона — найчастіше в далекій далечині («Країно рідная, моя далека мріє»); глибока втома життям, «змаганням кривавим» з недугою, так майстерно відбита її своєрідним імпресіоністичним стилем («То була тиха ніч-чарівниця», «Хотіла б я уплисти за водою»); упокорення перед неминучим одцвітанням осені:

Що ж? Хай надходить, — мене навіть радує

Душного літа завчасний кінець…—

а на ґрунті власної хвороби та страждання надзвичайна чутливість до всякого страждання, тонкий інстинкт, що допомагає їй найти стражденних там, де їх навіть не підозрюють «равнодушные очи»… От Дантова жінка, вірна тінь флорентійського вигнанця, що самовіддано пішла за ним, розпалила йому родинне багаття серед чужої хати, зреклася власного життя, для того тільки, щоб по росі її сліз, пролитих безсонними ночами, темними, як той клопіт, і довгими, як нужда, —

Пройшла в країну слави — Беатріче!

От другий образ терпіння і жертвенного героїзму — Іфігенія в Тавриді, що рветься до сім’ї і рідного краю і мусить ради них зоставатися на чужині:

Коли для слави рідної країни

Така потрібна жертва Артеміді,

Щоб Іфігенія жила в цій стороні

Без слави, без родини, без наймення, —

Хай буде так!..

От, нарешті, дочка Ієфая, що для свого краю віддає ціле своє життя і тільки одного благає в батька — відпустити її в гори, щоб востаннє перед стратою поглянути на світ і піснями «спом’янути веселе дівування». Ціла низка образів, що виразно свідчать, як помиляються всі ті, хто уявляє собі поезію Лесі Українки однобічно, тільки як проповідь «bella vendetta» (прекрасної помсти).

Не зовсім вірна і розповсюджена тепер характеристика формальної сторони Лесиної лірики — вказівки на її «розтягненість, прозаїзми, бідність рим, монотонність ритмів»[83]. Проти цього можна змагатись, розглядаючи техніку Л. У. на тлі технічних здобутків тієї доби. Розтягненість властива тільки дуже раннім її творам («Відгуки», напр., розтягненістю уже не грішать) — ніщо в порівнянні до многомовності її учителів в мистецтві слова — Куліша або Старицького. Бідність рим, що спричиняється до уживання таких созвучностей, як «слабкії — молодії», вона поділяє з багатьма своїми сучасниками. Що ж до прозаїзмів, то вона тим гріхом не грішна зовсім, коли не брати на око порівнююче частого користування занадто розмисловим, сухим засобом алегорії. А разом з тим, які цікаві (на тлі доби!) її строфічні форми (рондо, сонети), або її тяжіння до білого неримованого вірша, своєрідного, тільки їй властивого вільного вірша «імпровізацій» та «листів». Яка цікава її імпресіоністична манера письма, музична природа її стилю, на яку, між іншим, так влучно вказала одна з останніх, головне світогляду поетки присвячена розправа[84].

Взагалі так звана форма Лесі Українки ще потребує пильних і докладних, озброєних у метод дослідів.

IV

І проте не лірика Л. Українки — така сильна й смілива в поезіях на громадські теми, така зворушливо-жіноча в настроях інтимних — увижається за справжній вінець її творчості. Таке значення надається тільки драматичним її поемам. Ліриці Лесі в середній період її творчості, в другій половині 90-х років, здебільшого ще не ставало повної артистичної викінченості. Навіть переборовши літературну старосвітчину в своїх «Думах і мріях», вона довший час не могла знайти «тої мистецької рівноваги, що робить твір класичним, тої певності, яка нічого не боїться». Знайшла вона її лише в останній книзі лірики — у «Відгуках», та в ряді монологів, діалогів, віршованих драм, до яких відтепер переходить. Повільно, але певно здіймається вона на ці свої вершини. Її нові речі художні, де, за влучним словом М. Євшана[85], «уже не моментальні реакції поетичного духу, не фраґментарні картини, накидані в хвилини натхнення, а вічно свідомий акт творчої волі», той «великий капітал культурний, якого не дало нам ні одно натхнення». Ні перебіжних настроїв, ні «одноразових і нестрашних вистрілів без дальної мети», ні слабосилого квиління, ні пози, ні «безглуздої екзальтації», — «творчий шлях Лесі Українки являє собою «безнастанне наростання енергії, збагачення духу новими й новими набутками». «Інтелект, поетична інтуїція, глибока ніжність жіночої психіки, сильна творча воля, орлиний лет думки», що вміє кожну дрібну дрібницю щоденного життя, нашого «життьового бою» зв’язати з вічними проблемами людського духу, з загальнолюдськими колізіями трагічними — «оте все сплелося в творчості Л. Українки в одну гармонійну цілість. Тут не тільки творчий порив, не тільки музика тонів, акорди, що йдуть з глибини життя і віддають її переживання, — тут ціле життя людини відбивається, як всесвіт у краплі роси, отворяються горизонти думки, зарисовуються верстви людської психіки, нанесені протягом історичного життя людства, відкривається весь лабіринт душі, її життя й думок…»

Драматична форма, в яку вилилися ці широкі й сміливі задуми, з давніх літ виростала, вибивалася в творчості поетки, — так само поволі і певно.

Почалося все з дитячих забав — з «Іліади» та «Одіссеї», що ех improviso драматизувалися в звягельському садку, та з тих дитячих фантазій, про які читаємо в поезії «Мрії» («У дитячі любі роки»). Під час довгого лежання в ліжку, в безсонні ночі, «єднаючись з візерунками гарячки», всі ті намріяні образи «накочувалися», деспотично, непереможно захоплювали уяву, і всі подавали голос, усі говорили… Говорив вибитий із сідла лицар, прибитий до землі списом, звертаючись до супротивника: «Убий, не здамся!» Говорила непокірна красуня, взята в полон оружною рукою:

Ти мене убити можеш,

Але жити не примусиш…

Говорив вояк, знеможений від ран, благаючи зійти на вежу, поглянути на чесну короговку, щоби знати, перев’язувати рани, а чи зірвати завої і стекти кров’ю. Навіть весна за вікном промовляла до хворої свої лагідні, знадні речі:

…Послухай мене:

Все корúться міцній моїй владі, —

Темний гай вже забув зимування сумне

І красує в зеленім наряді…

Всі ці промовисті образи залишалися в уяві поетки на довгий час, вікували в ній, не бліднучи і не німіючи, не втрачаючи влади над нею, часто-густо про себе їй нагадуючи. То був «гомін весняних вод», довго і з вдячністю спогадуваний:

Роки любії дитячі,

Як весняні води, зникли,

Але гомін вод весняних

Не забудеться повіки.

Лицар ранніх мрій, кволий від ран і проте готовий зірвати завої, нагадав про себе у «Мріях» року 1897, воскрес в «Трагедії» 1901 р. («Чує лицар серед бою»…). Постаті англійських пуритан, немов «одлиті з чорної бронзи», «суворі, тверді, повні сили й моці», навіяні біографією Мільтона, книгою, яку передав поетці ще Драгоманов десь коло 1895 р., і образ скульптора серед них — теж гордої «пуританської шиї», що не хоче схилитися перед авторитетом своєї громади, «одважного, вільного і непримиримого, покірного тільки правді і красі», — збудили фантазію коло 1898 р., коли написано було більшу частину поеми «У пущі», а остаточну форму прийняли тільки в 1907 р. Так само і Мавка, і дядько Лев, всім пам’ятні персонажі «Лісової пісні», мають досить довгий, прихований від читача життєпис, свій ембріональний період. Посвідчення про це знаходимо в дорогоцінному документові — листі до матері 20/ХІІ 1911 р., видрукуваному в «Червоному шляху» (1923, № 8). Заперечуючи в своїй праці над поемою який-будь імпульс від Гоголя, Леся Українка пише: «Мені здається, що я просто згадала наші ліси та затужила за ними. А то ще й здавна тую мавку «в умі держала», ще аж із того часу, як ти в Жабориці мені щось про мавок розказувала, як ми йшли якимсь лісом з маленькими, але дуже рясними деревами. Потім я в Колодяжному в місячну ніч бігала самотою в ліс (ви того ніхто не знали) і там ждала, щоб мені привиділася мавка. І над Нечімним вона мені мріла, як ми там ночували — пам’ятаєш, у дядька Лева Скулинського… Видно, вже треба було мені колись її написати, а тепер прийшов «слушний час» — я й сама не збагну, чому. Зчарував мене сей образ на весь вік».

Ці настирливі й постійні, вічно чарівні образи не тільки малювалися в уяві Лесі Українки, але й говорили, промовляли до неї; її уява взагалі була насичена звуками, а її пам’ять міцно ті звуки тримала. Оповідання «Розмова», що все цілком приснилося їй, не розвіялося, як передранішній сон, навпаки, набрало чіткості, виразності й легко зафіксувалося на папері. Так само волинські пісні, за дитячих літ співані, — хіба не заполонили вони її уяву під час складання «Лісової пісні», і то остільки сильно й розбірно, що знайшли собі місце в ремарках до п’єси, поруч вказівок зорового характеру. Розуміється, трудно це твердити, поки ще спеціальні досліди все примушують на себе чекати, — але мені здається, що в уяві Лесі Українки образ не панував над звуком і не попереджав його. Кожне явище відкривалося їй разом і як видіння, і як звук. І навпаки — скоріше звук викликав образи, мелодія відтворювала в пам’яті картину. Як на доказ, спробую послатися на один з кращих і, на щастя, не дуже зацитованих віршів у збірці «Відгуки» — на вірш «Забуті слова», присвячений, можливо, тій тітці, сестрі батьковій, заслання якої спричинилося до написання першого вірша: «Ні волі, ні долі…».

То вже давно було. Мені сім літ минало,

А їй, либонь, минуло двадцять літ.

Сиділи ми в садку, там саме зацвітало

І сипався з каштанів білий цвіт.

Доросла приятелька малої Лесі плела вінки, співала пісень, розказувала про «замучених братів», а квітки, здавалося, то блідли з жаху, то червоніли від гніву, відповідно до перипетій тої повісті… І от — зміст давньої розмови загубився, стерся з пам’яті, але голос її зостався, залишилась мелодія, і в мелодії — дивна сила хвилювати почуття, виводити перед очі картини й постаті:

То вже давно було. Давно пора минула

Таких червоних необачних слів;

Либонь, вона й сама про них забула —

Хто дбає про вінки, що замолоду плів?

І я забула їх, не пригадаю й слова

З тих наших довгих запальних розмов,

А тільки барва їх, мелодія раптова

Тепер, як і тоді, мені бунтує кров…

Неначе хто її поставив на сторожі,

Щоб душу в кождий час будить від сна,

Щоб не заглухли в серці дикі рожі,

Поки нова не зацвіте весна.

Велика сприйнятливість до слухових вражень, уява, що в ній велике місце належало образам слуховим, — до певної міри з’ясовують нам, чому чисті описи та розповіді вдавалися Лесі Українці гірше, аніж з дитинства надумувані монологи та діалоги улюблених героїв. Поема «Роберт Брюс», в якій діалогу належить роля другорядна, далеко слабіша, ніж на той самий час писана «Давня казка», де суперечкам та розмовам дано більше уваги і де репліки Бертольда й співця перехрещуються часом, як ворожі шпаги. Пізніші й сильніші з художнього боку поеми характеризуються зростанням цього розмовного елементу: такі і «Віла-посестра», і «Одно слово», що все становить собою т. зв. «промову-оповідання», і особливо уже згадана з погляду своєї драматичності «Ізольда Білорука».

Обмін репліками у Лесі Українки дуже часто наближається до т. зв. agon’y, словесного турніру, завзятої боротьби межи двома супротивниками, де кожний всіма засобами і до останнього боронить свою тезу. Звідки ці риторичні поєдинки в грецькій трагедії, — одповісти не тяжко. Усе життя давніх Афін, тієї колиски античної трагедії, мало, так мовити б, агоністичний характер. Боротьба партій, що мірялися промовами в народних зборах, ораторські поєдинки в судах, суперечки філософських гуртків, учебні суперечки по школах… Тяжче відповісти на питання, звідки смак і замилування до агонів у Лесі Українки в її драматичних поемах, за інших обставин породжених… Можливо, це родинна риса, один із виявів драгомановської складки мислення, мислення гнучкого, сильного в діалектиці. Можливо, це результат виховання літературного, пильного читання грецьких авторів, почасти доступних Лесі Українці і в ориґіналах (є відомості, що в Гомеровім тексті вона орієнтувалася досить вільно, і серед її паперів у с. Колодяжному, в Ковельськім повіті, був, між іншим, переклад трьох рапсодій «Одіссеї»). Можливо й третє — вплив доби, що була добою суперечок, полеміки в тій приблизно мірі, як наш час є час маніфестів та декларацій. Пригадаймо Грінченкові та драгомановські листи «З наддніпрянської» та «На наддніпрянську Україну» та численні дискусії в колі молодшого покоління, дискусії, в яких кристалізувалася думка революційно настроєних групувань і яких непогаслий відгомін почувається в багатьох віршах Лесі Українки з 90-х рр. («Товаришко! Хто зна, чи хутко доведеться провадить знов розмови запальні» — починає вона одну з таких поезій, що все мовби покладає тези для нової розмови: «Так, ми раби, немає гірших в світі»). Але яка б з трьох наведених обставин не спричинилася до Лесиного замилування в таких словесних турнірах, — вони відіграють в її творах чималу ролю і досягають часом великої викінченості артистичної. Зразків безліч. Наведу суперечку межи скульптором Річардом та його матір’ю Едітою про підстави пуританського відношення до скульптурного мистецтва — у другім акті «У пущі» (т. III, стор. 52), диспут межи майстром і Річардом — у третій дії тієї ж п’єси (т. III, стор. 85—89), суперечку жірондиста з монтаньяром — у «Трьох хвилинах», Тірци і всього її народу — в поемі «На руїнах», раба-неофіта з християнським єпископом — у «Катакомбах» і т. д., і т. д. І тільки в одній п’єсі ці теоретичні суперечки ослабляють загальне враження і втомлюють читача, — це в «Руфіні і Прісціллі», улюбленому творові поетки в рр. 1906—07, але далеко не кращому, подібно до багатьох улюблених авторами творів.

Послугується Леся Українка і іншими способами розцвічення діалогу, властивими в найбільшій мірі античній драмі, — так званими гномами та стихомітіями.

Гномами (від gnomê — приповідка, приказка) ми звемо кінцеві сентенції, що замикають цілі промови в одній стислій та ефектній формулі, остаточні акорди реплік, якими обмінюються дійові особи… Лесі Українці вони не завжди спливають з пера; в багатьох п'єсах, не позбавлених сили, таких афористичних кінцівок ми майже не зустрічаємо, зате в інших вони сиплються, спадають щедрим, буйним дощем. От приклад: розмова пророчиці Тірци з Чоловіком на руїнах Єрусалиму:

Т і р ц а

Коли загоїлась на грудях рана,

То встань і йди до праці.

Ч о л о в і к

До якої?

Що маю я робити? чим? над чим?

Ні знаряду, ні знадобу не маю.

Т і р ц а

Земля єрусалимська не згоріла.

Ти маєш меч!

Ч о л о в і к

Куди ж тепер той меч?

Руїні непотрібна оборона.

Т і р ц а

Розкуй меча на рало. Час настав.

Потрібна оборона і руїні,

Бо прийде ворог і розоре землю,

Насіє збіжжя і збере жнива,

І буде хлібом люд цей годувати,

І вдруге завоює Палестину

Вже без меча, самим блискучим ралом.

Бо скажуть вголос сироти й вдовиці:

Благословенний той, хто хліб дає!

Лежачим краю рідного немає,

Чий хліб і праця — того і земля.

Особливої гостроти і дзвінкості користування «гномами» досягає в «Камінному господарі».

Щодо стихомітії, то її зразки зустрічаються, головним чином, в одній п'єсі, але в стилістичному розумінні найдосконалішій, — у «Лісовій пісні». Декілька її діалогів (Перелесник — Мавка, Лукаш — Доля) збудовано на принципі певної симетрії межи запитанням і відповіддю. Коли запитання міститься в одному рядку, відповідь на нього займає теж один рядок (це, властиво, і є справжня стихомітія); на два рядки відповідають два, на три — три. Співрозмовники перекидаються строго розміреними фразами. Перелесник нагадує Мавці про їх торішнє кохання та про свідка його, дубовий гай. Мавка відмовляє:

Що ж там? Я шукала ягідок, грибків…

П е р е л е с н и к

А не приглядалась до моїх слідків?

М а в к а

В гаю я зривала кучерики з хмелю…

П е р е л е с н и к

Щоб мені послати пишную постелю?

М а в к а

Ні, щоб перевити се волося чорне!

П е р е л е с н и к

Сподівалась: може, миленький пригорне?

М а в к а

Ні, мене береза ніжно колихала!

П е р е л е с н и к

А проте… здається… ти когось кохала?

Далі — легка асиметричність:

М а в к а

Ха-ха-ха! Не знаю… Попитай у гаю!

Я піду квітчати дрібним рястом коси…

П е р е л е с н и к

Ой, гляди! Ще змиють їх холодні роси!..

І знову строга розміреність реплік:

М а в к а

Вітерець повіє,

Сонечко пригріє,

То й роса спаде!

П е р е л е с н и к

Пострівай хвилину:

Я без тебе гину!

Де ти? де ти? де?

Крім «Лісової пісні», симетричні репліки — правда, дещо коротшими уступами — зустрічаються досить часто в «Камінному господарі» і в «У пущі», а подекуди і в інших п’єсах.

Поряд з яскравою загостреністю діалогу в драматичних творах Лесі Українки стоїть друга риса — це порівнююча їх блідість в розумінні дії, руху, звичайного фізичного руху. Весь акт інколи складається тільки з одної сцени. Дійові особи на кону майже не міняються. Весь час межи ними точиться розмова, блискуча, багата на ефектні місця, пересипана дотепами, афоризмами, несподіваними зворотами, але якась занадто теоретична, не ілюстрована відповідною чинністю, не покріплена сценічним рухом, — і тому репліки видаються трохи задовгими, акти — розтягненими, а п’єси в цілому мало сценічними, особливо тепер, для нас, зіпсованих, так мовити б, кінематографічністю нового театру.

Ця риса знаходить своє вичерпуюче пояснення в біографії поетки. Вона така природна для Лесі Українки, що, з дитинства зв’язана в рухах, не маючи змоги жити живим діяльним життям в тій мірі, в якій би їй хотілося, мусила заглиблятися в собі, зосереджувалась на своїх внутрішніх переживаннях, призвичаювалась до тонких мислительних процесів, до рознімання кожної ідеї на її чинники, погоджені в діалектичному ході, до сприймання кожного життьового факту, як рівнодіючої двох, у різні сторони скерованих сил. Але цей «діалектизм» мислення, надавши такої гостроти діалогові, не завжди поєднувався з зоровою яскравістю сцен. В своєму користуванні драматичною формою Леся Українка йшла своєрідним шляхом. Почала з монологу, від монологу перейшла спершу до діалогу, потім — до драматичної поеми («Кассандра», «Руфін і Прісцілла», «У пущі»), і тільки в кінці творчого шляху підійшла до сутої драми. Такими драмами в повному розумінні слова з’являються особливо «Камінний господар» та «Лісова пісня». Зате тут, де до ідейної глибини, до яскравості діалогу, розмаїтості тем та мотивів, до психологічної значності характерів прилучається рух, різноманітність дії, зорова мальовничість сцен, п’єси Лесі Українки досягають найвищої точки, до якої коли-небудь доходила українська драма. В нашій літературі драматичній нема нічого сильнішого і навіть «сценічнішого» понад «Камінного господаря» та «Лісову пісню».

Теми й мотиви цієї високої творчості всі, майже без винятку, навіяні враженнями українського життя, породжені думами і настроями українського інтеліґента. Як у ранній своїй ліриці мертвій тиші 80-х рр. і початку 90-х Леся Українка протиставляла своє «contra spem spero» («без надії сподіваюсь», «всупереч сподіванням вірю»), — так у перших драматичних етюдах («Вавилонський полон», «На руїнах») вона проповідує нову громадську психологію, в глупу ніч, у найглухішу годину передчуваючи недалекий світанок. Людина повинна «мати свою внутрішню свободу», «з раба буденщини переродитися в слугу вищої справи»; «так тільки закінчиться «вавилонський полон», воскреснуть «руїни» і буде збудовано в «новім Єрусалимі храм новий» — от «мораль» цих драматичних етюдів, от що мусить «вичитати і до себе віднести сучасний українець»… «Бо для кого… про кого пише Леся Українка, зображуючи прострацію, духовну розтіч та рабство гебреїв над «вавилонськими ріками»? Про кого говорить пророчиця Тірца, коли згадує про святі руїни, що служать нашій ганьбі, про струни, що тяжко стогнуть під мертвим доторканням мертвих рук, про шелест безсилих слів в плохих устах»?[86]. Він не завжди простий, цей зв’язок між українським життям і не українськими на перший погляд персонажами цих поем, не завжди видко цю «передачу», цей пас, що сполучає українські враження поетки з великим колесом її творчості, — але уважному читачеві не так тяжко відчути його в «Руфіні і Прісціллі» і в «Адвокаті Мартіані», і в «Оргії», і навіть у тверезому, статечному Іуді («На полі крові»), що зрікся матеріальних достатків для великої, хоч і чисто земної цілі, але, побачивши, що його надії покладено на людей мрії, не акції, на владик «не з цього світу», — просто й хазяйновито «продає» їх, щоб повернути собі хоча б частину свого добра й господарського спокою. Цілком природне і зрозуміле трактування Іуди-зрадника в суспільстві, де фатальне значення мали «лакомства нещасні», «ревность» до матеріальних дібр, до «чинів, а особливо жалування», про яку саркастично в свій час говорили Катерина й Рум’янцев.

Однак, хоч і навіяні українською дійсністю, ці образи й теми проектувалися у Лесі Українки на широкій площині загальнолюдського, «зв’язувалися, — повернуся до формулювання проф. М. С. Грушевського, — з одвічними переживаннями людськості». Вона завжди абстрагувала, відтягала ці образи від їх українського ґрунту, переносила в інші місця і далекі епохи, надавала їм іншого часового й місцевого колориту.

На цій основі і повстали нарікання на те, що від сюжетів поетки занадто відгонить чужиною, що її творчість воскрешає мерців і розв’язує уста давно забутим і до архіву належним постатям, розмови про «екзотичність її сюжетів», про її «літературщину», — і талановиті критики мусили чимало зусиль витрачати, щоби з’ясувати природу цього екзотизму і виявити обставини, які до нього спричинилися. В статті А. В. Ніковського, спеціально цим питанням присвяченій[87], читаємо: «Наскільки дають змогу судити скупі біографічні відомості, життя Лесі Українки не визначалося багатством і різноманітністю вражень з українського побуту. А той факт, що Леся Українка тільки тоді малювала життя, епоху, момент, коли була добре з ними обізнана, коли пильна студія давала їй досить матеріалу, яким могла вільно оперувати, вже сам по собі проливає досить світла на це питання. Отже, при її пильнім і совіснім відношенні до обстанови, до подробиць реального тла драматичного твору чи оповідання, вона могла тільки тоді малювати побут, коли могла увійти в саму гущавину його, щоб набрати там відповідного матеріалу для свого світу ідей. А її дух ширяв охітніше в світі ідей, бо кволе здоров’я, фізична слабість сприяли якраз розвиткові тонких і глибоких розумових процесів». З думками Ніковського, що причин «екзотичності» Лесі Українки треба шукати у відсутності постійного припливу з вражень ідейного життя та побуту української інтеліґенції, при великій совісності поетки у відтворенні доби, та ще у високолетності думки, що найкраще почувала себе в сфері ідей, — з цими думками розходиться другий, не раз цитований на цих сторінках критик[88]. На його погляд, замилування Лесі Українки в чужому і далекому є виплід глибокої «туги за чимсь міцним, стильовим, що примушувало й Рембрандта тікати від самовдоволеного, оспалого голландського міщанства», туги, що утворила «сонячні видіння соціалістичних утопій», та ще своєрідна «стидливість поетки, що уникала називати річі їх іменем».

Так чи інакше, яку б думку ми не прийняли: першу — простішу, чи другу — вишуканішу, — а посвідчення людей, близьких до поетки, відомості, що йдуть від її родини, виразно говорять нам, що Леся Українка не завжди була вільна у виборі доби і місця. «Довгі й далекі мандрівки поза межі України» та незмога дістати відповідні джерела часто примушували її зрікатися сюжетів, і то часом таких, що віддавна її до себе приваблювали. Так, маємо відомості, що Леся Українка весь свій вік мріяла написати драму на сюжет Бондарівни і весь час мусила її відкладати, бо вважала своє знання давнього міщанського побуту занадто для того недостаточним. А поповнити їх — за кордоном не було звідки. Відомо, — притягала увагу Лесі Українки і друга постать минулого, чисто історична, старий кошовий Гордієнко. Переказують, що один час, бажаючи зупинитись на українській старосвітчині, Л. У. зверталася за вказівками й літературою до одного з найвизначніших істориків-спеціалістів, знавців побуту, але ні літератури, ні вказівок од нього не одержала. В таких умовах, розуміється, їй мимоволі доводилось прив’язуватись думкою до всесвітньо мандрівних сюжетів, до неукраїнських образів, і в середовищі затоплятися не українськім, але знайомім з багатьох раніш перечитаних книг, давно засвоєних матеріалів. От і вступали до поетки, от і розташовувались в її полі зору іудеї часів Вавилонського полону і перші християни, обложена Троя і всесвітній владар Рим, французькі революціонери кінця XVIII і англійські пуритани початку XVII в.

А проте бували випадки, коли творчий задум базувався на давніх і сильних враженнях українських і не потребував спеціальних студій. Тоді поетка з радістю зверталася до українського життя і майстерно й легко опановувала їм, як «матеріалом для своїх проблем і завдань». Прекрасним цьому доказом можуть служити протягом кількох день зімпровізовані тепла й сердечна «Бояриня», блискуча і глибока «Лісова пісня».

І ще дві уваги, щоб покінчити з питанням про «екзотизм» Лесі Українки. Лишимо осторонь досить далеких від нас вавилонян та єгиптян, зупинімось на греках і римлянах, на французьких та англійських революціонерах, — невже це для нас екзотика? Невже ми до такої міри відчужені од їх світогляду, мистецтва, суспільних ідеалів та громадських традицій, — щоби не побачити в їх світі коріння нашого? По-друге. Оскільки ми можемо бути певні, що Леся Українка справді відбивала психологію чужих народів (нехай буде так!) і далеких епох? Правда, вона старалася не помилятись проти колориту місця й часу, наводила справки, переглядала відповідні матеріали, щоб не допуститися явних недоречностей та анахронізмів, але далі цих «неґативних» заходів, можна думати, вона не йшла. Її не цікавило відтворення пережитої доби, навіть у такій мірі, як цим цікавився Анатоль Франс, воскрешаючи перед своїми читачами психологію кімейського співця — Гомера і іудейського прокуратора — Пілата, ґалла Комія Атребата і масилійської патриціанки Лети Ацілії. Це поки що тема для майбутніх дослідів, але мені здається, що вже й тепер, на підставі зібраних спостережень, можна твердити, що археологізм уяви був Лесі Українці чужий, як і справжній екзотизм з його виключним замилуванням до інакшого, далекого, в корені одмінного; що кінець кінцем її вавилоняни й єгиптяни мають сучасну психологію, а її американські пущі, середньовічна Іспанія, Рим і Єгипет — то тільки більш-менш прозорі псевдоніми її рідного краю.

Справжнім «пафосом» її творчості було розв’язування загальнолюдських проблем і вічних колізій, найулюбленішою її сферою був світ ідей. Мандрівні образи через те й були її постійними супутниками, що більше простору давали її думці, гострій, сильній, вразливій, мимо якої не проходило без відгуку ні одно значне ідейне зворушення сучасності. З неї справді була Еолова арфа, що підхоплювала своїми струнами всі повіви ідейних вітрів і бур:

Буйний вітер замовк, пролетівши,

Але арфа ще довго бриніла…

Замолоду пережила вона глибокий вплив Драгоманова (П. П. Филипович у недавній своїй статті знайшов відгуки драгомановських «Чудацьких думок» навіть у досить пізніх монологах пророчиці Тірци «На руїнах»)[89]; сприйняла вона і науку європейської індивідуалістичної думки, від такого запізненого в українській літературі Байрона до Ібсена та Ніцше; схвилювала її й глибока соціологічна та політично-економічна думка Маркса, і доктрина європейського соціалізму, що до нього пильну увагу заповідав українському громадянству ще Драгоманов. В другій половині 90-х років Леся входить до невеличкого гуртка шести (Каковський, Стешенко і інш.), що ціллю своєю ставив студіювання Маркса. В 1900 році вона бере участь в російському соціал-демократичному журналі «Жизнь», де містить різні статті, присвячені то українському письменству, то соціалістичній літературі утопій, — тема, до якої потім вертається в «Новій громаді» Чикаленка—Грінченка 1906 р. У неї рано складається власний світогляд і власне світопочуття, обвіяні вольовою стихією та тонким сприйняттям трагічного. Світогляд, в якому дуже мало спільного з світоглядом українського інтеліґентського народництва, заснованим на українських традиціях з 40—60-х років та на науці кількох монументальних представників російської радикальної думки, — недарма Леся Українка рано й безпосередньо діткнулася джерел європейської думки й мистецтва (в листах до матері з 29 січня 1903 р. вона, напр., збирається прилюдно й виразно ворогувати з громадською течією, представленою гуртком «Віку»). Проте і індивідуалістичні настрої Ніцше, і марксівська наука перетворилися в ній органічно й ґрунтовно і дали своєрідний проріст.

Я не маю змоги подати докладний нарис «життьової філософії» Лесі Українки, оскільки вона знайшла вираз у драматичних поемах, які нас найбільше зараз обходять, — але на кілька характерних рис мені хотілося б указати.

Перше, що впадає в око, це якийсь антихристиянський цієї філософії дух і тон. Змолоду перечитуючи праці, присвячені Біблії та пророкам, пильно раннім християнством займаючись, Леся Українка ніяк і ніколи не могла помиритися з основами християнського світогляду. Її «Грішниця», що своєю проповіддю активної боротьби зі злом примушує знизити очі сестру-черницю, що доглядає за нею, «одержима» Міріам, що з природи не може прийняти проповіді всепрощення, раб-неофіт, що приходить на християнські збори у катакомби, щоби остаточно після запальної суперечки з християнською громадою зірвати, — всі вони носять у собі частку душі авторової. І навіть досить пласка критика християнської теорії й практики у Іуди («На полі крові») набирає часами яскравості й енергії, бо до його слів, природних в устах статечного господаря, дещо своєї нехоті докидає сама Леся, не вважаючи на глибоку для неї одіозність постаті зрадника. Л. Українка не приймає християнського упокорення, християнського царства не «з цього світу», пригнічення індивідуальності, відмовлення од боротьби. Раб-неофіт у «Катакомбах», що прийшов до християнської громади, бо його привабила ідея «Царства Божого», де не буде «ні пана, ні раба», переживає хвилини повного розчарування: християнське царство для принижених має наступити у прийдешньому віці, в іншому світі; замість могутнього заклику до загальної боротьби за визволення рабів йому так чудно і дико чути старі як світ і лише рабовласникам пристойні слова про покору, про моральне самовдосконалення, про толерантність до сталих і непохитних, бо ніби з неба освячених форм суспільного та державного ладу. З гнівом він одкидає думку, ніби святий і справедливий Бог утворив владу

Преторіанську і патриціанську

І владу над рабами багачів.

Слова християн: «Ми боремось в терпінні і покорі» — видаються йому блюзнірством. Доволі уже жертв!

…Доки буде слатись

Під ноги їм, тиранам безтілесним,

Богам безкровним, неживим примарам

Живої крові дорога порфіра?

Своєї крові я не дам ні краплі

За кров Христову…

Я честь віддам титану Прометею,

Що не творив своїх людей рабами,

Що просвітив не словом, а вогнем,

Боровся не в покорі, а завзято,

І мучився не три дні, а без ліку,

Та не назвав свого тирана батьком,

А деспотом всесвітнім, і прокляв,

Віщуючи усім богам погибель…

Образ Прометея, горді заповіти прометеїзму — це у Лесі Українки не випадковий, не хвилинний настрій. Прометеївська непримиренність і богоборство носилися перед нею здавна. Іменем Прометея благословляла вона боротьбу за людське на землі існування («Fiat nox»), прикладом Прометея скріпляла у неї свій стражденний дух Іфігенія в далекім краю («Іфігенія в Тавриді»), про нього згадувала пророчиця Кассандра («Кассандра», кінець 1-ї сцени). Як і Мавка, зчарував її цей образ на все життя.

Антихристиянська, майже ніцшевської сили проповідь сполучалася у Лесі Українки сливе з язичеським культом природи. Стара романтична нота, прославлення матірнього лона природи, почувається в рядках «Лісової пісні», а дядько Лев з його словами —

Що лісове, то не погане, сестро,

Усякі скарби з лісу йдуть…—

безперечно, признається до романтичного світовідчування. Природа і її життя прекрасні, але людина стала окремо, пішла своїм шляхом, утворила свої закони і свій світ — нудний, убогий, безкрилий, — ця тема у Лесі Українки розроблена з тою самою яскравістю й силою, що і в прославленому «Затопленому дзвоні» Гауптмана. Пам'ятаєте знамениту Водяникову науку — в імені всієї сили нагірної й водяної — готовій покинути гори Раутенделяйн:

Чим завинили ми? Куди ти хочеш йти?

Куди голівку хочеш понести?

В людську країну?! Тож повір мені, —

Багацько передумав я на дні, —

Людина — то лиш насмішка припадку,

Ні се, ні те, з собою в непорядку,

То з цього світу, а то знов не з цього…

Наш брат, із плем’я зроджений вільнóго,

І все ж наш ворог, втрачений для нас…

Біда тому, хто до низин затужить,

Покине гори і з людьми подружить…

Облиш! Не йди в те кляте покоління,

Ти будеш двигать млинове каміння,

Кругом тебе густа наляже мряка:

Ти тут смієшся, там навчишся плакать…[90]

І мені здається навіть, що у Лесі Українки цю думку окреслено якось твердіше, з більшою певністю і лаконізмом!

Ні, дитинко,

Я не держу тебе! —

говорить у неї Мавці Лісовик: я —

Звик волю шанувати. Грайся з вітром,

Жартуй із Перелесником, як хочеш,

Всю силу лісову і водяну,

Гірську й повітряну приваб до себе,

Але минай людські стежки, дитино,

Бо там не ходить воля, там жура

Тягар свій носить. Обминай їх, доню,

Раз тільки ступиш — і пропала воля!

А тому — люди тільки доти живуть справжнім життям, доки зостаються вірні собі, своїй природі. Лукаш з «Лісової пісні» доти був щасливий, доки жив тим, чого сам добре не знав за собою і про що його душа говорила «виразно-щиро голосом сопілки». Обмеживши своє життя нудною хатньою роботою, підпавши матері й жінці, зрадивши себе самого, — він тратить людську подобу, стає вовкулакою, божеволіє… Дон Жуан у «Камінному господарі» тільки тоді був справді сильний і справді щасливий, коли легенькою фелюкою, «при світі волі», літав просторами морів, «як перелітна птиця», коли неухильно йшов «за щирим голосом свойого серця». Але коли свавільний, нестриманий, він, що не знав досі впину своїм примхам і перепон своїй волі, починає цінити ласку короля і привілеї ґранда і до ніг честолюбним замислам донни Анни складає «свою так буйно викохану волю», приміряє собі командорський плащ і патерицю, — він тратить свою стихійно-непереможну міць і кам’яніє за зраду своїй бурхливій вдачі.

Так сміливо й безбоязно приступає Леся Українка до цього образу світового значення, сотні разів освітленого по інших — заможніших — літературах. І більше — її суцільне й своєрідне світовідчування дозволяє їй утворити ориґінальну, українську версію загальнолюдського сюжету. Сміливий крок! Крім «Марії» Шевченка та кількох шедеврів його лірики, «Смерті Каїна», «Похорону» та «Мойсея» Франка — в українській поезії ні одна річ на ці вершини не сходила. Справжнє «дерзання», — хоч авторка і не лагодиться «робити епоху»! Скромно і обережно вона зазначає (в листі до Л. М. Старицької-Черняхівської): «Як ви зараз же побачите… єсть це ні більше, ні менше, як українська версія світової теми… «До чего дерзость хохлацкая доходит», скаже Струве і вся чесна компанія. Що це є справді дерзость з мого боку, це я й сама тямлю, але вже певно то «в высшем суждено совете», що я mit Todensverachtung кидалася в дебрі світових тем, куди земляки мої, за виїмком двох-трьох одважних, воліють не вступати».

V

Але, побоюючись нерозуміння й ворожнечі читача, Леся Українка дивилася не в той бік. Ні Струве, ні російський читач взагалі, ні такий численний і гордий на той час «українець російської культури», до її творів не зійшли, — відомо, що «мы ленивы и нелюбопытны»… З нерозумінням, запереченням, навіть з осудом до них поставився (як і раніше ставився) широкий український читач. Призвичаєний до трактування в літературі передовсім — побуту, а потім — вузьких, але невідкладних, «самим життям», мовляв, поставлених тем (от, скажемо, «інтеліґент на селі» — народний учитель, агроном, Марко Кравченко, Мирон Серпокрил…), утилітарист у мистецтві і аматор пристарілої трохи манери, — в Лесі Українці, в її темах і образах він побачив лише літературщину, відходження від сучасності, одривання від ґрунту. Він схилявся перед «ерудицією» (тоді він ще шанував ерудицію) і, сам здебільшого ні одної чужої мови не знаючи, віддавав належну шану поетці, що, крім кількох слов’янських і чотирьох романо-германських («європейських»), могла читати ще й на двох давніх мовах, — але при тому був в глибині переконаний, що ерудиція мистецтву шкодить і що в творі мистецтва єдино важливе — не «искус строгий», а «нутро», і в такій хорошій певності строчив сам оповідання і особливо «вірші». Не дивно, що Л. Українка належала до письменників «дивно незрозумілих, хоча й респектованих», а її твори були речами «хвалимими, але не читомими», як вона сама часом їх визначала. Але що особливо сумно, — це що з пересічним читачем погоджувався часом і критик, і до того критик, що хотів буть «останнім словом» свого фаху. Маю на увазі Гната Хоткевича, з його жвавим, хоч і грубуватим оглядом українського письменства за р. 1908. Оцінюючи альманах «Нова рада», от що говорив він — з приводу «Блакитної троянди», ранньої п’єси Лесиної, значно слабшої артистично від її пізніших драматичних поем:

«Але зате є в тім альманаху «Блакитна троянда» Лесі Українки. Це єсть ліпше, що появилося друком в 1908 році[91]. Показується, що таки автор більший поет у малюванні живого життя, ніж в аскетичних обрисах своїх улюбленців жидів, єгиптян і всякої іншої допотопності. І так жаль, що русло творчості поетової залюбки направляється в ті холодні царства суворих ліній древньої культури, а не в сторону живого життя. Там автор показує нам свої знання і очитаність, тут — свою душу; там артизм на послугах у науки, а тут знання прислуговують поезії. Не знаю, як кому, а мені більше подобається остання комбінація: очитаних людей я ще найду, а таких, що уміють розказати своє почування, надзвичайно мало»[92].

Характеризуючи це відношення читача до поетки, один із її пізніших критиків писав: «Коли вона зійшла на гору, її читачі лишились в долині. Це справді так… тож і не диво, що Леся Українка «все життя потребувала критики» глибокої, проникливої, культурної, — і або не мала її, або мала в гомеопатичній дозі. «А вже годі заперечити, — як писала вона до матері, — що бути голосом волаючим у пустині без відгуку, все-таки нікому не весело, хоч би він мав і так мало претензій на популярність, як я…»[93] І разом з тим — як повинно було підтримувати і тішити її кожне компетентне про неї слово, як стаття Франка в ЛНВ за 1898 р. або лист М. С. Грушевського з приводу її «Кассандри»!

Інколи почуття відірваності од громади зростало у Лесі Українки на ґрунті об’єктивно справедливих претензій до неї, які ставила «літературна громада» — керівники журналів, видавці, її «товариші пера». Від неї прохали літературних оглядів, критичних розвідок, розправ про західноєвропейські письменства, її втягали в «журнальну» роботу, від неї сподівалися перекладів із чужомовних поетів — тоді як вона вся була переповнена своїми утворами, власними героями, що не давали їй спокою. Для неї, що прекрасно розуміла «насущну» потребу такої роботи, це все-таки була мулярська праця скульптора Айрона коло дому пастора Ґодвінсона. Фея Раутенделяйн мала обертати млинове каміння… Леся Українка часто жартома повторювала: «що треба, того не треба», тобто: що потрібно для громади в першу чергу, то не є внутрішньою потребою її творчості і навпаки: що не є для громади її щоденний хліб, те дуже часто з’являється конечною потребою її душі. І вона вважала цілком законним, приймала як належне, що «муза ніколи не хоче робити того, що мусить, а те, що їй забагнеться».

От ґрунт, на якому у Лесі Українки виникають образи самотніх героїв[94], от звідки у неї конфлікт Річарда Айрона з пуританами, пророчиці Тірци з іудеями «на руїнах», горді речі Річарда і поклики Тірци:

Дух Божий знайде сам мене в пустині,

А вам ще довгий шлях лежить до нього!

Я рішуче не можу погодитись з піднесеною в сучасній критиці кваліфікацією індивідуалізму Лесі Українки як «розпачливого», а її «мрійництва» — як безпорадного. Я б скоріше сказав за другим критиком, що індивідуалізм Лесі Українки — то «не безнадійний індивідуалізм гинучих класів[95], не анархічний індивідуалізм Пшибишевського… Її індивідуалізм — бурхливий протест проти кволості й дрімливості громадянства, проти його невільницького духу й пасивності… він «не тікає зовсім од життя та людей, подібно до героїв Байрона та його російських послідовників, не ховається в катакомбах, а шукає свого місця, як Неофіт, у таборі Спартака»… Її трагедія — то трагедія сівача, що вийшов занадто рано, «до звезды», і в якому часто загоряється гнів проти животіння суспільства («паситесь, мирные народы»…), проти непридатного для великих цілей знаряддя. А її самотність на верхів’ях, далеко «від пахощів облесливих долин», то самотність творця, що в горах повинен, як Заратустра, передумати всю свою мудрість, щоб у належний час понести її в долини, віддати людям.

А що у Лесі бували часом індивідуалістичні настрої, що її зброя оберталася проти громадянства, що вона ставала на прю з ним, — то це звичайне явище, коли ватажок, поет чи мислитель, переростає своє оточення, убоге, безсиле, не розвинене естетично, не піднесене культурно. Коли «провідники» бачать те, що має прийти, але повести маси за собою не можуть, бо в розвитку самих мас немає для того «відповідних передумов»…

І такий цікавий з цього погляду останній, передсмертний задум Лесі Українки, — драматична поема, що так і зосталася в короткому попередньому нарисі. Великий грецький учений Теокрит в Олександрії вірить в остаточну перемогу науки. Але його доба — доба християнського фанатизму, що нищить великі наукові цінності за те тільки, що вони поганські. Філософа заарештовують. Має бути трус в його бібліотеці. Тоді діти Теокритові, підлітки, хлопець і дівчина, вибирають вночі щонайцінніші для майбутнього манускрипти з бібліотеки і потай миру, за городом, закопують їх у пісок пустині. Сходить сонце. Діти стають на коліна і звертаються до нього: «Геліосе! рятуй наші скарби! Тобі і золотій пустині доручаємо їх!»[96] Колись настане пора, і манускрипти, сховані тепера від людей, підуть на пожиток людям. І тільки поки що, може, короткий час: «Геліосе! рятуй наші скарби! Тобі і золотій пустині доручаємо їх».

От образ, в якому мені мисляться відносини межи поезією Лесі Українки і українським читачем.

1924

Нова збірка Тичини{129}

П. Тичина. Вітер з України. Поезії. В-во «Червоний шлях», 1924. Стор. 86. Ціна 1 карб.

Третя книга поезій Тичини має значення нового й характерного етапу в його поетичній творчості, — так її і прийнято уже на сторінках преси (стаття А. Лейтеса в № 46 «ЛНМ»). Коли «Сонячні кларнети» наполовину присвячені національному відродженню 1917 р., а для соціальної революції мають лише образи «Скорбної Матері», що проходить по засіяному могилами полю смерті, та темної ночі, сповненої дощового плачу —

Незриданними сльозами,

Тьмами —

Дощ!..,

коли «Плуг» являє собою упокорення перед стихійно-необорною міццю революції, перед її грізною силою, що скрізь («чи то місто, дорога, чи луг») глибоко веде свою борозну і скибами відвалює землю, що має прийняти новий засів, — то допіру випущена книжка становить не тільки «прийняття», але й радісний гімн нашій добі, — соціальній революції. Титульний вірш книжки, присвячений Хвильовому, захопленому поетові найдальших перспектив революції, різко розриває з споглядальністю «Плуга».

Нікого так я не люблю,

Як вітру вітровіння.

Чортів вітер! Проклятий вітер!

Він замахнеться раз —

рев! свист! Кружіння!

І вже в гаю торішній лист,

як чортове насіння…

Перед нами експансія, наступова енергія революції. Вітер з України віє на Схід і Захід, він регочеться у відповідь і спокійно-мудрому Рабіндранатові, і строго-діловому Заходу, що підозріло глядить крізь шкельця.

Так уявляється ідеологічне обличчя нової книжки. Але, крім ідеологічного, у неї є своє власне обличчя стилістичне.

Поетика «Сонячних кларнетів», першої книги Тичини, — чисто символічна. В основі її славетна теорія відповідностей, що дозволяє одні відчуття перекладати на мову других. Крім того, вона вся орієнтована на звук. Всі слова зважені й використані як звукові сполучення, ритми вишукані і розраховані так, щоб справити враження тонкими музичними ефектами. Тичина хоче впливати не так значністю вкладеного в вірш змісту, як сугестивною силою своїх звуків. А мова його хоче стати тим «крилатим серця звуком», що

Хватает на лету и закрепляет вдруг

И томный бред души, и трав неясный запах.

Враження свіжого ясного ранку, передане образом зайчика, що «ромашкам очі розтулює» на тлі пахучого сходового неба; ніч в образі старої баби з духом сухих васильків і м’яти — от вершини раннього імпресіоністичного письма Тичини, що на нього звернули увагу Ніковський в «Vita nova», Меженко — в «Музаґеті», а І. Еренбурґ — в легкому і зарозумілому фейлетоні «Киевской жизни» (1919, ч. 54). Тільки й різниці, що там, де перший зазначав «сміливість надзвичайну», третій (Еренбурґ) бачив лиш «умеренные отступления импрессиониста». Тоді ж, з виходом «Сонячних кларнетів», відзначено було велике уміння Тичини побудувати цей свій стиль на даних народно-поетичної традиції. «Земляной дух» — як сформулював Еренбурґ, «вільні речитативи думи», химерна ритміка народної поезії, образи, що стають немов продовженням народної образотворчості — як деталізували інші рецензенти. «Плуг» в стилістичному відношенні був дещо блідіший. Інвективи, як «Плюсклим пророкам» і ін., спроби ронделів та сонета «на громадські теми» Тичині рішучо не вдалися. Та і взагалі «Плуг» показався книжкою одноманітною й нерівною; йому бракувало одстояності «Сонячних кларнетів». Третя допіру випущена книжка Тичини знов відзначається багатством і многогранністю поетичного стилю.

І знову найсильніший Тичина там, де залишається на ґрунті традиційних образів. Одна з найблискучіших п’єс у збірнику, безперечно, є «Плач Ярославни». Для «Вітру з України» це така ж центральна річ, як «Скорбна Мати» для «Сонячних кларнетів», як «Мадонно моя…» — для «Плуга». Можна дивуватись тільки, як зумів поет відсвіжити цей стільки раз тлумачений образ княгині Ярославни — «с зарею плачущей на городской стене»; який новий і багатий зміст спромігся в нього покласти. Широта символічного обхвату — вражаюча. Чого, чого, яких дум і аналогій не будить це протиставлення старої соціальної гармонії, до якої тяжить Ярославна, —

Щоб одні землі гляділи,

А другі корон, —

невиразним стихійним голосам, труському сміху та шумові-шумищу, якими відповідає далина на поклики й сподівання княгині. І яка шкода, що сам Тичина, в другій частині поезії (ритмічно прекрасній і необхідній з погляду композиції) вирішив чомусь порозставляти крапки над усіма і, ввести багатий емоціональним змістом символ у вузький фарватер алегорії. Прекрасний у своїй «народності» «Кожум’яка» збудований на популярнім переказі про богатиря-кожевника, що боронить місто (чи край) од ворога, хоч і тут трактування теми чи не занадто розмислове, чи не збивається на «притчу», на аполог. Змій — світова війна 1914—1918 рр., Микита — пролетаріат, боротьба з багатіями, «аж закипіла земля» — соціальна революція, звернена одночасно проти війни і проти привілейованих, у кого «уші не обрізано», у кого «синів не порубано», хто умів чужою кров’ю власкавлювати змія. В тонах народної образотворчості витримано і «Трьох синів» («Приїхало до матері та три сини») і Осінь («Осінь така мила»). Остання взагалі належить до шедеврів Тичини.

Другу групу поезій — поруч з цими речами тематичними — складає інтимна лірика Тичини, вирвані сторінки з його щоденника, що змістом, а подекуди й формою вислову немов продовжують його «Замість сонетів і октав». До цієї групи я відношу «Живем комуною», весь цикл «Вулиця Кузнечна», «Уривки з щоденника» і «Харків». Всі поезії цієї групи мають більш-менш яскраво розмежовані два моменти: а) імпресіоністично накиданий малюнок і б) міркування з його приводу, рефлексії поета й мислителя. В уривках з «Замість сонетів і октав» цю двомоментність навіть підкреслено розділом кожного з уривків на строфу й антистрофу. Без графічного розмежування обидва моменти виступають у поезіях перерахованих вище циклів. В одній поезії малюнок цікавіший, як думки з приводу нього. Це:

Охляло сонце. На будинках

Горить гарячий фіолет.

Останній промінь, як стилет,

Поранив клен на осінь. Жінка

Зніма білизну. Веремію

Круг неї вітер закрутив

І запилив у свій мотив

Рожеві ноги й повну шию…

В розстріл гуляє дітвора

І патріот свого двора,

Собака з ними. От і день

Скінчивсь. Над містом шум кипить.

У всіх тонах стрункі морози.

Лиш божевільні паровози

Когось гукають кожну мить.

І, право, з жалем після цього яскравого малюнку чи[таєш] мертво-тенденціозне, незв’язне внутрішньо, немов приклеєне, сухе закінчення:

Хай буде рух! душі! знаття!

Нехай і боротьба звірина, —

Лиш так оновиться людина

І вся матерія життя.

В інших поезіях циклу обидва моменти рівноцінні і тонко переплітаються один з одним. Такі поезії «Захід», «Перше травня на Великдень» і особливо зворушливий «Великдень». В поемі «Живем комуною», складеній своєрідними ритмами (над якими варт попрацювати спеціально) обидва моменти інколи підкреслюються характерними повтореннями. Беру уривок другий:

На капусті жовті метелики, а на Дніпрі — білі.

Вітрила груди пнуть, до сонця весла грають, стежки світають за човнами, і тільки пісня по воді: «Ой гиля-гиля, гусоньки, на став!»

На капусті жовті метелики, а на Дніпрі — білі.

В човнах все ліс, що рубаний, що цілий. Голодне місто проковтне і все-таки обмерзне. Тоді хоч дайте ж ви робітникові. Сміються: всім дамо!

Ось ми на зиму в отамани, то, може, й зовсім вас доб’ємо…

Ой гиля-гиля, гусоньки, на став!

Це «Ой гиля-гиля…» спочатку подано, як слухове враження, як уривок пісні веслярської; наприкінці автор повторює його про себе, спиняючись на нім думкою і немов застосовуючи його до зустрітої громади.

Цілком нові і трохи навіть несподівані у Тичини його епічні гекзаметри: «Хмари кругом облягли», «Повстанці», «Клеон та Діодот». Треба віддати справедливість поетові, гекзаметром він опанував добре (два-три невдатні рядки на рахунок не йдуть). В «Клеоні та Діодоті» його гекзаметр немов перехоплює звук гомерівського гекзаметра.

Найслабіший Тичина й тут у своїх інвективах, у своєму лірично-сатиричному випаді проти «великих брехунів» та в своєму монолозі «Перед пам’ятником Пушкіну в Одесі». Гнів у Тичини рідко коли виходить переконуючий, — про це ще писав Меженко у «Ґроні». І характерно, що тут поетові одмовляються служити й мова, й музика віршова. Ритм його шестистопових ямбів сухий, а мова повна невиправданих русизмів. Все це на рівні сонетів та ронделів «Плуга».

Здоров був, Пушкін мій… (Чому не «Пушкіне»?)

І Пушкін на ставку пливе у грязь, як гавань…

Господь стихи простить…

Не сильний взагалі і цикл «В космічному оркестрі». Неприємно вражає перемішання слів і образів із ритмом далеких одна від одної сфер. З одного боку: «І плачуть, і співають промені у далині, немов віолончелі», «Дух пройняв усе»; з другого — семестри, аеростати, мотори, конфедерації, девізи etc. Виїмком являється тільки надзвичайно сильний, бо не обтяжений словесною зайвиною уривок VI: «Мов пущене ядро з гармати».

Сказаним ми, розуміється, ніскільки не хочемо умалити значення останньої книжки Тичини. Навпаки — її хиби й помилки тільки тому й помітні, що проектуються вони на площі високо досконалої віршової техніки. В кого з сучасних поетів знайдемо такі стислі і разом — такі музичні місця, як ці рядки з перекладеної ніби із Баратинського, а по суті такої щиро тичинівської «Весни»:

Ще синій ліс не взеленів,

Але квіток проріст

Уже підняв і розрізнив

Торішній злеглий лист.

І одно тільки слід закинути авторові — це те, що він занадто томить читачів, не пускаючи в друк своїх давним-давно викінчених речей. Збірка «Вітер з України» майже в такому вигляді, як тепер, зложилася на початку 1923 року, видано ж її тільки наприкінці р. 1924-го. Цікаво, як довго ще лежатиме в столі авторовім викінчений і оброблений уже «Сковорода»?

1925

В справі критично-бібліографічного журналу{130}

(«Нова книга», 1925, ч. 4—6)

З часу припинення «Книгаря» восени 1920 р. і досі справа критично-бібліографічного часопису на Вкраїні все ще не може налагодитись. Так, — бо ні «Голос друку», складений у Києві літом 1921 р. і випущений через рік у Харкові, важкий і нерухомий, ні книгоспілчанська «Книга», що замінила його 1923  р., ні «Книга» «Червоного шляху» цієї справи, по суті, не розв’язали. Фізіономії своєї вони не виявили, бібліографів та рецензентів коло себе не згромадили, книжкової продукції своїми рецензіями не охопили і, можна думати, не задовольнили навіть редакційних своїх колеґій. Принаймні в друкованих своїх заявах редактори та ближчі співробітники цих бібліографічних спроб одверто признаються, що покійний «Книгар» був журналом «доволі жвавим та цікавим»; що ж до їх власних видань, то ще недавно читач був свідком їхніх писань та міркувань про те, як поставити і як «зрушити з місця віз бібліографічного журналу» (вираз т. Г. К-би).

Маємо на увазі дискусію, що відбулася на сторінках «Культури і побуту» на початку ц. р.

Загальне враження від цієї дискусії можна найкраще схарактеризувати такою картиною: тяжко, непоправно хворий лежить у кімнаті, а його близькі й родичі в певності, що він їх не почує, розв’язують над ліжком практичні питання завтрашнього дня: що треба буде зробити, коли його вже не буде.

Пригляньмося ж до цього похорону давнішої «Книги» напередодні її смерті та до міркувань про те, чим має стати новий, по нових рецептах зреформований журнал.

Всіх статей три. Найголовніша з них належить т. М. Годкевичу. Вона, власне, й порушує справу.

Т. Годкевич виходить з порівняння бібліографічної справи в РСФСР і у нас:

«Росія має силу бібліографічних видань, багатих і технічним виконанням, і добором сил, і обсягом, і тиражем: «Печать и революция», «Книжная летопись», «Книгоноша», «Красный библиотекарь», «Новая книга», «Бюллетени литературы и жизни», «Помощь домашнему образованию», «Красная печать», «Журналист» і т. д…. Багато уваги звертається на книгу, на справу виробництва її, розповсюдження й доцільного використання… Тут багато допомагає традиція, звичка до бібліографічних журналів і великий розмах видавничої діяльності.

Цього у нас ще немає…»

З такої оцінки нашого становища випливають практичні висновки автора:

«Цього у нас ще немає, — і саме тому треба підтримувати кволі парості української періодичної бібліографії. Але тому ж не треба давати розпорошуватись небагатьом бібліографічним силам, треба зв’язати загальним планом журнали, розмежувати їхні функції, не допускати до паралелізму і конкуренції».

Конкретизуючи ще далі свої міркування й рецепти, т. М. Годкевич пропонує якнайточніше розділити сфери обох бібліографічних видань: «Літопису українського друку» з його реґістраційними завданнями, і «Нової книги», що може і має стати «масовим журналом книгарської справи та видавничої політики». До цього додаються ще два корективи. Відносно «Літопису українського друку» — доповнити бібліографічні анотації критичними; відносно «Нової книги» — скоротити рецензії, наблизивши їх до типу критичної анотації, коли б останні не пройшли в «Літописові у. д.».

В ч. 13-му «Культури і побуту» з приводу статті М. Годкевича озвався т. К. Дубняк. Погоджуючись з потребою видання двох бібліографічних органів, реґістраційного і критичного, він висунув план, цілком утопічний в нинішніх умовах нашого книжкового торгу — видавати спеціальні бібліографічні журнали по різних галузях науки, «пристосовуючись до території України».

Третій дискутер у бібліографічій справі, т. Г. К-ба, одкидаючи «краєзнавчий» проект т. Дубняка, повертається до ідеї єдиного критично-бібліографічного журналу, песимістично зазначаючи: «Ми не можемо справитися з організацією єдиного загального критично-бібліографічного журналу, щоб думати ще про інші»… «На згуртування робітників коло цього єдиного журналу і слід звернути увагу».

Ми нарочито зупинилися на статті т. М. Годкевича і збуджених нею відгомонах, бо очевидячки вони лягли в основу тих змін, що зайшли в «Новій книзі» і зробили з невеликого розміром і форматом видання великий журнал з деталізованим підбором матеріалу і складним змістом, «журнал книгарської справи і видавничої політики».

Перше, що впадає в око, — це новий формат журналу.

Досі «Книги» і «Нова книга» виходили на зразок «Книгаря», невеликими зшитками в 3—4 аркуші, тільки переробивши убогу зовнішність на мідний гріш видаваного часопису на зовнішність показнішу і пристойнішу, як то належить органові великого видавництва. Формат і розмір «Книгаря» стали свого роду традицією української періодичної бібліографії. Яким же чином т. Годкевич, що в своїх статтях такий натиск кладе на традиції російської бібліографії (так їх поважає), — в своїй практичній редакторській роботі легко і безтурботно ламає традиції бібліографії української?

Справа, розуміється, не обмежується на розмірі та форматі. Вона йде далі і в другу чергу позначається на характері й доборі статейного матеріалу.

Фундаментальних статей в свіжому № «Нової книги» чотири (до речі, число, якого дотримувалась редакція «Книгаря» в одинарних ч. ч.).

' Перша з цих статей — передова редактора С. Пилипенка «На п’яти підоймах». Т. Пилипенка в цій статті турбують справи Державного видавництва — брак основного капіталу, відсутність господарчого плану і т. п. Але висновки його кінець кінцем оптимістичні: п’ять могутніх підойм (ричагів) мають вивести видавництво з того становища, яке т. Пилипенко не боїться назвати «перманентною кризою». Це: 1) товариш Урожай, 2) культурне (наслідком революції) піднесення людності, 3) українізація, 4) розгортання шкільної сітки, згідно з новими планами загального навчання і 5) ліквідація неписьменності. Точними даними, викладками, цифрами т. Пилипенко своїх висновків не підкріпляє: його стаття написана в тонах газетної передовиці. Друга стаття належить т. Арнаутову і трактує питання про підручники для шкіл соцвиху. На жаль, вона становить собою не так розгляд і оцінку видавничих перспектив, скільки ґрунтовний, добре арґументований наказ педагогічним колам, які треба писати книжки для трудшколи. Ядро її не бібліографічне, а методичне. Але і цю статтю з певними обмеженнями можна віднести до тої рубрики, яку т. Годкевич узиває «видавничою політикою».

Інший характер мають останні дві статті. Цікавіша з них перша: про українську кооперацію та поширення книжки на селі. Питання, яке вона висуває, справді актуальне: чому книжка так слабо йде на периферію. Відповідаючи на це питання, автор має мужність признатися, що тут діє і нездатність периферійного апарату розповсюдження, і віддаленість сіл від нинішніх округових центрів — при безперечному культурному занепаді районів (особливо це треба сказати про районові центри з колишніх повітових міст). Слушно й цікаво сформульовано і практичні висновки автора про заходи, що їх треба вжити для поширення книги. Стаття т. О. Прозоровської про «Формування робочого ядра по бібліотеках» (четверта з черги) найменш цікава. Авторці бракує ширшого погляду. Нудно читати многоповторювані її слова про те, що для широкого читача класики «російські і чужоземні (про українських ні слова!) в повних збірниках творів становлять матеріал важкий і некорисний, для читача ж розвиненого, або коли єсть досвідчений бібліотекар-марксист, що міг би освітить твори марксівською критикою, класики становлять дорогоцінний матеріал для вивчення різних періодів економічного розвитку».

Добір статей (так само як і форма) розриває з дотеперішньою бібліографічно-журнальною традицією, — і розриває, мені здається, не на користь журналові. Гадаю, що й тут попередній досвід періодичної бібліографії української не годилося б так зневажати.

Я, розуміється, зовсім не хочу цим сказати, що статті про книгарство, видавництво, книжкове поширення та бібліотечне користання книжкою — непотрібні. Мені видається тільки, що ними самими не можна обмежуватися… Мені здається, що годкевичівське означення зреформованої «Нової книги», як «масового журналу видавничої політики та книгарської справи», містить в собі внутрішнє протиріччя. Журнал книгарський, журнал видавничої політики не може бути виданням масовим, широкого споживання; це є вузькоспеціальний, книгарський журнал. Коли «Нова книга» хоче знайти стежку до читача масового, то їй не слід цуратися статей на літературні, теоретично-літературні і інші «неправовірні» чи «не зовсім правовірні» з погляду ригористів бібліографії теми.

Так стояла справа в «Книгарі», так мала очевидячки стати вона і в «Книзі» до її зреформування.

Висуваючи приклад «Книгаря», я не хочу цьому прикладові давати нормативне значення. Мені прекрасно відомо, що «Книгар» протягом двох з половиною років видання змінявся, формувався і остаточно ще не усталився. Але разом з тим я не заперечував би того, що він краще відповідав потребам українського читача, ліпше їх угадував, аніж це робить «Нова книга».

Розпочатий як бібліографічний листок-реклама, як інформативне видання т-ва «Час» про себе, щось на зразок «Известий книжного магазина М. О. Вольфа», він уже протягом першого року свого існування виріс із цих рамок. Коли ж наприкінці 1918 р. організатор журналу В. Старий виїздив за кордон, щоб налагодити друк української книжки в Чехії, — то разом з завідуванням редакцією він передав мені і цю свою тенденцію збільшувати в журналі елемент критично-бібліографічний. Це спадалося з поглядом нової редакції, і протягом 1919 року перший статейний відділ «Книгаря» визначив я так:

a) Статті з приводу тих чи інших літературних ювілеїв (передова — з приводу 25-ліття літературної діяльності С. О. Єфремова в ч. 29—31; статті-студії (з приводу столітнього ювілею кулішівського — ч. 23—24); статті-вступи до вивчення тої чи іншої справи, як стаття В. Петрова про Сковороду з характеристикою всієї літератури про філософа в ч. 29—31).

b) Статті з приводу значних появ літературних — там, де редакція не вважала за можливе обмежитися рецензією. Так оцінені були в журналі «Сонячні кларнети» Тичини, заходи Загула — Кобилянського коло перекладу цілого Гайне, спроби повних видань Л. Українки, Коцюбинського і інш.

c) Статті, присвячені теоретичним питанням бібліографії: прекрасні популярні замітки А. Л. Бема. Гадаю, що такі статті можливі і в «Новій книзі», без небезпеки порушити компетенцію «Бібліологічних вістей».

d) Статті з історії української книжки (начерки В. В. Міяківського).

e) Літературно-видавничі проекти (стаття П. І. Зайцева з планом «Збірника творів» Куліша).

f) Статті про зовнішність укр. книжки і навіть про її внутрішню впорядкованість та охайність. З мого погляду, навіть питання про книжну мову може набрати такої актуальності, що і критико-бібліографічний журнал мусить його торкнутися.

Далі за відділом статейним у «Книгарі» йшов відділ рецензій (огляди преси містилися на чолі відділу, як і в «Новій книзі»), а далі мав бути (розвернутися повніше він так і не встиг) другий відділ статей — «поличка книгаря й бібліотекаря», куди й повинні були увійти статті й замітки на теми, яких «Нова книга» торкається в своїх основних статтях.

Мені здається, що описаний вище добір і розподіл статтьового матеріалу більш доцільний, як той, що його практикує редакція «Нової книги» в зреформованому числі. Українському читачеві (ми цілком погоджуємося тут з т. Г. К-бою) потрібний єдиний критично-бібліографічний журнал, різноманітний, рухливий, недорогий, а значить — невеликий, — слід боятися тільки через край солідного, нерухомого, раз на чотири місяці видаваного альманаху, бібліографічного genre ennuyeux. Українському читачеві потрібний журнал, який би не тільки держав його в курсі книжкової продукції, але й проповідував йому нові книжки та видання. Зреформована «Нова книга» — чи не занадто, як на нашого масового читача, академічна?

Навряд чи можна назвати вдатним і третій відступ «Нової книги» від нашого бібліографічного звичаю — заміну рецензій-обговорень рецензіями-анотаціями. Рецензія-анотація, рецензія описового характеру, розуміється, вигідніша для редакції, особливо на перших порах: вона не потребує кваліфікованого рецензента і тим ніби забезпечує повніший охват книжкового виробництва в рецензійному відділі. Але з другого боку, вона рідко коли може бути цікава, рідко коли дає достаточне поняття про книжку. Вона бліда. Так сталося з рецензіями «Нової книги». Навіть у досвідчених літературних людей вони виходять невправні і анемічні (І. Немоловський, М. Доленго, П. Височанський і інш.).

Іноді короткість рецензії не дає змоги дати тій чи іншій книзі принципову оцінку. Так, зосібна, сталося з рецензією на шевченківські твори, видані в Москві заходами літературного товариства «СіМ». Оцінюючи нове видання Шевченка, поважний бібліографічний журнал мусить пам’ятати, що текст «Кобзаря» ще не установлений остаточно, що критична робота Доманицького на сьогоднішній день перестаріла і що, нарешті, якість кожного нового видання в значній мірі залежить від того, оскільки і як воно взяло на увагу нову роботу над шевченківськими текстами. Читач уже знає з авторитетної оцінки про несерйозність, про неохайність московського видання. Бере рецензію «Нової книги» і там знаходить досить невиразну, не цілком позитивну, але й не засуджуючу оцінку т. Річицького, далеку від принципіального ставлення справи.

Нам добре відомо, що влаштувати рецензійний відділ з оцінок докладних і ґрунтовних — річ нелегка. Але не треба думати, що вона таки неможлива. В Харкові і в Києві досить хороших спеціалістів в різних галузях науки й мистецтва. Треба тільки збити їх в одну журнальну сім’ю, заінтересувати її журналом — тобто зав’язати з ними листування і дати їм змогу без зайвого відкладання, в скорому часі бачити свої думки надрукованими. Добитися акуратного виходу книжки щомісяця, забезпечити їй хорошу розсилку — в даному разі буде половиною справи.

Нарешті, відділ «Хроніки». В «Новій книзі» він виключно багатий і розпадається на силу підвідділів: І. Видавництва. II. На шляху до читача. III. Бібліотечне життя. IV. Книгознавство. Бібліографічна робота. V. Друкарська справа. VI. Література. Наука. Мистецтво. Кожний з підвідділів складається з кількох статей і досить великої кількості розрізнених заміток. Деякі з них більше личили б журналові бібліологічному, аніж бібліографічному.

Ця надзвичайна, несподівана в журналі для масового читача розкіш вносить до «Нової книги» навіть певну диспропорцію. Справді: фундаментальні статті займають 12 стор.; огляди й реферати — 6; рецензії (в журналах такого роду — річ центральна) — 25; а розбита на шість рубрик хроніка — 39.

Не кажу, щоби ця хроніка була нецікава, навпаки, — але в журналі неспеціальному, розрахованому на масовий ужиток, її занадто. Пишу так тим пряміше, що й один з редакторів «Н. книги» висловився за найстрогіше розмежування всіх теперішніх бібліографічних та бібліологічних видань: «Літоп. укр. друку», «Нової книги» та «Бібліологічних вістей».

Наприкінці спробуймо зробити підсумок усім попереднім міркуванням.

Справа широкого критично-бібліографічного журналу ніколи не стояла на Вкраїні так гостро, як тепер, після кількох літ невдатних бібліографічних спроб. В тій дискусії, яка знялася навкруги цього питання, було висказано, що найкращим вирішенням цієї справи є єдиний критично-бібліографічний журнал. Справедливість цієї думки може бути обґрунтована: а) пасивністю українського читача, якого треба ще нахиляти до книжки, b) економічною його слабістю, яка не дозволяє валити йому на плечі кілька видань, і с) порівнюючим успіхом критично-бібліографічного часопису в рр. 1917—20.

Зреформована «Нова книга», як спроба вирішити справу популярного бібліографічного видання, є трохи заважка через свої занадто сильно виявлені ухили в бік книгарсько-видавничої політики. Щоби стати журналом жвавим і справді цікавим масовому споживачеві, «Н. к.» треба: 1) поширити відділ статей, поруч з питаннями книжкового торгу та бібліотечним, відгукуючись широко й різноманітно на видатніші з’явища літературного порядку, 2) замість рецензій-анотацій знов повернутися до рецензій-обговорень, як до більш змістовних і повчаючих, і 3) погодити відділ хроніки з бібліографічним характером та неширокими рамками журналу…

І нарешті — уклінне прохання не так до редакції, як до видавництва: забезпечити акуратний, щомісячний вихід журналу і тим покласти початок умовам, в яких журнал зможе обрости сім’єю постійних і добре підготованих співробітників.

1925

[Лист до редакції газети «Більшовик»]{131}

Вельмишановний тов. редакторе!

В замітці т. А. Л-ого, уміщеній в ч. 61 Вашої газети і присвяченій літературній вечірці 15 березня ц. р., мені приписано речі, в котрих я цілком не повинен. Дозвольте сконстатувати: 1) що моя кінцева промова не була жодним відступом з позиції, чи то «зниженням тону»; що ні себе, ні своїх товаришів я ні в чому не «вигороджував»; і 2) що слів про чисту поезію й чисту науку в тому розумінні, як їх подає референт «Більшовика», я не говорив. Правда, я навів кілька давніх про ці речі думок Лаврова й Михайловського, щоб довести запізненість деяких зроблених поетам закидів, але, розуміється, від цього ще дуже далеко до характеристики моїх товаришів як діячів «чистої поезії». Т. А. Л-ий, очевидно, прийшов на вечірку з готовою думкою і через те не спромігся ні належним способом вслухатись в зачитаний матеріал, ні схопити основну нитку дискусії.

З пошаною

Мик. Зеров.

1925

Нові твори М. Черемшини{132}

Допіру випущена «Книгоспілкою» книжка оповідань Марка Черемшини[97] є перша спроба познайомити широкого читача на Україні «наддніпрянській» з творчістю цього талановитого, хоч зовсім не знаного у нас письменника. Не треба, здається, говорити, оскільки ця книжка на часі. Скажемо, що в українській літературі мало авторів, літературна доля яких випала б так несприятливо, як доля цього талановитого представника галицької імпресіоністичної прози.

Марко Черемшина має нині 50 років — народився 13 липня 1874 р.; перші його оповідання стали з’являтися ще в другій половині 90-х рр.; р. 1901 вийшла книжка його оповідань під заголовком: «Карби». А проте — видана в Чернівцях, на Буковині, ця невелика книжка на Україну в свій час не попала; перевидати її тут не перевидали (не мали змоги чи просто не прийшла черга); і от, хоча 1902 р. «Карби» знайшли прихильну оцінку в статті проф. М. С. Грушевського на сторінках ЛНВ, р. 1909 в «Українській хаті» Гнат Хоткевич писав про їх автора, як про «камень отметаємий», як про письменника затертого й несправедливо забутого, ставлячи його поруч Мик. Філянського та Артема Хомика. До книгоспілчанського видання читач, що не має спеціальної охоти копатися в старих часописах, міг дізнатися про Черемшину тільки з хрестоматії «Вік», де видрукувано двоє його оповідань, та ще з коротеньких заміток про нього в «Історії українського письменства» С. О. Єфремова (вид. 3, стор. 418) та «Підручнику» О. К. Дорошкевича (стор. 214—215).

Випущена книжка представляє нам творчість Черемшини далеко повніше: до уваги читача в ній подано 16 оповідань, із них чотири — ранні, із збірника «Карби», дев’ять — із продукції останніх літ і, нарешті, три — перекладені (дуже тонко й художньо) з мадярського автора Коломана Міксата. Але, розуміється, і збірник «Село вигибає» всієї творчості Черемшини не репрезентує: на думку видавництва, це мав бути скоріше «вибір творів», аніж повний їх збірник. І навіть творчі здобутки останніх років, хоч на них звернено найбільшу увагу, не представлені в ньому цілком. Причини цього явища лежать в нашій теперішній одірваності від Галичини, що не дає змоги одержувати і в свій час принотовувати всі літературні новини закордонного життя українського. До цього ще треба додати, що Черемшина має звичай друкуватися не так по великих журналах, як по провінціальних альманахах та призначених для селянства календарях, тобто по виданнях, що в першу чергу ризикують лишитися не присланими або не поміченими.

В моєму розпорядженні у цей час лежать докладні відомості про ті оповідання нашого автора, що не ввійшли до збірника «Книгоспілки». З ними я й маю познайомити читача. Ось вони (друковані в різних галицьких виданнях).

1. «Йордан».

2. «Село велике» (у поправленій редакції — «Інвалідка»).

3. «Зрадник».

4. «Після бою».

5. «Поменник».

6. «Туга».

7. «Бо як дим підоймає ся».

8. «Писанки». — Останні троє оповідань ще не друковані, відомі в «машиновім письмі».

З усіх цих восьми оповідань єдине велике «Поменник», що являється немовби прологом до опублікованого в книжці «Село вигибає» оповідання «Бодай їм путь пропала». Перед нами те саме село, навіть ті самі люди, тільки ще в перший рік війни, і мова мовиться про події, на які натякають деякі тиради в «Бодай їм путь пропала» («Як перед тогід було…»). Головні постаті: «м’який русин» і радикал, селянин Митро Лужливий, сільський піп, москвофіл («твердий русин»), ворог Митрів, якого за російську орієнтацію заарештовує австрійське військо, і нарешті багач Дзельман, що спекулює на приході війська, виказуючи на своїх довжників, як на зрадників австрійської державності.

Інші оповідання, як «Йордан», «Зрадник», «Після бою», розробляють ту саму тему: «війна і гуцульське село». Широкої картини в них нема, — все це невеличкі етюди, поодинокі епізоди кривавої епопеї.

В оповіданні «Йордан» російський солдат грабує і забиває бабу, на яку виказують її сільські вороги, забиває «під самі відорщі», тобто на «голодну кутю», так що бабі не довелося навіть свяченої води з Йордану діждати. І ніякого обурення не викликає уже ця смерть — звикли! — тільки самі епічно-спокійні розумування на тему: «Всім нам так буде!»

«— Тому, любки, пішло війні почерез другий рік!

— Говоріть своє: бабі царство, людям чорний гід, коби й нам борше!

— Не бійте-си, любки, аді Йордан воду розливає, недалекі гони й нам.

— Який Йордан бабі, такий буде й нам.

— Видко ділу, що так: віді з-за цеї війни усім нам буде бабин Йордан».

В оповіданні «Після бою» перед нами «герої тилу» і мародери, що живляться з трупу, як ворони, і вигортають кишені побитих у бої; в оповіданні «Туга» — жалощі жіночі за «Юрійком Золотим», що його (чи не назавжди?) одняла війна; в оповіданні «Зрадник» — постать селянина, що потрапляє під військовий суд за те, що його корова, перебігши дві лінії окопів — свою й ворожу — дала знати неприятелеві, де саме австрійські шанці, і т. д., і т. д.

Окремо стоїть оповідання «Писанки», якого дія відноситься уже до пізнішого часу. То війна «корчувала села, сльози озерами збирала, життя топила». А тепер прийшло нове горе — політичні утиски, новий режим, під яким особливо тяжко живеться національно свідомішим елементам села. Роман Мокан з верхів, голова читальні у Рогізні, попадає під суд. Його обвинувачують у тому, що на сільському вічі («на сході») він ніби дуже різко говорив проти «панів і паничів». Свідки Моканові під тиском суду й свідків обвинувачення, серед яких фігурує лісничий (велика персона!) плутають, збиваються, і Мокан дістає рік тюрми. Адвокат задоволений, що скінчилося так добре; селяни-свідки епічно потішають Романа: «Романку-братичку, ми в жмені тепер, їхнє право, а наш кримінар» (тюрма). Але Романові від того не легше.

«Коби я тоту катушю пересидів, то абих-видів, що хлопа ріжуть, як вепра, то не обізвуся, бігме, ні!.. Таким цапам треба України? Смоли їм у горло ще й обухом у голову! Ти сироти за нього жінку та й діти, а він з тебе кров хоче пити. То нарід? То гаддя сорокате!..»

Але от Роман і свідки проходять мимо в’язниці і коло воріт помічають дівчинку, дочку Івана Паладюка, що сидів колись над Прутцем і був убитий «за Україну». Дівчина принесла матері, що вже від року сидить в острозі, крашанки в кошелі, майстерно розписані, щоби «нені Великдень справити». Дівчинка мусить жити в місті, у наймах, — батькову хату спалено, — але поступатися своїм не хоче: вона просить «вуєчків» запалити «в ліщинах», у колишній садибі батьковій, велику ватру на спомин душі, «аби усі гори знали, що Паладюкова пам’ять сяє». Романові на душі яснішає: росте молоде завзяття, що заступить підупалу енергію старшого покоління. «Адіт таке воно мале та невидне, а стариню завстидала!..»

Різко відмінне від усіх переказаних — оповідання «Бо як дим підоймає ся…», присвячене «пам’яті дєді», — оповідання, що має виразно автобіографічний характер. Своїм тоном і викладом воно нагадує трохи дитячі оповідання Франкові, але зроблене далеко майстерніше й відзначається забарвленою гуцульськими виразами мовою, легкою й колоритною, а до того ще й повною відсутністю публіцистичних одбігів, які трохи таки псують Франкові його «Маленького Мирона».

Яким щасливим обставинам зобов’язаний Черемшина своєю гімназіальною й університетською наукою, ми знаємо від нього самого. «Мій батько, — пише він, — полюбили були дуже красне письменство, познайомившися в молодих літах в Путилові з письменником Юрієм Федьковичем, і для того дбали про те, щоби в хаті була бібліотека і щоб я мав що читати вже змалку», — очевидно, з тайною метою вивести сина в письменники, батько віддав свого Іванчика (справжнє наймення Черемшини — Іван Юрійович Семанюк) до школи і продавав на його «удержання» «по моргові землі». Гімназію майбутній письменник скінчив у Коломиї, а університет — у Відні.

Оповідання «Бо як дим підоймає ся…», очевидячки, доволі точно відтворює ті обставини, що в них відбувався вступ Черемшини до коломийської гімназії. Недурно сам автор називає це оповідання «особистим спомином».

Шість господарів з різних сіл, зустрівшися в Кутіх, змовляються везти своїх синів до Коломиї. Щоб не наражатися на опозицію вдома, вони рішають виїхать з дому нібито до лісу, звести докупи всіх своїх дітей, щоб їм у гурті не такі непривітні були шкільні мури, — і виводити їх у люди.

«Ще заки село пробудилося, дєдя заставили Іванчика поцілувати неню в руку та й на віз у сіно сідати.

— Таки везеш його ситити[98], — ломили собі руки неня.

Дєдя містили на возі зелену скриньку та й квапилися гей перед тучею.

Неня відкликали Іванчика до комори і шепотіли, що в гарчику на дні у молоці є три срібні леви. А відтак перешінкали Іванчика, а відтак переперезали, а відтак червоне яблучко в писану торбину поклали, а відтак плакали.

А як гуси заґеґали, овечки заблеяли, корови замукали, то Іванчик вже сидів у білій корушинці і минав хату».

Далі майстерно описано ранішні враження маленького Іванчика: непереможна дрімота, що хилить непривичного до раннього вставання хлопчика, уривки батькових фраз, що вплітаються в сни, нарешті, перші напади туги за домом, за братом і сестрою:

«— Дєдю, вертаймося ’д хаті та й беріт ще Сюту і Єлену у школи!

Дєдя посміхнулися, та й сперли коні: «Тепер злази, небоже, з воза та бігай ід своїм камраттям, бо це вже Пістинський ліс над нами».

Лиш дєдя то сказали, а з ліса: гоп-гоп!

А дєдя собі: гоп-гоп!

А ліс собі: гоп-гоп!

Та й з’їхалися фіри, як наймані. Тоті карі коні то вуйка Костина Будза, а тоті білі то вуйка Мартинюка, а тоті гніді то Кулешіреві, а сиві то Лазорєкові, а тоті черлені то Дутчєкові. Та й дєдя вхопили Іванчика за руку і ’д вуйкам підвели:

— Що позагулювали-сте, браття, свої котєта солімкою, як я своє?

— Аби-с здоров, братчику Ю’!

— Аби-сте здорові, побратими пишні!..

— То цес зеленоокий не схотів робити на дєдю та й неню?

— А це ваші паничі сардакові, аби здорові були!

— Най усі здорові будут, ні довбні, ні барди не знают!

— Най ростут великі а дужі!

— Най і мужик покушіє панства!

— Прости нам, Боже!

Хлопці цілували вуйків у руки, а вуйки їх гладили і шустками обдаровували.

Ану, бігайте у ліс, хлопці, та обнюхайте ся добре, аби-сте в приятельстві жили, як дєді ваші!

Хлопці подалися набік і обнюхувалися очима.

Перерахували себе та й начислили, що є їх чотири Івани, один Микола і один Михайло.

Івани будут попами, Микола навчителем, а Михайло лісничим.

Попи будут храми справляти, навчитель буде людські діти бити, а лісничий буде дівчатам кошелі з ягодами відбирати.

Але тоті чупри, тоті лошачі гриви вже недовго будут вітром буяти.

Але оці добрі сонішні дєді вже недовго будут їх гей курчата з руки годувати.

Але зелене село вже не буде їх своїм сонцем гріти, своїми водами купати, своїми лісами холодити, травами росити, садами веселити!..

Гей верше, наш верше

Та зелений верше!

Вже нам так не буде,

Та як було перше.

Не злюбив собі тоту тугу злісний Михайло і вийняв з торбини пістолля та й хвалився, що сам його зробив і що воно мудро стріляє.

Ледве попи і учитель обіздріли тоту зброю, а злісний вже набив капелю на комінок і стрілив у повітря.

Покотився лісом гомін і поніс хлоп’ячу тугу у дебри і скали.

Хлопці повеселіли.

Попи розспівалися, учитель вирубав собі ліщиновий прут і давав їм такт, а злісний набивав знов пістолля».

Тим часом кінчається батьківська нарада. Батьки кличуть дітей, кажуть поперед себе на толічці стати, і тоді вуйко Мартинюк від батьківської сторони говорить промову, «немов ковбки на ґонти розколює».

«— Вісім рік, то вік є, коли на вас талан (добро) з хати виносити… хочете коло книжки степенити, то їдьте до шкіл, а ми послідчу дранку з себе здоймемо… а як не маєте тої волі, то вертайте назад ід хаті і не калічте ні нас, ні себе самих! Кажіте, чи їдете дальше, чи вертаєте?..

— Кажіт, що вибираєте, каламар чи мазницю…

— Колач чи малай?

— Постіл чи черевик, чи нужду чи горазд… чи муку чи життя?..»

Хлопці вибирають каламар і гаразди, колач і життя, — але батькам цього ще не досить. Вони рішають звернутися до найвищої інстанції, поспитатися в самої долі і дають хлопцям такий наказ:

«— Ану, нарубайте смеречини та й накладіт ватру. Як дим буде стелитися до землі, то видко ділу, що землиця то доля ваша, а як дим підоймеся вгору, то писано вам панство!

Хлопці розбігли ся на всі боки і хутко поприносили галуззя та й розіклали ватру.

Дєді вп’ялили очі у ватру.

Зелена смеречина тріскала, порскала, неначе лютилася і раптом спалахнула.

Біленька хмарка диму, як колач, полетіла вгору понад голови дєдів, понад ліщину, понад березину і присіла на дубині, а коли узріла, що дєді поздіймали капелюхи та показують її руками хлопцям і радуються усім серцем, то підлетіла вище і ще вище…

Вже дєді посідали на вози, вже їхали з хлопцями до доброї долі, та біла хмарка все вгорі перед ними та й все підіймаєся вище та вище…

Межи землею а сонцем розколядувалася нова радість.

Бо як дим в гору підоймаєся, то от-тим хлоп’ячим голубим і зеленим оченятам в овечих корушинках писаний легкий хліб…

Такий легкий і білий, як пухкий колач…»

Справді, — як різнить це оповідання з усіма переповідженими своїм тоном, своїм м’яким і теплим гумором, своїм легким і радісним зворушенням! І разом з тим в прозовому доробку Черемшини воно таке ж природне, як і його «Йордан» або «Село вигибає». Це оповідання і ті — то немовби крайні точки осі, круг якої обертається вся його творчість, часом трагічна й темна, а часом осяяна ласкавою й сердечною усмішкою. Таку подвійність літературного обличчя Черемшининого колись давно вже відзначив у своїй книзі, українській новелі присвяченій, Антін Крушельницький: «Під артистичном зглядом, — писав він, — твори Семанюка стоять на рівні із нарисами і новелами Стефаника. Головна ж різниця між ними лежить у цьому, що коли Стефаник послугується трагізмом, як головним середником артистичним, Семанюк дошукується краси поезії в найзвичайніших, цілком буденних хвилях людського життя. Суворе, нахмарене лице Стефаника відбиває вельми від письменського виразу лиця Семанюка — деколи суворого, а звичайно настроєного на ноту сердечного співчуття для осередку, з якого автор вийшов»[99].

Нехай це не скрізь добре висловлено, але в основних рисах це цілком слушно, і можна тільки пошкодувати, що ми й досі не маємо повної збірки оповідань такого талановитого й своєрідного письменника, як Черемшина.

1925

Дмитро Загул. Наш день{133}

(1919—1923)

Державне видавництво України. Харків, 1925. Стор. 50. Ц. 50 коп.

Ця третя з відомих у нас поетичних збірок Загула виходить через сім років після першої книги поезій, що була його дебют, і через шість — після другої («На грані», К., 1919), що найбільше спричинилася до його репутації як «символіста». Розуміється, тут не місце рішати, що являв собою колишній український символізм. Але — чи був він певна літературна школа з виразною мистецькою ідеологією та в певний бік скерованими формальними шуканнями, чи тільки несильний ідеологічно переспів чужих настроїв, акліматизація чужої практики, — в кожнім разі, серед українських поетів, що виховалися на російських символістах (переважно), Дмитро Загул був один із тих, що мали найбільш витримане світовідчування. Тому серед своїх літературних товаришів він видавався за найбільш виразного і сталого. Справді: Я. Савченко уже 1919 року перейшов до голих декламацій на політичні теми, дуже легко попрощавшися з улюбленими образами своєї першої книжки; О. Слісаренко через культ образу і реалістичні картинки («Черничка», «Пасіка») тоді ж таки докотився до панфутуристичної «деструкції», — а Загул все ще лишався при старих богах, складаючи свій «В попелі полумінь», «Реквієм» та «Марію і Мару»…

Звідси зрозумілий той інтерес, з яким берешся до нової його книжки. Чи ж доховав Загул свою символічну віру, чи лишився він при старих своїх позиціях, чи готовий і тепер їх боронити?

Відповідь на ці питання дістаєш невиразну. Переглядаєш книжку і бачиш, що їй трохи бракує стилістичної фізіономії. З одного боку, в ній — широкі узагальнення, символічні ландшафти: Марія і Мара, Чотки часу і молитви Вічності, тридев’яті гори і день, що згорає в кривавому заході, «горді пави», що «розсипають згубний сміх»; з другого — римована проза, публіцистика, римована служба «злобі» дня» («Захід», «Ворожим городам», «Гімн-прокламація»). Далі, приглядаючись до ласкаво приложеної хронологічної таблички (ненумерована сторінка в кінці книжки), — читач спостерігає, що всі витримані в давніх загулівських тонах поезії не виходять поза межі 1920 року; р. 1921 на рахунок не йде, як рік повного поетичного неврожаю, а починаючи з 1922 р. давніші настрої уже не повторяються. Їх місце посідають нові:

Линьте з леготом-вітром,

Своєвольні лицарі мрій, —

Розвійте прозорим повітрям

Попіл серця старий.

Навіть більше: давні поезії з 1919—1920 рр. підлягають певному переробленню. 1919 року Загул (щирий і артистично сильний) ще двоївся між Марією, символом старої гармонії, і Марою, грізним привидом бур і заворушень, принесених новою правдою. Він ладен був вітати і ту, і іншу:

Ви обидві русокосі,

І один над вами Бог.

Будьте ви, як були досі,

Серце в вас обох.

В новім варіанті ніяких роздвоєнь немає, вибір зроблено (між іншим, ціною художнього лаконізму: три строфи замість однієї):

Марно марили ми досі

Про Марію, про одну!

Дві, як сестри, русокосі

Вийшли разом на війну.

Серце стримати не може

Враз утіхи і жалю.

Може, друга переможе

Тучу страждущу мою.

І загоїть давні болі

Поневолених людей.

І розвіється на волі

Сум Марії віковий.

Розуміється, ніхто не може заперечити поетового права переробляти свої навіть видрукувані уже твори, — але чи варт було Загулові переробляти свою «Марію і Мару»? В давнішому своєму вигляді це мистецький документ, етап в поетовій творчості, сторінка з історії нашого «символізму». В новій редакції цей вірш губить своє первісне значення і все-таки не попадає в тон іншим, новим смакам. Бо ж скільки б поет не бився, а поза межі заложених в ньому можливостей він не вийде. Як би не хтів він писати свої «гімни-прокламації», «аґітки» — та оди «жовтневому вихрові» в стилі іншої ґенерації, — а стара начитаність, привична символіка, лексикон виразно покажуть в ньому людину іншого літературного виховання.

Зітхають за вільними днями

Лицарі фабрик, шахт.

А балерина голову наклонить

Чутливим жестом, мов сумна весталка…

Нас не злякають ваші орди,

Ні ваші флоти, ні когорти.

Зразу видно літерата, що виховувався на латинських класиках і зростав в атмосфері, дуже далекій від модних нині гасел і навичок стилістичних.

В книзі Загула багато прекрасних строф і поодиноких рядків: він завжди визначався добре вправленою і легкою рукою. Але його безхарактерність і страх бути самим собою обумовлюють холодність та емоціональну блідість значної частини його віршів. Читаю:

Благословенний плуг і коса

І власна на полі роса,

Що зернистий вирощують сніп.

Благословенний труд,

Благословенний піт.

В поті лиця здобувається хліб.

Вставай до сходу сонця,

Виходь на двір —

Дивись, як блідне вогонь сузір,

Погоду вгадуй і мір,

Дивися: кільчиться, сходить

Посіяне зерно, —

І вір:

Уродить воно…

В цілому це непогано; і «вільний вірш» — такий, що не гріх ходити до нього по науку багатьом нашим верлібристам, — але ж як розхолоджує це повчаюче «законоучительське»: «В поті лиця здобувається хліб!»… Та сама сухість і в вірші «Майбутнє». Деякі строфи прекрасні («Чи ж не для тебе родяться співці»; «І малярі малюють без кінця»), зате інші черстві, безбарвні, позбавлені найменшої почуттєвої сили. Вряди-годи проступає в віршах Загулових навіть певна безпорадність, безпомічність, безсиле топтання на місці. В «Жовтневому вихрі» читаємо:

Ні, ти не млявий легіт,

Ніжний, мов панський шовк…

Роздмухай ясний вогонь

На чорної ночі примари

Дарунку панських долонь.

Хай вільно дихають груди,

Забудуть панський обух.

Чи не забагато повторень?.. Трапляються і просто погані рядки, яких не звик бачити у Загула і які з’ясовуєш тільки насильством над собою, видавлюванням слів. Що значить, напр.:

А матері…

…на ліжку в темному кутку

Придушують ознаки материнства (?).

Поет, очевидячки, може талановито і впевняюче відбити тільки те, що органічно «виросло в ньому», — а справжній характер Загулового хисту рідніший і ближчий до його «споглядальних» поезій 1919—1920 рр., аніж до надуманого «динамізму» його останніх спроб.

1925

[Виступ на диспуті «Шляхи розвитку сучасної літератури»]{134}

Дозвольте мені на початку, — щоб з’ясувати, на якій позиції в цій нашій суперечці «Європа чи Просвіта» стою я, — розпочати з вступного слова т. Меженка.

Не можу сказати, щоб це вступне слово задовольнило мене виразністю своїх контурів. Воно трохи нагадало мені ті знамениті різдвяні ляльки, що вішають по ялинках: половина фізіономії плаче, а половина сміється. Початок його — мені здавалося — прозвучав «за упокой», наприкінці враз стали пробиватися окремі нотки «во здравіє».

На мій погляд, одправна точка промови взята невірно. Є певне непорозуміння в тому, як т. Меженко формулює головні тези статті Хвильового: «Т. Хвильовий ллє воду на млина тим, хто без огляду й застереження приймає Європу»… Таким чином складається враження, ніби стаття Хвильового — то є якийсь пролог до позверхового сприйняття Європи, до лакованих черевичків Валеріяна Поліщука… і далі: Хвильовий (сам!) «рішуче і без застережень спиняється на Європі».

Я думаю, що для всіх, хто прийшов у цю залу не ради спорту, не тільки

зреть бег коней й бой певцов,

а і вияснити для себе різниці наших літературних позицій, — для всіх тих ясно, що в статті Хвильового нема нічого, що їй закидає тов. Меженно. Стаття ця спиняється, власне, на першім понятті дилеми: «Просвіта чи Європа» — на «Просвіті», на нашій літературній убогості, на непоборному міщанстві, яким починає пройматись так звана пролетарська література. В якому ж розумінні треба брати Європу (другий член цього протиставлення), те знаряддя, що їм треба побороти тенденцію, виявлену частиною нашої пролетарської літератури, — цього в статті Хвильового не з’ясовано зовсім. Думаю, він ще має висвітлити позитивний бік своєї позиції в другій, заповіданій статті. Але навіть коли ми приглянемося до першої статті, опублікованої, ми ніде не побачимо, щоб під Європою він розумів бульварний роман і видавництво на зразок Френкелевого. Загальний тон статті дозволяє твердити, що цю Європу він менш за все має на оці, коли говорить про Європу, як про лік на наші літературні рани. Гадаю, з усього контексту видко, що Європа в статті Хвильового — то є символ міцної культурної традиції, суворої життьової конкуренції, суворого мистецького добору. Це звучить у статті так виразно, що всю її можна собі усвідомити тільки як заклик зрівнятися з культурою, що панує там — в її найвищих технічних здобутках. Європа у Хвильового фігурує як трамплін, що поможе нам стати на вищім ступені культурної творчості, як засіб підвищити «нашу власну кваліфікацію». А раз мова мовиться про засіб самопровірки, про учебний матеріал, то нема чого закидати Хвильовому, чи то боронити його, як проповідника міщанської Європи… Європу повинно брати як школу, що підійме на вершини нашу мистецьку техніку, утворить з нашої творчості могутній культурою слова потік, що на поверхні примусить держатися тріски і сміття графоманії. Так, думаю я, і треба розуміти цей заклик і гасло. В нім звучить для нас пересторога — на смітник не йти і в помийній ямі не валятися. І даремно т. Коваленко закидає нам «плач на ріках Вавилонських». Скоріше вже його промова (чи то співдоклад) прозвучав, як своєрідна панахида на звалищах гнилої (що дуже й дуже давно гниє і все зогнити до краю не може), до смерті вже приговореної європейської культури…

Проти чого ж ми повинні боротися во ім’я цього гасла — підвищення нашої культурної кваліфікації, стоячи на ґрунті розуміння Європи, як учебного матеріалу, як технічного вправлення?

Перш за все, проти того вопіющого неуцтва, яке в нашій літературі почало розташовуватись. Я пригадую критичну статтю одного автора про літературний Київ в збірнику «Київ-Гарт». Я вас запитаю, невже в нормальних умовах літературного життя можливий такий випадок, щоб людина виступала в печаті статтею на літературну тему і розумілася на цій літературі стільки ж, скільки ми всі розуміємось на китайській мові? Бо коли критик закидає робітникові над словом, що той перекладає октави та анапести Горація, то хіба не ясно, що він не знає елементарних речей, бо в анапестах Горацій неповинен, а октави в літературах європейських з’явилися тільки через 1300—1400 літ по смерті Горація? Я вас запитаю: де, в яких умовах, в яких нормальних літературних обставинах можливі такі критичні виступи, коли людина подає голос і вважає, що стоїть на аванпостах культурної творчості, а такої азбуки не знає?

Ви подивіться, як цей критик — т. Коваленкові він знайомий — говорить з письменником. Він санкціонує, побиває, розправляється. Він поводиться з письменниками, немов з каторжниками, як влучно сказав колись Чехов…

По-друге, ми повинні боротися проти гуртківства і гурткового патріотизму, гурткової виключності в наших літературних відносинах. Я не знаю… але, по-моєму, говорити це — трюїзм. І проте такі твердження навіть із дуже авторитетних уст прозвучали. Я пригадую знаменитий московський диспут і постанови про літературну політику РКП. Там досить виразно і ясно було сказано, що всі пролетарські літературні угруповання даремно претендують на ролю повноважних представників, літературних відділів тих чи інших соціальних груп, складаються вони здебільшого з людей декласованих, одірваних од свого ґрунту і часто становлять з себе те, що зветься богемою. Звідси зрозуміло, чому гуртківство доходить у нас до крайнього виразу. Щоб далеко за прикладами не ходить, давайте візьмемо газету «Більшовик», її відділ «Культура й мистецтво»… Ми тут сперечаємось не перший раз, — і от кожного разу, коли я беру справоздання про академічні вечірки, я бачу, що воно «вопієт» — зумисним переінакшенням фактів. Коли, скажемо, Ярошенко приходить на академічну вечірку і говорить під час дебатів якусь нісенітницю, на зразок тієї, що «німець вигадав обезьяну»… ні, не будемо говорити так!.. коли Ярошенко спрощує, впадає в неточності, твердить, що «Дарвін довів походження людини від мавпи», — в справозданнях «Більшовика» його виступи оказуються блискучими, єдино вірними. Але варт такому письменникові вийти з підопічної організації, і він одразу тратить всю «благодать», яка невидимо спочивала досі на його літературних здібностях, робиться трупом. Належте до певної групи — і вас будуть уважати правим, за вами визначатимуть рацію. Ви маєте патент на істину, — щось в роді льготного квитка на воду, що видається в профспілці. Приналежність до гуртка, як критерій істини… проти такого критерію істини у всякому разі ми повинні протестувати.

Третє, що ми повинні сказати, це те (я дуже вдячний т. Деснякові, що цю мою думку на сторінках «Більшовика» подано правильно…), це те, що атмосфера учеництва у нас ненормальна. Ми не досліджуємо форми; у нас письменник не виробляє для себе літературної манери, яку бере в основу свого оформлення життьового матеріалу. Наші молоді автори, власне, ще не починали вчитися. Я поясню це маленьким прикладом. Появився в літературі Хвильовий зі своєю зразковою, досконалою прозою, і зразу всі молоді автори намагаються писати, як Хвильовий. Переймають його зовнішні прийоми; вплітають в епічне оповідання ліричні пасажі і перетворюють живу рису письменницької вдачі у змертвілий літературний засіб… Коли ж ви опанували видимою літературною технікою, ви вже великий майстер. Ви можете заплющити очі на те, що, власне, ви як письменник не поставили першого питання: що ж є мій фах як письменника, до чого я прямую і яка моя власна манера? Ви можете не звертати уваги, що ваша літературна форма взята напрокат і не пасує до вашої письменницької вдачі… Ось чому у нас так багато готових зворотів, утертих конструкцій, так багато шаблону. Талановитий Фальківський на сторінках «Культури і побуту» в живий емоціонально вірш вкрапляє такі місця:

Мої пісні, то шум турбіни,

Мої пісні — верстатів спів.

Як тут не взяти під сумнів, чи чув же коли тов. Фальківський справжній шум турбіни?.. Я не знаю, на що сподіваються наші поети, коли пишуть оці мертві слова про трактори, турбіни і т. д.? Може, вони гадають, що всі ті машини, мертвий інвентар поезії, не запротестують проти їх писань… Але, право, інколи починає здаватись, що ще два — три десятки таких поезій, і навіть мертві трактори почнуть добирати, хто їх любить, хто їм відкриває перспективи, а хто тільки на них заробляє.

Тепер я переходжу до того, що, власне, ми повинні робити позитивного, щоб у нас запанувала «Європа», щоб оці заклики до засвоєння джерел, до аналізу великих зразків, до культурності в нашій літературній практиці, в нашій мистецькій роботі дали свій плід.

Я думаю, що справжня культура у нас запанує тоді, коли ми усвідомимо собі, що ми уже маємо. Ми повинні — на току критики, з лопатою в руках, як колись казав Куліш, — вибагливо і незалежно від попередніх оцінок переглянути дотеперішнє надбання української літератури. Ми повинні знов і по-новому придивитись до наших уславлених письменників, інколи тільки з голосу нам відомих, з’ясувати їх значення для нинішнього нашого розвитку, їхнє місце в нашій літературній традиції. Нам треба вивчити Франка і Лесю Українку, пригадати забутих, вернути українській літературі цілу низку «отторжених» від нас письменників. Ми, так би мовити, повинні весь цей скарб, все це наше багатство, якого й досі гаразд не знаємо, засвоїти, вияснити, в якій мірі воно, це багатство, утворює той ґрунт, на якому ми маємо стояти в дальшому сприйманні, в дальшому засвоюванні, в дальшому прокладанні літературних шляхів. Може, не всі присутні з цим згодяться, але я скажу, що чим глибше ми будемо досліджувати, чим глибше закладатимемо фундамент, тим вище буде наше будування.

По-друге, ми повинні пересадити до себе цілу низку найвидатніших творів колишнього й сучасного європейського письменства, — розуміється, не П’єра Бенуа… хоч, може, й П’єра Бенуа, бо він все-таки далеко кращий від нашого Олекси Слісаренка… Ця низка славних авторів і творів становить справжній капітал культури, і ми повинні його придбати.

І, нарешті, третє, що повинно у нас бути, — це атмосфера здорової літературної конкуренції. Повинна бути атмосфера, до якої в Москві уже закликають: про цю конкуренцію говорив т. Бухарін на московському совіщанні, і там його тези прийнялись і поруч з іншими лягли в основу літературної політики… Цей шлях — і наш шлях. Ми не менше повинні шанувати кожне культурне надбання. Ми повинні плекати його… Коли ми протиставляємо свою державну й воєнну міць Європі, ми почуваємо потребу закладати доброхім, напружувати всі свої культурні ресурси. Чому ж у літературі ми вважаємо можливим зоставатися при кустарництві й «просвітянстві», проти танків висуваємо тачанки, а то й вози, цілий козацький табір, з возів складений?..

Ми повинні повсякчас заявити, що ми хочемо уважного відношення до всякої культурної цінності. Ми повинні заявити, що ми хочемо такої літературної обстановки, в якій будуть цінитися не маніфест, а робота письменника; і не убога суперечка на теоретичні теми — повторення все тої ж пластинки з хрипучого грамофона — а жива й серйозна студія літературна; не письменницький кар’єризм «человека из организации», а художня вибагливість автора, перш за все до самого себе.

Це дуже й дуже побожні, помірковані бажання, ріа desiderata… і великий сором для нашої культурної обстановки, коли такі помірковані бажання для багатьох наших літераторів все ще являються максимальними.

24/V. 1925

Микола Терещенко. Чорнозем{135}

Поезії. Державне видавництво України. 1924 р. Стор. 65. Ціна 50 коп.

Не можна сказати, щоб цей «Чорнозем» був дуже родючий. Не то виснажився він, не то автор нарочито засіває його такою пашнею, тільки ростуть на ньому самі фейлетонні та переказані віршем газетні статті. А через те — перегортаєш ці 65 невеличких сторінок, і мимоволі насувається питання, чи варт було авторові цю книжку видавати. Справді! Коли він хотів виступити із збіркою віршованих фейлетонів, то чи не краще було йому підождати рік-другий, щоб було з чого вибирати, щоб можна було дати читачеві справді зразки злободенного віршування. Коли ж він гадав дати книжку поезій, збірку, яка б мала значення етапу в його художнім розвої, — то чи не краще було б залишити на боці всі злободенні речі та нашукати в своїх портфелях чогось багатшого емоціонально і міцнішого стилістично. Бо, безперечно, для Терещенка, перекладача Вергарна, навіть автора «Лабораторії», «Чорнозем» є крок назад. Уміщені в ньому ревбалади «Юхим» та «Пригоди незаможника Голоти» далеко слабші від «Цен-Цаня», а віршовані заклики «До селянина» («Посівкампанія») слабші від фраґментів «Земної книги», що ввійшли до збірки «Лабораторія». Не знаю, хто може тішитися такою грою слів, як:

Обирайте Ради,

Виходжайте з хати.

Гей, ради Ради,

Ради, поради…

Мене вона не тішить, і ніскільки не міняє загального враження від книги: газетна проза.

Я знаю, що Терещенко з приводу поезій Сосюри висказався колись проти непотрібної ніби в «трудовий радянський день» «ліричної зливи». Припускаю, що побоювання прислужитися зливі й потопу і примусило його пересушити свою власну книжку. Але з свого боку, обстоюючи інтереси читача, я би сказав, що вірші Терещенкові більше користі принесли б «трудовому дню», оздобили його і полегшили, коли б поруч з газетними фейлетонами серед них траплялися переклади… хоча б з нових французьких поетів Мартіне і Жува, Ромена і Ґільбо, Шенев’єра і Дюамеля; коли б автор «Чорнозему» акліматизував у нас цих поетів, йому відомих і близьких настроями, продовживши роботу, якої початок поклав своїм непоганим перекладом вибраного Вергарна.

1925

Євг. Маланюк. Стилет і стилос{136}

Вірші 1923–1924. В-во «Київ». Подебради (Чехія), 1925. Стор. 47

Євг. Маланюк — безперечно, найталановитіший з молодих поетів української еміґрації. Виступив він уперше, коли не помиляємось (а при відсутності тривалих зв’язків з закордонням це дуже легко), на сторінках «Веселки», невеличкого журналу, що видавався р. 1923 у Каліші, і якого співробітники комплектувалися здебільшого чи не з інтернованих по таборах старшин УНР-івської армії. Потім ім’я його з’явилось, поруч двох інших, в альманахові «Озимина» (Каліш, 1923)… Виступав Маланюк і як критик, то проповідуючи раннього Тичину з доби «Сонячних кларнетів», то вихваляючи невдатного таборового наслідувача Тичини — Михайла Осику.

Нема поезії більш протилежної ідеологічно нашим настроям і темам, як поезія Маланюка. Почати хоч би з її «класового обличчя». Маланюкові безмірно дорогі його родові, козацько-чумацькі традиції. В поезії з епіграфом із Вергарна je suis un fils de cette race («Я син цього племені») він пише:

Внук кремезнóго чумака,

Січовика блідий праправнук, —

Я закохавсь в гучних віках,

Я волю полюбив державну.

І крізь папери, крізь перо,

Крізь лак культури, богоданно

Рокоче запорозька кров

Міцних поплічників Богдана

(стор. 42).

Поет відчуває в собі кров тих, «чия упевнена рука зміцняла сивого Мазепу», і тих, що в урагані майбутніх подій скинуть ярмо Москви і «московський лапоть» не пустять на «паркети українських саль». Розуміється, наша радянська дійсність має в Маланюкові великого ворога. В ній йому бачаться образи, підказані російською поезією і почасти інвективами Куліша. «Жовте сонце Азії» і «жорстокі кроки орд», «непроглядні хащі» і дикі «печеніги». В азіатський ренесанс Маланюк не вірить, і тому для нього ці «жорстокі кроки» не початок нового дня, нової славної доби, а національна катастрофа, Калка: староруське військо розбито, і на грудях князів бенкетує татарва:

Не вбито нас. О стокрот — ні!

Чом не прийняли смерть в борні?

На груди нам кладуть помости,

І на помості — ханські гості

(стор. 28).

В Тичині йому дорога чутливість до староукраїнської традиції:

На межі двох епох, староруського золота повен,

Зазгучав сонценосно твій сонячно-ярий оркестр…

(Воно характерне, це кулішівське: староруський!)… Але Тичина нинішній, поет соціальної революції і «Вітру з України», йому ненависний. «Від кларнета твого», говорить Маланюк Тичині,

пофарбована дудка зосталась,

в окривавлений Жовтень ясна обернулась Весна

(стор. 18).

Нерадісне враження справляє цей круг ідей і образів: задушлива атмосфера еміґрантської кав’ярні в нім відчувається. Одірваність од ґрунту. Обертання все в тому ж колі настирливих дум.

Як ідеологія, — так до певної міри архаїчними з’являються для нас і стилістичні засоби Маланюка. Літературна очитаність поета широка і впливи на нього різноманітні. Він добре сприйняв Вергарна, залюбки цитує молодого польського поета Подгорського-Околова. Інколи в ньому відгукнеться Тичина:

…Протупотів в туман,

притискаючи палко…

І знову: тьма.

І знову: Калка.

Пор.: «Вечір, ніч» («На майдані коло церкви»). Інколи — незаметений слід, незамаскована ремінісценція з Блока:

Жовтень (кесарю багрянородний!)

Ніс весну на лезі золотім…

Пор.:

Тебе, несущему из сечи

На острие меча Весну.

Але всі ті символи, порівняння, синтакса по суті не виходять за межі поетичного стилю наддніпрянської України 1919 року. Загальний тон Маланюка, афектований, декламаційний, досить близько підходить до декламацій Я. Савченка з його «Землі». Справді, хіба це не Савченко:

Спливають дні, як вічна теча,

За сірий обрій мертвих літ…

Коли ж прийде? І хто — Предтеча?

І де шукать огненний слід?

(«Вересень», стор. 36).

Від Савченка він, проте, різниться більшою впорядкованістю фрази і ритму:

Крізь легкий дим хмільного ладану

Знов бачу синяву ясну

І далину, ланами латану,

І не сподівану весну.

(«Травень», стор. 46).

Різьбленістю епіграматичного стилю:

От: розуму уважний стилос

І серця вогняний стилет.

(«Епілог», стор. 47).

Мова Маланюка справляє подвійне враження. З одного боку, їй не можна відмовити певної витонченості, добірності, з другого — вона вражає якоюсь сухістю, законсервованістю, відсутністю живих соків, творчої сили. Подекуди в ній — орієнтація на галицьку лексику, неоправданий поворот на російську морфологію.

Дзвенкий цей воздух, воздух висі.

І під сурму архангела рушив воскреснувший човен,

Над мощами народу хитнувсь кам’яний його хрест.

«Воскреснувший» — чому не «воскреслий»? «Над мощами» — чому не над «останками»?

Всі ці мовні риси, проте, спільні Маланюкові з усіма українськими поетами еміґрації.

1925

А. Музичка. Леся Українка{137}

Її життя, громадська діяльність і поетична творчість. Держ. видавн. України. Критична бібліотека. Одеса, 1925. Стор. XII + 108. Ціна 1 крб. 10 коп.

Праця т. А. Музички належить до тих книжок, яких у найбільшій мірі потребує тепер історія українського письменства: біографічних та критичних монографій. В порівнянні до «Поетки українського рисорджимента» Д. Донцова (праці, головне, публіцистичної) та моєї вступної статті до книгоспілчанського видання творів Л. Українки (що має на меті лише вказати місце поетки в нашій літературній традиції), — вона є ґрунтовною і докладною спробою систематично оглянути головніші моменти життя і творчості Лесі, наближається цим до написаної і доложеної в істор.- літературнім товаристві при ВУАН, хоч досі ще не видрукуваної книжки М. Драй-Хмари. Цього вже досить, щоб викликати певне зацікавлення і уважне відношення до книжки з боку читача.

Ця уважність має ще побільшитись, коли читач перегляне уміщений в примітках апарат справок і посилань. Автор уважно використав опубліковані дані, «не минаючи ні титла, ніже тії коми» (як, наприклад, стаття кооператора М. Левицького про інтерес Л. Укр. до його артілей, «Рада», 1913 р., ч. 170); разом з тим він взяв усе, що можна, з недрукованого листування поетки з дочками М. Комарова — Маргар-Сидоренковою та Г. М. Комаровою. Взагалі з погляду пильного використання матеріалу працю т. А. Музички треба визнати за безперечно відрадне явище.

Далеко трудніше сказати те саме про авторову манеру робити висновки з зібраного матеріалу, про його спосіб окреслювати контури життя та ідеології Л. Українки.

Торкнемося спочатку біографічних розділів книжки. Автор досить зручно користується життьовими фактами, щоб одразу ж перекинути місток від них до творчості поетки. Він любить стежити за генезою настроїв, що позначились потім на її творчості. Але при такому викладі враження дитячого віку інколи зіставляються з дуже далеким від них хронологічно їх ліричним одстоєм. І тут особливо дається взнаки відсутність у книзі виразної хронологічної канви. Прочитаєш біографічну розвідку і не можеш відтворити собі ні послідовності фактів, ні етапів духового розвитку поетки, не можеш переконатися в правдивості зроблених автором зіставлень.

Далі. Чи не здається т. Музичці, що ця його характеристика: «Батько Лесин — людина великого та глибокого розуму, а до того вихований на ґрунті демократичних ідей 60-х рр., однак не бере сам широкої участі в громадській справі і навіть не знає української мови», — залишає у читача трохи невірне враження? Може б, корисно було подати справку, що старий П. А. Косач — народженець Мглинського повіту на Чернігівщині, син того найнещасливішого з погляду мови і вимови кутка. Може б, це з’ясувало, чому він так погано орудував українською розмовою, і разом з тим зробило неможливим для читача погляд на нього, як на принципіально далекого від української справи урядовця?

Нарешті, не завжди можна сказати, щоб нитки, які автор нав’язує межи життям і творчістю поетки, були навіть безперечні. Гадаю, що деякі із здогадів примушують жадати від автора додаткових пояснень. Звідки знає, наприклад, т. А. Музичка, що адвокат Мартіан в одній із останніх драматичних поем Лесі Українки підказаний їй постаттю Миколи Ковалевського, вірного друга Драгоманового, якого Леся знала замолоду (1897)? Чому в Річарді Айроні та його спогадах про Італію т. Музичка бачить спогади захопленої громадсько-політичним життям Лесі про літературні стоваришення її юності?.. Але особливо штучними і довільними являються коментарії до «Камінного господаря». Навівши цитату з листа Л. Українки до Л. М. Старицької-Черняхівської, що, прочитавши її «Камінного господаря», Струве і інші можуть сказати: «До чего дерзость хохлацкая доходит…» — т. Музичка продовжує: «Може, не випадкова в Лесі ця згадка про Струве при писанні Дон Жуана й натяк на Кассандру[100]. Іменно на цій останній поемі ми виказали, як точно передані в ній події в Росії й на Україні. І драму «Камінний господар» з усесвітньою темою, як усі попередні, аж до драми «Адвокат Мартіан» включно, можна краще зрозуміти на тлі дійсних подій. Бо й сам Струве з лицаря волі переходить у «Камінного господаря». Ще 1898 р. пише він маніфест російської соціал-демократичної партії, пізніше переходить на бік лівих лібералів і стає редактором ліберально-конституційного органу, а вкінці стає типічним буржуазним російським імперіалістом і кричить про вільну державу» (стор. 96). Це правда, що центральні постаті і ситуації Л. Українки стають зрозумілі «на тлі дійсних подій», що імпульсом для її, здавалося б, найдальших від злоби дня і так зв. «сучасності» композицій дуже часто служили глибоко відчуті й продумані події околишнього життя. Але це зовсім не дає нам права робити з драми про Дон Жуана якусь алегорію про Струве і його «честную братію». Можна думати, що навіть імпульс до написання «Камінного господаря» був чисто літературний: перечитаний у м. Хоні на повній відсутності лектури «Каменный гость» Пушкіна. Трудно допустити, щоби в розумовім житті Л. У. восени 1911 р., коли «Камінного господаря» писано, і Струве займав стільки місця, щоби його історії присвятити цілу драму.

Деяку спрощеність контурів можна закинути й тим розділам книжки, де ми зустрічаємось з історичною і теоретично-літературними характеристиками автора. Так, курйозним видається твердження т. Музички, що в ранніх поезіях Л. Українки («Завітання») ми зустрічаємось з пильно додержаним гекзаметром. Кожний, хто приглядався до вірша Лесі Українки, знає, що її «гекзаметри» (і в «Завітанні», і в «Ра-Менеїс» і в інш. поезіях) — то скоріше гекзаметроподібний вільний вірш, аніж справжні гекзаметри: в них незрідка можна зустріти п’ять стоп замість шести, трапляються в них і гострі чоловічі закінчення, і не властиві гекзаметрові цезури, й багато іншого.

Таку саму неточність і спотворення думки знаходимо у дослідника і там, де він приписує мені цілі три сторінки про вплив античної драми на драматичну техніку поетки (ст. 10). Я говорив дещо інше. Я старався показати, що, розвиваючись із діалога, відбиваючи ідейну боротьбу в суспільстві, драматичні твори Л. Українки розвинули дещо спільне з грецькою драмою. Що ж до літературного впливу грецьких трагіків, то у мене це одна з трьох (і то не найголовніша) з обставин, які могли до цього явища спричинитися.

Або ще приклад. На сторінці 4-й читаємо про враження від волинської природи в творчості Лесі Українки: «… Ціле життя перед очима та в уяві поетки були образи, витворені ще в дитинстві, й до кінця життя вона дивиться на природу очима простодушного волинського поліщука». От думка, з якою, мабуть, ні один історик літератури не погодиться. Розуміється, Л. Українка, як митець, могла на якийсь час злитися з миротворчим відчуванням волинського поліщука. Але навряд чи можна заперечувати, що в її власнім відтворенні природи (мова мовиться, головне, про «Лісову пісню») лишив свій слід і «Затоплений дзвін» Гауптмана, і багато інших літературних образів.

Залишається третій ряд згрупованих в книзі фактів — громадська діяльність Л. Українки. В цій галузі тепер центрального місця набуває питання про участь Л. Українки в практично-політичній праці на Україні. Безперечний факт, що по смерті Драгоманова Л. Українка була близька до Марксової науки і під впливом її зоставалась досить довго, так що навіть в добу «Дзвону» видавці журналу вважали її за свого однодумця. Цей факт в кількох розправах (в тому числі і писаннях т. Равича-Черкаського) був витлумачений як діяльна участь Лесі Українки в практично-політичній праці 900-х рр. На підставі цих літературних даних А. Музичка вважає Л. Укр. за одного з найвидатніших організаторів РУП, а пізніше і Української Соціал-демократичної спілки, члена літературної комісії при комітеті спілки etc. Він досить різко полемізує з Дорошкевичем: «Чи можна… погодитися з думкою Дорошкевича, що каже — Леся Українка по натурі своїй не була практичним діячем-революціонером, хоч і близько стояла до марксистських гуртків?..» Думаю, що можна. Остаточну відповідь на це питання дасть, розуміється, докладна, документально обґрунтована історія українських організацій 90-х і 900-х рр. Але і тепер дещо може бути установлено на підставі усної традиції. Гадаю, що Дорошкевич, маючи в руках нитки цієї традиції, ближчий до історичної правди, і в його погляді більше перспективи, більше розуміння доби і людей, ніж у відповідних твердженнях А. Музички.

Підносячи ці думки, я зовсім не думаю заперечити історично-літературну вартість книжки А. Музички. Старанна систематизація біографічних даних, використання кількох досі не доступних джерел, деякі цікаві зіставлення й коментарії цілком виправдують появу його книжки в друкові.

Далеко слабіша передмова до Музиччиної книжки т. Куліша. В ній менше справжнього знання і більше загальних місць. От, наприкл., характеристика української інтеліґенції в добу реакції (1907—1911 рр.): «Коли майже вся інтеліґенція кидала за вітром і топтала червоні свої революційні мрії…» Мені здається, ці слова є просто механічне пристосування до української інтеліґенції ходячої характеристики інтеліґенції російської в добу реакції. Не можна погодитись і з другим твердженням передмови, що «Леся Українка до кінця життя свого з драгомановщини не виросла» (ст. VIII).

В кінці кілька слів pro domo mea. В передньому слові від автора т. Музичка напав на мене. На його думку, мій критично-біографічний нарис «не приніс нічого нового у висвітлення авторки «Кассандри», «В катакомбах» та й інших драм». Про яке висвітлення говорить т. Музичка? Коли про висвітлення літературної фізіономії, то він сам заперечує свою думку, посилаючись на мої міркування про драматичну техніку Лесі Українки (на стор. 10). Коли ж мова іде про вияснення біографічних фактів, то його, власне, я не мав на увазі: я вважав, що біографічному дослідові не місце у вступній статті до збірника творів. На нову концепцію літературної постаті Лесі Українки я, розуміється, не претендував. Але не дає її і т. Музичка, — і проте це не заважає мені визнати його працю потрібного, корисною, а в деяких її спостереженнях і новою.

1925

Юлій Словацький{138}

Не вважаючи на близьке сусідство, ми ще дуже мало знайомі з польською поезією. Навіть класики її — Міцкевич, Словацький, Красінський, блискуча романтична трійця 20—40-х рр. XIX в., часів повстання та еміґрації — то для нас маловідомі, чужі ймена, справжня terra incognita. Не говорю про Галичину, де українське громадянство засвоювало польських поетів у первотворі, а про нашу Україну, «наддніпрянську», «Велику», де художні обрії ніколи не були широкі й де законодавцями літературних смаків здебільшого були пристарілі письменники російські… Правда, дещо ми маємо з Міцкевича, дещо з Словацького, — Міцкевича перекладаємо ще з часів старого Гулака-Артемовського, Словацьким зацікавились були з приводу столітніх роковин його народження, коли в ЛНВ з’явився «Ангеллі» в перекладі П. Смутка (Стебницького), в «Укр. хаті» — «Батько зачумлених» у перекл. С. Твердохліба, а «Рідний край» видав невеличку збірку його лірики. Але що значить це «дещо», коли досі немає українською мовою Міцкевичевого «Пана Тадеуша»?.. Чи, може, справді такі непотрібні для українського слова розлога епічність Міцкевича, глибока рефлексія Красінського, химерна й легка, «аріостівська» ґрація Словацького?

Юлій Словацький народився 23 вересня 1809 р. на Волині, в м. Кременці, де його батько Евзебій був професором польської мови й літератури в ліцеї Чацького. То була людина талановита й обдарована поетично, — перекладач польською мовою «Генріади» Вольтерової. Від батька на спадок прийняв Словацький свій літературний хист, своє замилування в літературі і слабі, з нахилом до сухот, груди. Помер Евзебій Словацький р. 1814 професором елоквенції Віленського університету.

Дитячі й юнацькі роки поетові зв’язані з Кременцем і Вільною. По смерті батька мати Словацького вернулася до Кременця. Потім р. 1817 вийшла заміж за проф. Бекю, медика, людину не найкращої слави в історії польського громадянства, здається, причетну до переслідувань академічної молоді 20-х рр. Повдовівши по другім чоловікові, оселилася в Кременці назавжди, присвятивши себе вихованню двох пасербиць і сина Юлія.

Талановита, щедро наділена фантазією і темпераментом, вона відіграла велику ролю в житті сина, зумівши стати йому найщирішим приятелем на все життя. Словацький, такий самолюбний і дражливий у всьому, що торкалося поетичної його творчості, ділився з нею усіма своїми планами, посилав їй усі свої книжки, вислухав її думки, лише іноді лагідно з нею полемізуючи. Многолітнє листування з матір’ю, ніжне, красномовне, безпосереднє — то одно з найважливіших джерел до біографії поетової.

Ріс Юлій Словацький тендітною, хоробливою дитиною, з головою повного мрій. В одному з листів до матері, років за три перед смертю, він згадував, як у дитинстві, «релігійний до екзальтації», він благав у Бога життя поетичного, хоч найнещаснішого: «Щоби я був у зневазі все моє життя, аби лиш по смерті дано мені несмертельну славу». У передмові до «Балладини», присвячуючи її Красінському (Зиґмунту, поетові), він розповів, які фантазії роїлися в його дитячій голові — над Іквою, серед кременецьких гір. І ріка, і гора Бони, і зруйнований на горі замок, — усе те живило уяву, викликало образи й тіні людей, що «ніколи не існували»:

«І поглядаючи на старий замок, мріяв я, що колись в оту корону вищерблених мурів понакидаю я примар, духів і лицарства, відбудую зруйновані зали, освітлю їх огнями грозових ночей, а склепінням накажу повторяти старі софоклівські зітхання. І зате наймення моє вчуватиметься в гомоні потоку під горою, і мовби веселка з моїх думок стоятиме над руїнами замку».

Дальше життя поетове розгортається немов за готовим, наперед уложеним планом, — так багато в ньому спільного з життям і молодечими настроями всіх (в тому числі і найбільш знаних нам російських) байроністів. Передчасна й тонка культура чуття, раннє кохання, що характеризується часом як «перше й останнє», думки і погляди, що замикаються в формули байронівської розчарованості й гордині:

І nie było w nim wiary w szczęście ani Boga;

Ludzie w nim mieli druha, w myślach świat miał wroga, —

ранні версифікаційні спроби, зустрінуті живою симпатією близьких людей і благословенням якогось із літературних патріархів. Словацький теж мав своє:

Старик Державин нас заметил

И, в гроб сходя, благословил.

З листа Словацького до матері (вересень 1830) відомо, що він одвідав під Варшавою старого Німцевича, і під час тих одвідин старий літерат і громадянин, бойовий товариш Костюшків, зачарований віршем «Міндовга», привітав у молодому поетові великий хист і великий горожанський дух.

Горожанський дух, серце громадянина, — незабаром для них настали «дні проби і міри». В тому ж 1830 р. у Варшаві вибухнуло «листопадове» повстання. Словацький, що був тоді кандидатом при міністерстві скарбу, з ентузіазмом зустрів перші подихи революції, видрукувавши свою «Оду до свободи» та «Гімн до Богородиці». До революційної армії він, проте, не вступив, можливо, піддаючись міркуванням матері, можливо, сам не вважаючи себе до військової служби здатним; 8 березня 1831 р. він був уже за кордоном. Причин свого виїзду за кордон він ніде не окреслює точно. Вказує на Долю (Los jakiś), що сама, помимо його волі, укладає йому життьову кар’єру; висловлює передчуття, що вже не вернеться до краю; свідчить, що він хотів і не міг бути корисним для отчизни. Бреславль, Дрезден, потім Лондон і Париж… смутком зустріли Словацького роки еміґрантського життя, — невеселі (еміґрація, мабуть, скрізь і завжди являє картину розпаду і зневіри) і радісні, бо на протязі тих вісімнадцяти літ зросла, процвіла і дала плід його буйна поетична творчість.

Перші чотири роки (1831—34) вважаються звичайно за період зростання хисту, його неврівноваженості і Байронового впливу. До цього періоду належать драми: «Міндовг» і «Марія Стюарт», поеми: «Ян Білецький», «Араб», «Змія», «Ламбро» і найвидатніший з тогочасних творів, драматична поема «Кордіан», написана з явною метою дорівнятися Міцкевичеві, що саме тоді видрукував третю частину «Дідів» (Dziady).

З «Кордіаном» кінчиться період Байронового впливу. Подібно до Пушкіна, Словацький переходить від Байрона під вплив Шекспіра, наслідуючи його в широкому, не умовному змалюванні характерів і колоритному стилі. Вісім літ між рр. 1835 і 1842 — золота доба його творчості. До неї належать найвизначніші його речі, всі, на яких спирається його літературна слава. Над Леманом, у Швейцарії, куди Словацький перебрався з Парижа, задуми й плани один по однім «галопують» в його уяві. Спочатку — в кілька тижнів утворений «Мазепа», потім — на протязі місяця викінчена «Балладина», ця «фаворитка» поетова, «новий світ поетичний, неткнутий ногою людською, багатший, аніж нужденна земля наша»; нарешті, автобіографічна в своїй основі, навіяна одною короткочасною знайомістю і мандрівкою по Альпах поема «У Швейцарії» — «найкращий, може, в світовій літературі образ чистої намріяної любові». Р. 1836-го Словацький виїздить до Рима, де зустрічається з родичами і вступає в тісні приятельські стосунки з Зиґмунтом Красінським; а потім з новими італійськими знайомими — Бжозовським та Голинським — рушає на Схід. У Греції він вклоняється могилі Агамемнона, в Єгипті сходить на вершини пірамід, в Єрусалимі проводить безсонну ніч на Гробі Господнім, — а по дорозі з Єгипту в Сирію карантинне оповідання про араба, що поховав усю свою сім’ю, надихає йому трагічні образи «Батька зачумлених». По десятимісячній подорожі, втомлений, переобтяжений враженнями, Словацький зупиняється на півтора року у Флоренції, і — цікаво! — після блакитних морів та золотих пустель, повитих хмарами гір та вершків пірамід його думка переноситься до Сибіру, де живуть польські засланці, до Сибіру фантастичного, нереального (льодова пустеля і над нею — полярна ніч!), і з-під пера поетового з’являється «Ангеллі», символічна поема про страждання польського народу, що має своєю мукою купити щастя інших народів. Заходить арктичне сонце, умирає страдник Ангеллі, але в проміннях сполоху над його могилою з’являється вершник з радісною звісткою, що воскресають народи.

Рік 1839 і наступні Словацький живе в Парижі, тільки на короткий час його покидаючи. Видає «Мазепу» і «Балладину». Вчиться іспанської мови, щоби читати Кальдерона. Тут же йому спадає на думку споетизувати в ряді драматичних хронік давню і леґендарну історію Польщі. Цій думці польське громадянство зобов’язане «Ліллею Венедою». Нарешті, непорозуміння з еміґрантськими колами дають привід для сатиричної, в стилі Байронового «Дон Жуана», поеми «Беньовський». Як у «Дон Жуані», так і тут пригоди героя (барського конфедерата, найзнаменитішого з польських авантюрників XVIII в.) дають тільки рамці для гострих і часом слушних вихваток проти громадянства, проти польських виходнів з Міцкевичем на чолі. «Мій останній малий, — писав Словацький до матері, — був лихий, але потрібний. Він був потрібний конче, неминуче. І мети своєї досяг, бо всі очі привернув до себе і став мені оборонцем».

Але не тільки «оборонцем», — «Беньовський» став разом і останнім твором давнішого Словацького, гордого, самолюбного і дражливого. З літа 1842 року в ньому наспіває душевний перелом під впливом містично-патріотичної проповіді Андрія Товянського. Даремне Красінський у дружніх листах перестерігав його від чудотворців («В чуда я вірю завжди і скрізь, але в чудотворців сливе ніколи»), — самотнє життя, туга за краєм, природна меланхолійність і нахил до містики зробили своє: Словацький вступив до братерства товянчиків. Це зразу ж відбивається на тоні його листів до матері: замість живих дрібничок щоденного життя, літературних планів, чуток і новин, усе частіше й частіше в них стріваються моральні сентенції, історіософські міркування, спостереження й висновки зі свого внутрішнього духовного досвіду. Зміняється і його відношення до власних творів. Поет є знаряддя вищої сили, його твір — то є голос духа, а тому всяка праця над поетичним твором, його оброблення — блюзнірство і замах на святиню. Останні писання Словацького — то не що інше, як імпровізації, похапливі, гарячкові, нашвидку записані, часто неопрацьовані художньо. В. Д. Спасович влучно, хоч, може, й загостро порівнює їх з хвостом чорного диму, що лишає за собою потяг, і в якому то тут, то там прориваються червоні іскри хисту. Останнім з тих передсмертних творів був «Король-Дух», велика нескінчена поема, де Словацький хотів дати синтез всієї польської історії у вигляді довгої низки послідовних втілень не то геґелівського «абсолютного» духу, не то духу «національного» — «Короля-Духа» — в постатях великих обранців, народних вождів. Серед невпинної праці над рапсодіями поеми, турботних надій на революційні рухи 48 р., Словацький починає занепадати на здоров’ї. Щораз сильніше і безперечніше виявляються у нього сухоти. Після невдатної подорожі в Познань (з метою громадською) і короткого побачення з матір’ю поет повертається до Парижа, вкрай виснажений і хворий, і там умирає 3 квітня 1849 року, не проживши повних 40 літ.

«Мазепа» належить до найвидатніших творів Словацького. Так само блискучий і примхливий, як і його автор, багатий на ефекти, — цілий каскад найнеймовірніших ситуацій і екзальтованих реплік. Словацький був немов покликаний насадити романтичну трагедію на польському ґрунті. Лірик з природи, він почував себе тісно й незручно в рамцях драматичних умовностей псевдокласицизму. Це почуття ще збільшилося в ньому від уважних студій Шекспіра й Кальдерона. Буйна фантазія примушувала його подавати пристрасті героїв у прибільшеному вигляді, шукати розмаїтості в кольорах, нагромаджувати шумні і криваві сцени та повні жаху ситуації. Його «Мазепа» — то цілий клубок смертельно заплутаних пристрастей, забаганок і упереджень: «Складна і нерозв’язана для романтика трагедія кохання, в котрій сплітаються в узол і каприз захопленого пажа, і потворні ревнощі Воєводи, і мрійна млость Збіґнева, і прихована пристрасть Воєводині, і стареча похіть короля». (Филипович).

Як трагедія романтична, вільна від умовностей драматичної форми, «Мазепа» не користається загальним признанням у польській критиці. Вихована в традиціях класицизму, сучасна Словацькому критика поставилась до його твору стримано. В перший ряд його не висунула. Відгомони цієї стриманості знаходимо у львівського професора Ант. Малецького, біографа, критика і першого редактора творів Словацького.

В «Мазепі», на думку Малецького, немає єдності дії, нема центральної постаті, навколо якої б розгорталися і зосереджувалися вчинки всіх дійових осіб. Хто герой п’єси? Відповідь на це питання дати нелегко. Мазепа? Але ж тільки в перших двох актах усі вчинки дійових людей і всі повороти драми зосереджуються коло його, у трьох останніх він або щезає з кону, або грає другорядну ролю. Амелія? Але що, по суті, трагічного в її постаті й долі? Справжня героїчність полягає у вчинках, у фатальній провині, що неминуче провадить до катастрофи. Амелія, як на героїню трагедії, занадто пасивна — вона лише страждає. Воєвода? Дехто гадає, що цей кальдеронівський іспанець і є найголовніша постать драми. Але його трагедія, по суті, неглибока і не притягає симпатій читача. Воєвода немов трохи шаржований із своєю вразливою і тендітною честю, і його смерть не дає характерного для трагедії відсвіження, оновлення душі (katharsis). Отже, героя немає, і п’єсі бракує суцільності, витриманості.

Причин цієї слабості «Мазепи», як трагедії, Малецький шукає в історії твору. «Мазепу» Словацький писав двома наворотами. Перша редакція належить до 1831 р. Друга до р. 1840, коли Словацький, готуючи її до друку, ґрунтовно переробив її. Як відомо, над такими працями — правленими, перероблюваними — завжди тяжить якийсь фатум. Давній намір поета не надається до погодження з новим, давніші хиби поступаються місцем новим недоречностям, — і п’єса «одночасно виправляється і псується…».

Але, виносячи такий присуд над «Мазепою», польський критик не заперечує великих переваг п’єси, як сценічного утвору, — визнає за нею напруження і рух, бистру і зручну, на несподівані повороти багату інтриґу, блискавичний діалог і не одну геніальної сили сцену. Не дивно, що саме «Мазепа» й промостив Словацькому шлях до театру. Перша вистава його відбулася р. 1851; з того часу він з репертуару не сходить, завойовуючи для себе і свого автора чужомовні сцени, перш за все німецьку, де «Мазепу» виставляли уже в 60-х рр.

Щодо самого образу Мазепи, то він, безперечно, навіяний Словацькому читанням Байрона. В цитованому листі до матері з кінця 1834 року поет сповіщав, що його уяву заполонив «Галопуючий» Мазепа, — тобто центральний, найсильніший момент Байронової поеми. Козацький син, розіп’ятий на коні за своє зухвале почуття, — от картина, що примусила ґалопувати уяву Словацького. Але для свого Мазепи він підшукав іншу раму. Як відомо, Байронова поема починається образом утікання короля Карла й Мазепи після «страшного полтавського дня». Натомлений подіями король спиняється для відпочинку; з ним Мазепа з лицем, похиленим на руки; над ними обома, немов на чатах, віковий дуб,

Як і гетьман, міцної постави,

Що шепоче йому, побратиму свому,

Про минулі дні волі і слави.

Слово по слову розпочинається у короля з гетьманом розмова, і старий гетьман, поринаючи в минулому, виводить один за одним образи зі свого юнацтва, знов переживає історію свого молодого кохання і години страшної за нього розплати, коли, прив’язаний до кінського хребта, мусив літати по безмежному степу, чуючи лише свист вільного вітру в ушах.

Так судилось мені, що літать на коні

З молодощів наставило лихо!..

Але Карл не здолів вже почути тих слів,

Він, схилившись на руку, спав тихо.

(Переклад М. Старицького)

У Словацького — інші обставини, інший антураж. Маґнатський замок, старопольські звичаї, патріархально суворі постаті, і на цьому тлі легковажний паж, «золотий вітрогон», двірський слуга розпусного короля. З перших кроків дії якесь таємне передчуття огортає всіх її учасників. Мазепа, побачивши Воєводиню, відчуває тривогу «немов перед святощами». Незрозумілий смуток проймає Амелію, соловейкова пісня нагонить на неї непереможну тугу; вона чує, як у тихім нічнім повітрі дзвенить згубна для неї година. Королівський джура став фатальною для всієї маґнатської родини постаттю: його зальоти роздмухують шалене кохання воєводиного сина до мачухи, заздрість короля, підозріння Воєводи. Події й стосунки сплітаються в нерозплетений клубок — гине Збігнев, гине Амелія, кінчить з собою гоноровитий Воєвода. Зухвалого Мазепу прирікають на неминучу, бачиться, смерть. Але тільки йому і суджено жити: Воєводин кінь донесе його, через ліси і степ, до «князівського престолу».

Образ Мазепи у Словацького досить далеко відходить од байронівського. Мазепа Байрона — спокійний, одважний «князь України», гордовита, владна натура. У Словацького — це легкодухий спритний паж, вкритий легеньким шаром двірського зіпсуття, вдача, що більше має жіночої ґрації, як мужньої сили. Але це все-таки не anima vilis, не дріб’язкова, не вбога душа: в ній жевріє повага до жіночої честі і королівського імені. Вона потребує лише вогняної проби, щоб загартуватися й очиститися. На протязі драми Мазепа зростає на очах у глядача. Суворий, повний аристократичних традицій маґнатський замок починає впливати на козацького сина. Старомодне, але справжнє, найчистішої води лицарство Збіґнева, героїзм Амелії витончують його натуру. Природна чутливість відкриває йому очі на трагедію Амелїї і Збіґнева, і в останнім, п’ятім акті дозволяє тріумфувати над короткозорим і упертим Воєводою, що в подіях страшної родинної драми нічого, крім образи власної честі, не може побачити. Ще одна проба, останнє катування, і козаки здіймуть з коня готового, міцного духом владаря.

Оскільки історичний цей образ Мазепи, не будемо говорити. Історична точність у даному разі Словацького не цікавила. Коли навіть у «Балладині», одній із шести проектованих драм, присвячених давній Польщі, він робив з історії — «фантастичну леґенду», загодя готовий «тисячею анахронізмів вразити поснулих у домовинах істориків та літописців», — то чого можна сподіватись від «Мазепи», де автор анітрохи не збирався «розвіювати імлу минулого»? Вимальовуючи образ королівського пажа, він, очевидячки, не турбувався, оскільки буде цей образ «с подлинным верен».

Поданий тут до рук українському читачеві текст — не перша в українській літературі спроба перекласти «Мазепу» Словацького. Десять років тому вже був один переклад трагедії, не опублікований друком (прозовий чи віршований, не знаємо), в якому вона і йшла в театрі М. Садовського. Пізніше за переклад узявся добрий знавець польської мови і досвідчений технік вірша, поет Микола Вороний, — але через різні причини його праця спинилася на першому акті. Восени 1921 року адміністрація Шевченківського театру в Києві звернулася до мене з проханням довести його роботу до краю. Але, переглянувши початок, я вирішив праці М. Вороного не продовжувати, а перекласти всю п’єсу наново: занадто довільною видалася мені віршова форма перекладу. В ориґіналі «Мазепа» написаний тринадцятискладовими («олександрійськими»), попарно римованими рядками. В перекладі ж Вороного рими були розподілені свобідно і рядки мали різну довжину — загальна конфігурація тексту нагадувала сторінки «Горя от ума». Вважаючи, що олександрійські вірші можна перекладати або олександрійськими ж віршами, або ж загальноприйнятим у наших віршованих драмах білим п’ятистоповим ямбом, я сам спинився на останньому. Не зв’язаний правильною цезурою і обов’язковою римою, білий п’ятистоповий ямб давав більший простір для синтаксичних конструкцій, дозволяв дещо наблизити діалог до живої й природної невимушеної розмови. Зроблений олександрійським віршем російський переклад Н. Пушкарева, з яким я познайомився потім, ще сильніше переконав мене в цьому.

У моєму перекладі трагедію Словацького і виставлено було в Шевченківському театрі (листопад 1922).

Наприкінці не можу не згадати зі смутком і вдячністю про той інтерес, з яким ставився до цього перекладу покійний Петро Януарійович Стебницький, сам перекладач Словацького і аматор польської поезії. Його світлим і дорогим для мене іменем я й хочу закінчити ці короткі вступні замітки.

Липень 1925 р.

Кілька слів на відповідь Т. Пилипенкові{139}

В одному з оповідань Марка Твена розказується про двох антагоністів. Обидва змагаються люто, доказ побивають доказом, арґументові протиставляють арґумент, — аж поки один з них (той, що від його імені ведеться оповідання) не починає відчувати слабість своєї позиції. «Тоді я, — читаємо в оповіданні, — ужив останнього арґумента. Ти дурень! — сказав я, і поле битви зосталося за мною».

Це оповідання мимоволі згадалося мені, коли я читав статтю т. С. Пилипенка в ч. 136 «Вістей» про «Літературну воду на політичний млин». Т. Пилипенкові, очевидно, не зовсім приємні: той розголос, який набула справа Яковенко—Хвильовий, ті голоси, що почулися в оборону літератури від небезпечного ухилу в житті літературних наших організацій, листи М. Хвильового до молоді, диспут при місцевкомі Академії наук, моя (нарешті) промова на тому диспуті, — і він, не маючи що заперечити по суті, виступає з своїм останнім арґументом: куди дивиться влада? Це ж небезпечний ухил політичний, — caveant consules!..

В чому ж державний злочин всіх тих голосів, що так схвилювали т. Пилипенка, і в чім моя особиста провина? Цитую:

«Устами М. Зерова попутницька фаланга «підписалась, — як каже референт диспуту («Більшовик», ч. 119), — обома руками під статтею тов. Хвильового (який збіг!), переінакшивши його постановку «Європа чи Просвіта» на «культура чи халтура», і, прикриваючись до певної міри Хвильовим, доповнила його тим, чого не сказав сам Хвильовий».

А доповнив Микола Зеров Миколу Хвильового вимогою такого змісту:

«Треба допустити вільну конкуренцію в літературі, треба припинити протекціонізм…»

І далі йдуть кілька фраз, про які докладно сказав т. Хвильовий в останньому листі («Культура і побут», ч. 23) і які, на думку т. Пилипенка, маскують політичні вимоги, «витаскуючи на світ старі заялозені прапори буржуазного демократизму».

Мушу, по-перше, засвідчити т. Пилипенкові, що цілком даремно він посилається на статтю «Більшовика», як на безсторонню репортерську замітку: автор її подає не так мої слова, точно їх фіксуючи, скільки свої міркування з приводу них, свої до них коментарії. Досить того, що слова про «культуру і халтуру» на диспуті 24 травня сказані не були: говорилися вони в іншому зв’язку і за тиждень до диспуту.

По-друге. Виступаючи на диспуті, я Хвильовим ніскільки не прикривався. Мені, розуміється, було дуже приємно, що мої думки спадаються з думками такого чутливого письменника, як Хвильовий, але виступав я все-таки від свого власного імені. Про Хвильового в своїй промові я, правда, говорив, але говорив, опонуючи т. Ю. Меженкові. Т. Меженко висловився в тому розумінні, що стаття про «Сатану в бочці» ллє воду на млин безоглядного приймання Європи, а я хотів показати, що в цій статті немає нічого, що б давало право на такий висновок. Де ж тут «прикривання» Хвильовим?

Третє. Говорячи про небезпечність нашого літературного протекціонізму (і посилаючись при тому на Бухаріна), — я зовсім не переносив питання в площу політичних вимог чи політичних позицій. Сковорода колись говорив, що коли б він відчув, що його покликання бити турків, він би зараз же причепив собі шаблю до боку. Смію запевнити т. Пилипенка, що коли б я мав охоту зробитися політичним працівником, я давно б уже став на цей шлях. І наші з т. Пилипенком стежки де-небудь в цій царині уже б перестрілись… На диспуті ж моя промова оберталася вся в літературній площині, — в цьому можна легко пересвідчитися з стенограми. І, гадаю, навіть метод читання між рядками не дасть тут нічого.

І, нарешті, четверте. Виступати проти різних ненормальностей нашого літературного життя, в тому числі й деяких рис літературної лінії т. Пилипенка, зовсім не значить «зачіпати основні лінії радянського будівництва». Тим більше, що влада і партія зовсім не дають монопольного права репрезентувати її якій-небудь літературній організації. Чому ж так гарячився т. Пилипенко з приводу кількох голосів, що скромно і зичливо подають йому до відома й міркування кілька фактів, які свідчать справді про небезпечні ухили в нашій літературній практиці? Не думаю, що він стане твердити, що т. Яковенко зробив етично, опублікувавши не належного йому листа. Не думаю, щоби т. Пилипенко став обстоювати, що його плужанський молодняк підняв загальну культурність нашого літературного оточення. Не думаю, щоби т. Пилипенко по щирості міг сказати, що «на нашій Шипці все гаразд». А коли так, то й демагогія, котру він чомусь уважає за необхідну, честі його перу не робить.

Липень 1925 р.

Іван Капустянський. Валеріян Поліщук{140}

Спроба характеристики творчості з портретом, автографом і автобіографією поета та бібліографічним покажчиком. Українська критична бібліотека за редакцією Літературної й Етнографічної секції науково-дослідчої кафедри історії, української культури в Харкові. № 1. Харків, 1925. Стор. 170. Ц. 1 карб.

В одній книзі, під одною обкладинкою перед читачем виступають історик та дослідник літератури: Ів. Капустянський і поет Валеріян Поліщук: І. Капустянський пише про Валеріяна Поліщука в тоні півдосліду, півпанегірика, а Валеріян Поліщук — про себе, в тоні автобіографічної повісті.

Стаття І. Капустянського вже відома читачам з «Червоного шляху», — це найслабша з усіх критичних статей, які коли-будь друкувалися на сторінках «Червоного шляху». Починається вона досить утертим і проте слабо сформульованим твердженням, що «література кожної доби одбиває цю останню» (тобто: добу). Далі йдуть міркування: «мотивом і стимулом» дореволюційного українського мистецтва були національні утиски; тому й література українська, озиваючись на них, ніколи не знаходила резонансу «в широких міжнародних класах мистецтва». Сучасне ж письменство українське утворюється в добу, коли національних утисків не стало, і тому одразу б’є в інтернаціональні струни й будить широкий міжнародний відгомін. Найориґінальнішим, найсвіжішим його вицвітом і є творчість Валеріяна Поліщука.

Взявши одразу такий високий тон, Капустянський з гіперболи вже не виходить. Всі слова його перейнято пафосом найщирішої дружби, — дружби, що всупереч відомій приказці (Amicus Plato…), не зважає навіть на правду. Оглядаючи тематику Поліщукову, Капустянський побожно схиляється навіть перед наївним і, так би мовити, наочним фрейдизмом «Ньютона», перед «Людяною поемою», яку називає «філософією (!) на тему шевченківського все йде, все минає»; ласкаво вибачає його композиційну безпорадність на тій (явно недостатній) підставі, що «головною його темою являються ідеї та проблеми»; нарешті, присудивши Поліщукові титул «знавця попередньої (дополіщуківської?) української літератури», ладен побачити в ньому (іп spe чи вже тепер — неясно) поета, що так само відтворює нашу добу, як Данте свою (стор. 85).

З методами досліду у Капустянського так само трудно помиритися, як і з його оцінками. Звичайний порядок викладу у нього такий: зазначається (в заголовку) тема, потім іде коротко (і часто незграбно) сформульована теза, а далі — цілими сторінками приклади, приклади, приклади, що тієї тези здебільшого не доводять, хоч, правда, не завжди й заперечують її. Так, у розділі «Язик поезії Поліщука», заявивши на початку, що «творчий індивід Вал. Поліщука є плодом певної соціальної груповки», а саме спролетаризованої інтеліґенції, т. Капустянський пробує простежити соціально-групове обличчя поетове в його мові. Які ж елементи мови він указує: «блатні», вуличні словечка, провінціалізми, офіціальні скорочення, технічні терміни, новотвори — (причому в числі новотворів, тобто слів, що їх поет або утворив, або завів до літературного вжитку, знаходимо продподаток, буржуйка, бандити) — і навіть лексичні непристойності. Що хоче довести своїми переліками т. Капустянський? Невже ж, що «блатні слова», провінціалізми та лексичні непристойності — характеризують мову спролетаризованої інтеліґенції?..

Автобіографічні матеріали В. Поліщука читаються з більшою цікавістю. Автор має правдивий смак до самого себе, навіть замилування до себе; звідси їх ліричне піднесення. Розверставши свої «Дороги моїх днів» на різні довжиною рядки (характерні для багатьох наших поетів quasi-верлібри), В. Поліщук з повним правом міг би включити їх до збірника своїх поем.

Тон автобіографії — найодвертіший, який може бути, тон гордого своїми перемогами провінціального jeune-premier, тон молодого олімпійського бога, одного з тих, що, по слову Гайне, «виповнювали світ веселими скандалами і ходили без… панталон». Розказуючи про свої натхнення, Валеріян Поліщук не забуває навіть таких інтимних подробиць, що «максимум» його «творчої діяльності — під осінь і на початку зими» і що сходиться у нього «цей період з найвищою половою потенцією». І далі, що в години найбільшої творчої гарячки у нього «кров приливає до голови, температура підвищується (я міряв до писання і після писання), стан, як у coitus’i» і т. д.

Кінець статті присвячений вихваткам проти «безграмотно-провінціальних критиків, як Дорошкевич чи Зеров». Валеріянові Поліщукові неприємно, що критики кладуть ноту на карб «многописання», і він виправдує себе, посилаючись на приклади Пушкіна та Лєрмонтова, що «ледве перевалили за тридцять літ (хронологія, хронологія!), а встигли дати таку силу матеріалу»; закінчує він подібним окликом: «Хай живе теплокровна праця і кількість, яка навіть і без особливих прикмет обертається в якість!» Яка неприємність! «Провінціально безграмотні критики» мусять констатувати, що досить велика кількість сторінок у праці Капустянського—Поліщука анітрохи не підвищує їх якості.

Загальне враження від книжки — веселе і разом прикре (занадто вже безцеремонно!); якось дивно робиться, коли знаходиш на ній солідну марку «Науково-дослідчої кафедри».

1925

Осип Маковей{141}

21 серпня 1925 р. недалеко від Коломиї, в Заліщиках, на 58-му році життя помер один з найзаслуженіших діячів галицько-українського письменства Осип Маковей, повістяр, поет, журналіст і літературний критик.

Народився Маковей р. 1867 в Яворові (межи Львовом та Перемишлем), у міщанській родині. Гімназію й університет скінчив у Львові/ Працював як журналіст у «Ділі», «Народній часописі», в «Зорі». В 1895—1897 рр. був головним редактором «Буковини», потім якийсь час входив до редакційної колеґії «Літ.-наук. вісника».

Пізніше він зміняв роботу журналіста на педагогічну. Р. 1899 його призначено було до учительської семінарії в Чернівцях; р. 1910 він перейшов у Львів, а р. 1919 був призначений директором семінарії в Заліщиках, — на цій посаді він і вмер.

Літературні твори Маковея виходили з початку 90-х рр.: «Поезії» (1894), повість «Залісся» (1896), «Ярошенко». Нещодавно, р. 1923, з’явилася книжка його оповідань «Примруженим оком». Як прозаїк, Маковей визначався жвавим і приємним стилем, м’яким гумором, хоч артистична його сила невелика. З його повістей найбільша річ «Залісся», де автор виводить уніатського священика нового покрою, не «твердого русина», а народовця-демократа, що стає центром культурної роботи на селі. Цікаве зіставлення цієї повісті з «Забобоном» Л. Мартовича зробив акад. М. Грушевський в статті «Світлотіні галицького життя». Поезії Маковея, гармонічні, легкі, з нальотом задуми, ввійшли до всіх численних антологій та декламаторів; найвідоміші з них «Сон» («Тихий сон по горах ходить»), «Смерть», «Елегія» («Коли помрем і заростем квітками»).

Як критик та історик письменства, Маковей зарекомендував себе двома фундаментальними працями: біографією Куліша («Панько Олелькович Куліш, огляд його діяльності», ЛНВ, 1900, і окремо) і великим «Життєписом Осипа-Юрія Гординського-Федьковича», Львів, 1911, «Українсько-руська бібліотека», т. VIII, стор. 591. Повинно ще зазначити і ту ролю, яку відіграв Маковей-критик в літературній долі Ольги Кобилянської, один із перших звернувши увагу на її писання. В «Буковині» р. 1896, під час Маковеєвого редаґування, видрукувано першу велику повість Кобилянської «Царівна».

1925

М. Доленго. Критичні етюди{142}

ДВУ. 1925. Стор. 72. Ц. 63 коп.

«В цій книзі зібрано окремі, друковані вроздріб етюди про сучасне українське письменство. Тут уміщено тільки статті загального характеру, що мають завдання охопити, з тієї чи іншої точки погляду, всю колективну літературну творчість. Студії про індивідуальну творчість окремих письменників автор гадає зібрати окремою книжкою. В сучасній українській літературі дуже відчувається брак самостійної критичної думки. Літературна критика — трохи не найслабше місце в нашому пореволюційному мистецтві. Заповнити хоч подекуди і тимчасово цей прорив на фронті слова було метою критичної діяльності автора».

Так починає М. Доленго передмову до своєї збірки, передруковуючи в ній п’ять своїх критичних нарисів, у свій час уміщених в «Червоному шляхові» та «Жовтневому збірникові». Всі вони дійсно присвячені нашій літературній сучасності, трактують питання загального характеру — і, я гадаю, певною мірою заповняють-таки прогалини нашої критичної літератури. І як не ображає т. Доленга Ів. Майдан, не даючи йому права на титло поважного критика, а йому (М. Доленгові) не можна відмовити ні гостроти спостереження, ні дотепу у вислові. В кожнім разі, поруч немотивовано-імпресіоністичних нальотів на письменство та товарисько-компліментної літератури, його збірка є з’явище приємне і корисне і, треба думати, виправдає свій тритисячний тираж.

Свої критичні статті автор влучно і справедливо називає нотатками. Їх інтерес і справді полягає не так в узагальненнях, скільки в поодиноких, інколи дуже влучних увагах. Так, прекрасно, в кількох неговірких і сухуватих фразах він визначає місце Хвильового — осторонь «еволюційної лінії української прози»; хороше указує всю внутрішню одмінність Хвильового від «етнографічних селописців» із прозаїків-плужан, не вважаючи на все стремління останніх наблизитися до Хвильового стилістично; несподівано зіставляє Підмогильного з О. Плющем, вдатно підкреслює добрі прикмети і хиби його ранніх речей, — їх «молодий емоціональний тон». Навіть у слабшій, бо надміру ускладненій статті про «Дві системи мови» подибуємо тонко підмічений контраст поміж Тичиною, з його «внутрішньо-психологічною характеристикою явищ природи» («Думами, думами, наче море кораблями, переповнилась блакить ніжнотонними») і Рильським, що для психічних з’явищ «набирає епітетів зовнішніх» («Не думи, а хмарки рожево-білі…»).

Поруч з характеристиками слушними, трапляються подекуди і неслушні. Так, навряд чи хто погодиться, що «естетичний розвиток української лірики пішов од Щоголева», а вже рішуче кожний, хто хоч трохи знається на укр. поезії, запротестує проти твердження, що «Щоголів запровадив у поезію замість надсильного для громади шевченківського хореїчного верлібру ямб, уже розроблений перед тим пушкінською школою в Росії». По-перше, як можна називати «коломийковий» ритм Шевченка (4+4)+6 «верлібром»? І як можна говорити про хореїчну тонізацію цього ритму у Шевченка, приписуючи його коломийковим віршам те, що характеризує у Куліша, Щоголева, Манжури і ін.? По-друге, ямбом писали у нас далеко раніш од Щоголева Котляревський, що добре засвоїв передпушкінську його техніку, і Шевченко, якого ямб не бідніший від щоголівського і внутрішньо ближчий до ямбу пушкінської пори. Навряд чи вірно і те, що з ініціативи Вороного «звернула наша муза на європейські шляхи».

Але головне, з чим трудно помиритися в статтях М. Доленга, це їх деяка претензійність. Виявляється вона одразу ж у вишуканій, манірній термінології. «Я розрізняю такі сучасні стилі ідеалістичної мови: А. Мова неорганізована: 1. Стиль примітивно-ідеалістичний. Б. Мова організована: 2. Символістичний. 3. Схематичний. 4. Імпресіоністично-ідеалістичний» (стор. 16—17). Чи не простіше замість цього вигадування терміну звернутися до простіших і більш уживаних означень, не затрудняючи без потреби читача?

1925

Пам’яті Самійленка{143}

В особі покійного Самійленка ми втратили талановитого майстра, що посідав своєрідне місце в нашій поезії — трохи осторонь від великого уторованого її шляху, але незмінно на дорозі, якою йшла до нас справжня культура слова.

Франко колись високо цінив Самійленка як лірика. Вихваляв його, як рідкий приклад «поета-об’єктивіста», як майстра (в більшій мірі, аніж хто інший) «об’єктивної лірики». Ми, нинішні читачі, на Франкову думку, певне, не пристанемо. Для нас Самійленко-лірик на другий план відтіснений яскравішими постатями Лесі Українки, Олеся, Філянського, Тичини, Рильського, цих (за винятком хіба однієї Лесі Українки) ліриків par excellence. Нам здається, що у Самійленка мало, як для лірика, вибухового матеріалу, що у нього трохи анемічна, слабо пофарбована індивідуальністю емоція. Він тече спокійним і погожим струмком, не бурхаючи, завжди в берегах; він не дивує нас ні раптовим піднесенням, ні мальовничим епітетом, ні безпосередністю «крилатого» звуку (пригадується Фетове: «Лишь у тебя, поэт, крылатый сердца звук»…).

«Чи він так держить свій темперамент у поводах, — дивувався Франко, критик інколи дуже тонкий і завжди спостережливий, — чи, може, і се мені видається правдоподібним, така вже його вдача, зрівноважена і проста, що не знає внутрішньої боротьби та безумних поривів. Ясно, безжурно й погідно іде він своїм шляхом рівною ходою, не роблячи нам ніяких несподіванок, не збуджуючи ніяких надмірних надій».

Ця зрівноваженість Самійленка обумовлена його розумовістю, його розмисловістю. Як лірик, — він занадто «від голови». І тому він такий блідий там, де пробує писати під Гайне, поета виїмкового емоціонального багатства:

Її в дорогу виряджали

Сестриці, подруги й брати;

Всього найкращого бажали,

Скоріш вернутися казали

З не дуже довгої пути.

І не було плачу й ридання,

Коли сказали: «Ну, пора?»

Навіщо? Швидко час стрівання,

Прибуде знову їх кохання,

Знов буде подруга й сестра.

Один там був: у його груди

Плачем сповнялися тяжким.

І думав він: «Вона прибуде,

Але мені нічим не буде,

Як не була раніш нічим».

Та він не плакав, хоч блищала

Сльоза невдержана з-під вій,

Бо… чим вона для нього стала,

Вона зовсім того не знала,

А він не смів сказати їй!

Дивна річ! Як не дається Самійленкові ця манера, що була, — в міру темпераменту й хисту, — доступна не тільки Олесеві або Рильському, але й другорядним нашим поетам. Не кажу про загальну розтягненість вірша, про насиченість його чужорідними елементами. (Справді, для чого лірикові ці описові «епічні» подробиці: «Всього найкращого бажали»? для чого ці власні мотивування і вгадування чужих мотивів: «Навіщо? швидко час стрівання»…) Я хочу звернути увагу на одно: хто цей він у натовпі подруг і братів, автор чи хтось інший, Володимир Самійленко чи просто тип несміливого коханця? Я не знаю. Авторового зворушення я не бачу ніде. Переді мною думки і почуття в їх «общем виде». Навіть більше. В тій поезії, яка дала назву його збірці поезії, — в октавах «Україні», де Самійленко говорить, безперечно, від себе і про себе, де він сповідається, голос його не тремтить, не модулює, почуття формулюються чітко, періоди течуть рівно: ніякий «ліричний непорядок» не порушує їх стрункої логічної нанизаності.

Звідси цілком зрозуміло, що, знаючи за собою цю блідість в безпосередньому виливі почувань, цю млявість ліричного руху, Самійленко свідомо шукає епіграматичного стилю, милуючись у короткому влучному слові та знаходячи опертя в канонічних формах. Поет рефлексивний, він любить сентенцію і епіграму (в ширшому розумінні слова):

Хай тільки кожен обробить своє невеличкеє поле,

І зацвіте вся земля цвітом хорошим, рясним.

Кожний працює нехай хоч для рідного тільки народу,

І всі народи землі будуть щасливі тоді.

От властивий його тон і манера!.. Дидактична струя найлегше одстоювалася в його простих, неоздоблених і чітких рядках. І тому можна тільки шкодувати, що він, такий пасивний, не продовжував своїх «Дум буття», розпочатих друком у ЛНВ за 1917 р. «Думи буття» — це краще, що дав Самійленко в цьому дусі. В гірших випадках траплялося інше: невелика криничка ліризму вичерпувалася цілком, і тоді збідніла емоція перетворювала його вірші — найчастіше це були т. зв. «вірші на випадок» — в римовану прозу: офіціозні кантати, марші, присягальні та привітальні тексти. Такі: «Поки душею я не втонув іще», «Привіт тобі, зелена Буковино», «Пам’яті Глібова», «Наша славна Україна», «Вінок Шевченкові».

Ця порівнююча блідість самійленківської поезії признань та інтимної сповіді, проте, надолужується у нього своєрідністю його сатири, майстерністю і дотепом його ямбів та сатиричних куплетів.

«Звичайно від лірика чекають особистих признань та інтимної сповіді музично схвильованої душі. Але ліричний рух ще не робить із цих признань пісні… Лірик новочасний здебільшого розповідає про пережите та намріяне, — лірика перетворюється на монолог…» А в цьому монолозі — треба додати — на нас діє не так безпосередність відгуку, як слово розповідника і його сила переконання. Виписані слова можна пристосувати до Самійленка цілком, без жодних ґрунтовних застережень. В галузі т. зв. «чистої» лірики, лишаючи пальму першості багатьом поетам, він і досі зостається неперейденим майстром у ямбічному жанрі. Вся його міць, як поета, полягає саме в цій поетичній галузі, де, по слову одного російського теоретика, найповніше виявляється «речевая стихия».

Навели Самійленка на цю його поетичну спеціальність, мабуть, російські поети. М. Богданович у своїй статті, друкованій колись в «Украинской жизни» (1916, VII—VIII), вирізняє з-поміж них Лєрмонтова (розуміється, як автора «Думы», «Кинжала», «Не верь себе» і «Последнего новоселья»), добачаючи його вплив на «гражданских стихотворениях Самийленка». На доказ своєї думки М. Богданович наводить самійленківські міркування:

І поки на землі ще є одна сльозина,

Поезія її нащадкам передасть;

І поки на землі ще втіха є невинна,

Поезія в її ще радощів додасть, —

зіставляючи їх з відомими рядками: «И если не навек надежды рок унес, / Они в душе моей проснутся: / И если есть в очах застывших капля слез, / Они растают и прольются».

Думки Богдановича в цілому можна прийняти і навіть краще обставити прикладами (пор. в «Людськості»:

Найкращі пóриви, гарячі почуття

Розсікли ми ножем холодним міркування

І склали ми собі розмірене життя

Без глибини думок, без сили почування), —

але разом із тим треба зробити і застереження. На Лєрмонтові справа не стала: від Лєрмонтова Самійленко перейшов і до його зразка Оґюста Барб’є, «Поступ» якого («Навіщо придались, мій Боже, ті картини»…) він переклав уже наприкінці 80-х років. Широка філологічна освіта Самійленка, його начитаність дозволяють думати, що йому не лишилися невідомі й декламації В. Гюґо, і греко-римські основоположники ямбу (Архілох, Горацій), і що ті десять-дванадцять речей ямбічного жанру, з якими найчастіше Самійленкове ім’я асоціюється, є продукт хорошої літературної виучки. До них належать: «У сумний час», «Вже годі плакати…», «Поступ» (із ямбів Barbier), «26 лютого 1890 р.», «Невже для нас…», «Не вмре поезія…», «До поета», «Людськість», «Сон». Тоном і характером сюди ж треба було віднести і знамените «Carmen saeculare українського неробства та псевдопатріотизму» — сатиру «На печі», коли б на те давав право розмір, у якому цю річ витримано (анапест).

Ямби Самійленкові не зовнішнє лише наслідування, не проста пересадка французької рослини на український ґрунт, але разом із тим і дотепна та складна її акліматизація. І як відміняється терпка мова і громадський пафос Барб’є, перейшовши через інший національний характер та особисту вдачу Самійленка!

Франко, що кілька разів зустрічався з Самійленком, лишив нам яскравий і принадний образ цієї «зрівноваженої і трохи квієтистичної вдачі». На думку Франкову, в ній лише загострювались типові риси національні: «Властиво, це був правдивий тип лівобережного українця, важкого на ініціативу, склонного до рефлексії й задуми, наділеного тонким гумором і сатиричною жилкою». Отже, і в творчості Самійленковій виявилися не так його індивідуальні прикмети, як вірний життю і дійсності в усіх деталях, трохи, може, шаржований національний тип. І варт придивитися до таких гумористичних приказок, як «Божий приклад», «Невдячний кінь» або «Мудрий кравець», щоб відчути, наскільки Самійленко близький до народного гумору, як органічно з нього виростає. Та сама благодушність, добра, не в’їдлива посмішка, трохи лукавства і епічна непохапливість.

В цій епічній повільності, в цьому «золотому гуморі» і розпускає Самійленко ораторський пафос і гіркість традиційного ямбу. Рефлексія, тиха меланхолійність «лівобережної» натури притлумлюють різкий його тон.

Варт із цього погляду порівняти найдошкульніший із самійленківських віршів ямбічного жанру — «Сон» — з якоюсь із прославлених речей Барб’є. От, наприклад, «Ідол» останнього. Героїчна доба революційного піднесення, коли над країною стоїть месідор, палючий місяць жнив; прекрасна Франція, що мчить наосліп, як кінь, що ніколи не знав ні мундштука, ні острогів; і маленький корсиканець, aux cheveux plats, що скочив їй на хребет і, переламавши хребет, покинув її розчавленою на шляху. Барб’є закінчує сильним ліричним пасажем (уступ V):

Ainsi passez, passez, monarques débonnaires,

Doux pasteurs de l’humanité…

Отже, минайте нас, владики благодушні,

Ласкаві пастирі людства… і т. д.

Той самий порядок і в лермонтовському «На смерть Пушкина». Спокійний і теплий виклад у перших двох уступах, у третьому вибухає нараз сильною, палкою інвективою:

А вы, надменные потомки…

Тим часом у Самійленка ніякого степенування в чуттях, ніякої ґрадації у вислові, жодних розрахованих на ефект кінців. Авторові сниться сон: велике свято, накриті столи. Приходять гості і, не привітавши господарів, кидаються до їжі:

І бенкет розпочавсь; як хижі ті вовки

Глитали гості нашу страву,

А ми сховалися в далекії кутки

І відтіль їм співали славу.

Гості «набуваються», і разом із тим ростуть їх претензії: господарі на їх наказ мусять приносити на себе бичі, мусять зрікатися своєї честі, гідності, взаємної дружби і товариської солідарності; мусять видати на муку власну матір:

І снилося мені: ми матір волокли

Хто за косу, а хто за ноги;

Зривали одіж їй, і били, і товкли,

Аж кості хрускали в небоги.

І стався дикий крик пекельний, навісний!

Враз бризнули струмки криваві…

І от тут раптом, у момент найбільшого напруження, коли читач жде ліричного вибуху, жде громів на адресу старої реакційно-дворянської Росії (алегорія досить прозора!), жде чогось на зразок Франкового «Тюрмо народів, обручем сталевим…» — епічна рамка гармонійно і м’яко замикає низку жахливих малюнків:

Тут кинувсь я від сну, але той сон страшний

Мене не кидає й на яві.

Лірика, пафос не збуджуються в авторові. Скептичний і неохочий до маніфестування своїх почувань, він не любить показуватись на трибуні і декламувати перед людьми про свої внутрішні болі. Він ховається за свої картини: факти красномовні і говорять самі за себе.

А «Сон» — це ж найгостріша річ у ямбічному надбанні Самійленковому! Другі, як, наприклад, «До поета», не мають і цієї різкості сатиричних контурів: до Ювеналових бичів справа не доходить ніде. Та й якої сатири можна ждати від поета, в основі добродушного та лагідного, що навіть з такої, в умовах нашої дійсності одіозної фігури, як поет-графоман (справжнє громадське лихо!), робить сливе симпатичну постать. Ми готові помиритися навіть з настирливою претензійністю цього невизнаного генія; він так страждає, такий він у нашого поета нещасний та прибитий! Справді: «в його… вірші — лойову вгорнули свічку» («Горе поета»).

Репрезентована в Самійленковій манері м’якість і споглядальність народного гумору привела поета кінець кінцем до утворення своєрідної української редакції традиційного гораціївського, барб’є-лермонтовського ямбу.

Але на цьому значення Самійленка в нашій поезії не обмежується. Не менше знаний він і як творець сатиричного куплету, неперевищений досі представник віршового фейлетону, майстер злободенної версифікації, — як поет, що обточив свою куплетну манеру на тонко відчутих і художньо відтворених «Chansons» Беранже.

До Беранже Самійленко ще ближчий, аніж до Барб’є. Невимушена веселість, ясність, навіть деяка «фривольність» Беранже йому ближчі, як кінець кінцем шорсткуватий пафос автора «Ямбів» та «Ямбів і поем». Але і тут, вірний собі, Самійленко, — прекрасно схоплюючи куплетну форму, вигадуючи яскраво-дотепні рефрени, — перекладати, проте, лінується, перекладає рідко і мало. Тільки три речі з Беранже переповів він по-українськи: «Пташки» (друк. 1888), «Цар Горох» (1897) і «Сенатор» (1906).

Характерне і сумне для історика поезії це припізнення, з яким надійшов до нас Беранже. Поет, що його слава процвіла у Франції в 10—20—30-х роках XIX в., якого «Chansons» виходили між 1815 і 1833 рр. (пригадаймо пушкінського графа Нуліна, що з’являється «в Петрополь» — «С bons mots французского двора, с последней песней Беранжера»); поет, що в російській літературі 50—60-х рр. знайшов талановитого тлумача в особі В. Курочкіна і став популярний (пригадаймо Шевченка, що, повертаючись із закаспійського вигнання, записує до свого «журналу», поруч «Собачьего пира» Барб’є, як літературну новину, «Навуходоносора» Беранже в курочкінському перекладі), — у нас, в українській поезії освоєний тільки в пізніх переспівах Самійленкових (про другорядних перекладників можна не згадувати). Правда, зате ми можемо похвалитися, що у нас Беранже переданий артистично. «Сенатор» Самійленків (у Беранже — «Senateur») не нижчий від «Знатного приятеля» Курочкіна, а його «Цар Горох», безперечно, кращий за всі відомі нам російські переклади.

У Беранже ця прегарна п’єса має назву «Le roi d'Yvetot».

Il était un roi d’Yvetot

Peu connu dans l’histoire,

Se levant tard, se couchant tôt,

Dormant fort bien sans gloire,

Et couronné par Jeanneton

D’un simple bonnet de coton,

Dit-on.

Oh! oh! oh! oh! ah! ah! ah! ah!

Quel bon petit roi c’etait là!

La, la!

Новіший російський перекладач І. Тхоржевський переспівує блідо й сухо, немов виправдуючи шорстке Шевченкове слово про «черству московську мову»: «Легендарный король».

Жил да был один король —

Где, когда — нам неизвестно,

(Догадаться сам изволь),

Спал без славы он чудесно,

И носил король-чудак

Не корону, а колпак —

Правда, так!

Ха, ха, ха! Ну не смешно ль

Вот так славный был король.

Органічно близький народному гуморові, Самійленко пригадав леґендарних царів народних приказок — «царя Панька», що правив тоді, як «земля була тонка», і «царя Гороха», що панував, «коли людей було трохи». От він, цей симпатичний «цар Горох»:

Колись був добрий цар Горох,

В історії незнаний.

Без слави добре спав за трьох,

Немов простий піддáний.

Замість корони тільки й мав

Ту шапочку, що надівав,

Як спав.

Ах, ах, ах, ах, ох, ох, ох, ох!

Який був добрий цар Горох!

Ох, ох!

Переклад зразковий. Не кажучи про те, що він точніше віддає зміст і ритм ориґіналу, аніж переклад російський, — хіба не досить, що, перечитуючи його, не маєш того прикрого почуття, що виникає при читанні доброї частини українських перекладачів, не почуваєш, що перекладач іде за якимсь авторитетним зразком російським? А потім, так прекрасно зукраїнізоване королівське ім’я і так глибоко звучить це спочутливе й сумовите українське «ох!» замість безтурботно-веселого ґалльського — від Рабле та Кола Брюньйона — «la, la», і потім — характерно! — українізуючи Беранже, Самійленко ніде не впадає в обивательську «малоросійщину» епігонів Котляревського.

Нема «малоросійщини» і в його власних фейлетонах. Вони досить численні, перелічуємо лише ті з них, що писані куплетами і оздоблені рефренами: «Горе поета», «Ельдорадо», «Патріота Іван», «Возсоєдиненний галичанин» (з рефреном «О дайте, дайте сто рублів слузі всеруської ідеї»), «Весняний спів», «Новий лад», «Дума-цяця», «Истинно русские заслуги» (з рефреном: «Зате так мало в нас небитих і конституції нема»).

Але не тільки Беранже був учителем Самійленка, як основоположника віршованого фейлетона (цю славу Самійленко розділяє з Франком, як автором «Ботокудів» та «Мандрівки Русина з Бідою»): в його віршах знати і Олексія Толстого, і Гайне. Гайне нагадує його «Те Deum»; Олексія Толстого він використав у «Ельдорадо»:

Поразмыслив аккуратно,

Я избрал себе дорожку

И иду по ней без шума

Понемножку, понемножку.

Але, звичайно, це не є наслідування, — це свідоме використання, навіть з деяким загостренням, цікавого гумористичного засобу, виявлення літературної виучки й очитаності.

Хороша літературна освіта і обумовлена нею культурність сприйняття і дозволили Самійленкові, ніде не зриваючи з народно-гумористичною основою (і не колекціонуючи її утворів, як Руданський), дати тонкий літературний продукт. Самійленко цю народно-гумористичну основу в собі культивує, обробляє і в результаті оправляє її літературно.

В цьому й полягає повчальність його прикладу. Всім відомо, що ми маєм цілі поклади народного гумору, і навіть у підручниках географії гумор зазначається як характерна риса українського світовідчування, а проте українські гумористичні журнали, що коли-небудь виходили, і багато з наших гумористичних письменників справляють враження убоге й сумне. Гулак-Артемовський і всі менші наслідувачі Котляревського, дещо у Стороженка, куплети та казки Кропивницького, не кажучи вже про Раєвського і безсмертного автора «Торби реготу» Олександра Півня — який силуваний і примітивний сміх, яка вульґарна в своїй підкресленій конкретності мова! І хоч як прикро, але, знаючи дещо з писань сучасних поетів та прозаїків, мусимо признатись, що й досі цей сміх і ця мова не віджили цілком. Очевидно, щоби на ґрунті нашого гумористичного світовідчування зріс гідний свого імені український гумор, нам треба засвоїти самійленківську культуру письма і взяти на увагу його приклад.

1925

П. Куліш. Чорна рада, Хроніка 1663 р.{144}

Стаття й редакція О. Гермайзе. Видавн. «Книгоспілка». Серія «Літературна бібліотека». К., 1925. Стор. ХХХІІ+215. Ц. 80 к.

«Чорна рада» — центральний твір Куліша-художника. Написана перед Кирило-Мефодіївського катастрофою 1847 р., вона репрезентує ранній період Кулішевої творчості, коли її автор ще вагався поміж романтичним захопленням козаками (що навіювали йому українські джерела) та суворо-критичним до тих козаків відношенням, якого зерна сіяли в ньому польські «культурники» та російські «государственники». Таким чином, в повісті Кулішевій в один узол в’яжуться і сліди юнацької ідеалізації, і зародки пізніших неґативних поглядів, що виявилися в епілозі до «Чорної ради» та «Истории воссоединения». Проте публіцистичні тенденції ще не виступають різко і ніде не проривають художньої тканини оповідання. Це й дало привід одному з перших дослідників Куліша, небіжчику Маковеєві заявити, що «Чорна рада» є твір чисто художній, чужий яким-будь виразним тенденціям. «Ми не бачимо тут, — пише Маковей, — того звичайного у нього (Куліша) в пізніших літах накручування фактів на лад поставленої завчасу програми». Має значення «Чорна рада» і як перший у нас (і досі не перевищений) зразок історичної повісті, і як певний етап нашої літературної мови, яку Куліш так хотів підняти над конкретністю народного слововживання, визволивши її від систематичного, мовляв він, «замужичування». От через що відсутність повісті на нашому книжковому торзі почувалася так сильно, і от чому читач має дякувати «Книгоспілці» за нове її видання.

До тексту повісті видавництво додало статтю О. Ю. Гермайзе, спеціально для видання написану. Першим своїм розділом ця стаття вводить нас в розуміння доби, з подій якої взято фабулу, а другим розділом — знайомить нас з Кулішевими поглядами на цю добу, з’ясовуючи нам загальну тенденцію повісті та генезу головного її персонажа, попа-полковника Шрама. В обох розділах своєї передмови О. Ю. Гермайзе навів чимало фактичного матеріалу, що поглиблює найчастіше стрівані тепер у популярній історичній літературі схематичні характеристики великого соціального зрушення XVII в. (Покровський, Рожков). Цілою низкою прикладів виясняє він переплутані взаємовідносини козаків, міщанства, шляхти та поспільства, і ті глибокі антагонізми соціальні, що фатально приводили до провалу всі кроки старшинського автономізму. В генезі головних концепцій повісті О. Гермайзе прекрасно визначає ролю козацьких літописців — Самовидця з його драматичною розповіддю про події 1663 р. і особливо Грабянки, що, бувши свідком щораз міцнішого впливу Москви й вірність Москві розглядаючи як заповіт Богдана Хмельницького, мусив особливо подобатись Кулішеві. Ідеальний образ Шрама, безперечно, підказаний фразою, якою літописець замикає свою характеристику Сомка і паволоцького полковника Поповича: «Аще би сій два союзніе мужи: Попович, глаголю, и Сомко доліе пожили, то могли бы старого Хмелницкого ділем слідствовати».

На карб авторові можна покласти хіба одно: прекрасно схарактеризувавши «Чорну раду», він надто побіжно спинився на дальшій еволюції Куліша в його поглядах на козаччину.

Хотілося б ще побачити у вступній статті О. Гермайзе і третій розділ — історично-літературну характеристику повісті, але ми, розуміється, знаємо, як несправедливо було б вимагати від автора-історика того, що виходить поза межі його основного інтересу.

В кінці книги читач знайде докладні і цікаві примітки, що займають 15 сторінок.

З технічного боку книжка задовольняє, хоча слід би побажати якогось ширшого шрифту для вступної статті.

1925

[Примітки до уривків з поеми «Про природу речей» Лукреція]{145}

Тит Лукрецій Кар — найзнаменитіший з дидактичних поетів Риму, улюбленець Ґете, один із попередників нашої «наукової поезії». Народився коло 99 р. перед Хр.; умер р. 55, як вірити леґенді, збожеволівши від якогось любовного напою. Твір його — поема «De natura rerum» («Про природу»), — згідно з традицією, оброблений по його смерті рукою Цицерона, — один з найцікавіших літературних пам’ятників давнього Риму. Послідовник Епікура і непримиренний ворог поширених релігійних вірувань, Лукрецій у своїй поемі викладає цілу систему епікурейської філософії, в поширенні філософічного знання і дослідницького духу добачаючи найкращу зброю проти «марновірства» і «забобонів». Моральний ідеал Лукреція (уривок 4-й) значно розходиться з нашим. Мудра й праведна людина, на його думку, повинна стояти над тривогами життя, далеко від юрби, маючи до неї «трохи подиву і багато жалю» (А. Франс); найвластивіший стан душевний такого мудреця — це незахитаний спокій, по-грецьки — ataraxia.

Закликання Венери в уривку 1-м не повинне дивувати читача: Венера для Лукреція не стільки олімпійська богиня, як просто інстинкт продовження роду. Мазор — архаїчна назва бога війни (Марс). «Сміливий еллін» — Епікур. Іфіанасса — Іфігенія. Вирушаючи в Трою, греки затрималися в Авліді. Щоб вимолити в богів попутний вітер, гегемон союзного війська цар Агамемнон мусив принести в жертву богині Артеміді (Діані) власну дочку Іфігенію. Перенесена богинею, що не прийняла крові, у Таврію, — Іфігенія стала там жрекинею Артеміди. Іфігенія Таврійська — образ рідкої краси і етичної вимовності — принаджував і нових поетів, між іншим Ґете в його чудовій «Iphigenie auf Tauris» і Лесю Українку.

1925

З листування Лесі Українки{146}

В 10-й книзі «Літературно-наукового вісника» за цей рік відомий історик письменства М. Возняк опублікував шість листів Лесі Українки до Надії Кибальчич (Козловської). Листування переховується в бібліотеці Львівського наукового товариства (рукописний відділ), але збереглося, як припускає др. М. Возняк, не цілком, розтріпане й розбите р. 1914—1915 під час російської окупації Львова. Листування це має неабиякий інтерес біографічний, подаючи низку опорних дат, що допоможуть колись дослідникові сплести хронологічну канву до життєпису письменниці. Прислужиться воно і тим, що працюватимуть над її творчістю, — мало не в кожному листі можна знайти ті чи інші міркування з приводу різних новин українського літературного життя, відгуки мистецьких поглядів та смаків Л. Українки.

Першим приводом. до листування межи двома письменницями було бажання Н. Кибальчич дістати відомості про італійські курорти, куди вона лагодилась їхати. Перший лист Л. Українки, датований: Ялта, 28.1 (10.II) 1908, — містить у собі ряд даних про готелі та лікарні С.-Ремо, де поетка прожила дві зими 1902/1903 та 1903/1904 рр. Закінчується цей лист звісткою Лесі про своє одруження та про намір якнайдовше залишитися в Ялті: «Житиму в Ялті через те, що перше чоловік мій був хворий і повинен добре зміцнити себе, а тепер я сама хвора (туберкульоз нирки) і не маю надії хутко видужати». В дальших листах відомості Лесі про свою хворобу стають докладніші (вона, видимо, одповідає на запитання своєї кореспондентки); завжди тверезі і точні, вони ніде не переходять в скарги та нарікання. Навпаки; інколи межують з лагідною посмішкою. Збираючись до Єгипту (лист 4-й, Телав 15—28.IX.1909) Л. У. пише: «Хороба моя fait toujours du progrès, і є зовсім об’єктивні ознаки, що проти торішнього вона чимало-таки завоювала в моєму організмі, але speriamo bene (як колись Куропаткін в Маньчжурії), що один рішучий бій — і ворог буде вибитий з позиції. Взагалі, се хвороба не така вже гостра і чи доведеться чи ні видужати з неї, а прорипіти з нею, кажуть, можна дуже довго, літ 15—20, а не всякий же в мої літа має сю надію навіть без особливої хвороби. Вся штука в тому, що маю претензію не тільки рипіти, а ще й жити, «розвиваючи діяльність», — от тому-то й хочу їхати в Єгипет на прощу до єгипетського сонця. Вже ж недарма йому такі колосальні святині колись будовано, певне ж, і силу воно має колосальну, і що ж таке якась мікроскопічна бацила проти його маєстату».

Щодалі звістки про здоров’я стають все менш відрадними. Леся У. сповіщає свою приятельку про рецидив туберкульозного процесу в легенях, про підвищення t°, про загальне ослаблення організму, що не дає їй змоги писати докладніше. Останній з видрукуваних листів 14.III.1911 р. (др. М. Возняк висловлює здогад, що листування продовжувалось і після цеї дати) описує подорож Л. У. з Єгипту на «маленькому італійському пароплаві», «дуже дешевому, але зате урядженому по-літньому (зовсім без грубок)», де «жити можна було тільки під трьома ковдрами». Тільки в Константинополі удалося сісти на кращий пароплав і попасти в ліпші для життя умови. Результатом подорожі було п’ять поезій (очевидно, з циклу «З подорожньої книжки», кн. І. стор. 333—344), написаних «закляклою від морозу рукою в книжечці для записування видатків». Habent sua fata libelli, — жартує з цього приводу Л. Українка, ориґінально пристосовуючи афоризм старого латинського граматика.

Про літературні справи найдокладніше говорить Л. У. в четвертому листі, і, очевидячки, одповідаюічи своїй кореспондентці на запросини взяти участь в літературній битві «радян» та «хатян», во ім’я «оздоровлення української літератури». Леся Українка від участі в дискусії одмовляється і приводить 5 арґументів на виправдання своєї позиції: «1) на таких просторах (Телав — Київ — Каїр) вести полеміку неможливо, бо на кожний «обмін думок» ітиме по 1½ (а по звичаях наших редакцій і по 6) місяці, публіці обридне за тим стежити, і вона на нас рукою махне, 2) не почуваю в собі нікоторого талану до полеміки, а для справжньої критичної статті не можу зібрати матеріалу, 3) відповідь поета чи белетриста критикам… ніколи нікого з публіки не переконує, бо вважається, що се «голос пристрасний», 4) маю так мало сили, що мушу її щадити для виконання того, що я можу зробити ліпше і з більшим пожитком для рідної літератури, і 5) я теж не мала змоги стежити за всіма перипетіями тієї «брані» і боюсь чогось наплутати». Що ж до «оздоровлення» української літератури, то Л. Українка дивиться на те скептично: «Тут зусилля окремих людей мало поможуть (хоч звісно: «всякое дерзание — благо»), бо наша література і критика живуть в ненормальних обставинах — вони перш усього не мають за собою справжньої читаючої публіки».

В листі п’ятому (дата Hélouan, Egypte, 24/IV.1910) — зустрічаємо гострий докір на адресу українських редакцій. Н. Кибальчич, очевидно, жалілася на звичаї «Української хати», бо Леся Українка їй відповідає: «Щодо «Укр. хати», то Ви мене такими spéciments не здивуєте, J’en аі vu de toutes les couleurs. Адже, напр., «Вісник» все виробляє форму моїх віршованих творів, хоча я виразно просила «лишити мої гріхи на моїм сумлінні», виробляє старанно, аж до повної руїни розміру». «Подумаєш, хутко 30 літ буде, як я вперше взяла перо в руки для віршів (правда, я його трохи зарані взяла), а мене все ще виправляють… либонь, я так і помру «молодою письменницею», що без редакторської ферули не судна і кроку ступити»… «Не знаю, чому, напр., в рос. літературі ні один редактор не важиться виправляти якого-небудь Андрея Бєлого etc., а мене всі «виправляють» — невже я гірша від Андрея Бєлого? Не думайте, що се в мені манія непогрішимості говорить, ні, мої редактори запевне мудріші від мене, тільки навіщо вони мені розмір псують?..»

Наведені виписки, розуміється, не вичерпують усього матеріалу, який дають видрукувані заходом д-ра Возняка листи. Але й вони показують, який цікавий матеріал таїть у собі листування Л. Українки і як ясно освітлює воно її літературну позицію. Хіба не характерно? Критика «Ради» видається їй занадто публіцистичною, не озброєною в спеціально літературну ерудицію; представники «літературного аванґарду» з «Укр. хати» смішні їй своєю претензією засвоювати «останній крик моди» тоді, як ще «треба учити а, Ь, с…» — риса, яка, до речі, не стала анахроністичною і досі, — а журнальні редакції своїми замахами на її авторську індивідуальність так прекрасно в’яжуться з літературними образами її героїв, що мусять жити і працювати в оточенні глухоти й нерозуміння (Річард Айрон — «У пущі», поганин філософ Теокрит серед християнської громади — в ненаписаній драмі. (Збірн. «Арго», 1914 р., стор. 39).

1925

Бласко Ібаньєс. Хатина

Бласко Ібаньєс. Валенсійські оповідання{147}

Бласко Ібаньєс. Хатина. Нове поправлене видання. Переклав з іспанської Володимир Самійленко. Редакція та передмова С. Савченка. ДВУ. «Універсальна бібліотека», № 23. Київ, 1925. Стор. 272. Ц. 55 коп.

Бласко Ібаньєс. Валенсійські оповідання. Переклад з іспанської Волод. Самійленка. Редакція та передмова С. Савченка. ДВУ. «Універсальна бібліотека», № 22. Київ, 1926. Стор. 231. Ц. 50 коп.

Власно Ібаньєс не належить до найяскравіших письменників Заходу і своєю популярністю, здається, більше зобов’язаний ідеям, які обстоює, аніж різкій своєрідності літературного обличчя. Як свідчить сам автор передмови, проф. С. Савченко, він мало не ввесь вийшов з натуралістичної манери Золя; звідси у нього і реалістичні малюнки буденного життя, інтерес до середовища, «колоритність природи, побуту, обставин». Звідси у нього і неприхована, скоріше навіть підкреслювана одвертість найбрутальніших сцен і постатей («людина-звірина») — як, напр., весь епізод з одрізаним ухом у «Валенсійській відважності» — або потворна грубість «Дімоні», зм’якшена тільки тактовним і людяним кінцем оповідання. Так само, як і Золя, Ібаньєс, при всьому своєму натуралізмі, любить романтичні, сказали б ми, ефекти і гострі ситуації. Прикладом може послужити оповідання «Службовець», де ув’язнений журналіст зустрічається з катом, і той розповідає йому історію свого розбитого родинного щастя. Оповідання, в яких Ібаньєс викриває болячки соціального та політичного порядку сучасної Іспанії («Двійний удар» і ін.), мають порівнюючи невелику художню ціну, інколи збиваючись на досить немудрий анекдот. З усього видрукуваного в серії «Універсальної бібліотеки», не виключаючи і вдруге виданої «Хатини», чи не найтонша річ є невеличка повість «Люна Бенамор», що має своїм предметом кохання іспанського консула з онукою гібралтарського банкіра Люною Бенамор. В повісті прекрасно змальоване тло — протока, місто і гібралтарська кріпость, мішанина племен і англійський гарнізон — і на цьому тлі патріархальна європейська сім’я, така горда своєю колишньою службою кастильським королям, та ще непоборна влада традиції над душею і вчинками вихованої ніби на англійський лад Люни. Я б рішуче не погодився з автором передмови, де він говорить про блідість буржуазних героїв повісті в порівнянні до ібаньєсівських контрабандистів, музик-жебраків та бандитів. З дрібніших оповідань найцікавіше «Євина станя», що має на собі печатку народно-іспанського (чи, може, спеціально валенсійського) гумору.

Щодо перекладу, то він визначається всіма характерними для самійленківських перекладів рисами: простотою, відсутністю якої-будь афектації і разом з тим певним уляганням чужомовній синтаксі. Особливо помітно це було на старих перекладах з другорядних іспанських новелістів — в «Літ.-наук. віснику».

До обох томиків додано по змістовній передмові редактора С. В. Савченка, що вводять у творчість Ібаньєса, а до «Валенсійських оповідань», крім того, прикладено коротеньку некроложну замітку видавництва про перекладача В. І. Самійленка. З зовнішнього боку видання виглядає добре.

1925

Марко Черемшина і галицька проза{148}

Із українських прозаїків за кордоном, з покоління Коцюбинського — Лесі Українки, на першому місці стоїть блискучий тріумвірат Леся Мартовича (ум. р. 1916), Василя Стефаника та Марка Черемшини (Івана Семанюка). Не можна сказати, щоб наш український читач (з України радянської) всіх цих письменників знав. Порівнююче добре, — хоч, по суті, навряд чи задовольняюче, — стоїть справа з Стефаником, цим, як писав колись Франко, «може, найбільшим артистом, який появився у нас з часу Шевченка»[101]: в свій час спопуляризований у нас «Віком», розповсюджений і в деяких галицьких виданнях[102], він двічі був виданий повністю уже за часів революції («Книгоспілка», Київ, 1920; ДВУ, Харків, 1924). Гірше повелося Мартовичу, але і його найбільший твір, повість «Забобон», до наших рук дійшов і в критиці був відзначений коротенькою заміткою д-ра І. Свєнціцького та докладною статтею проф. М. С. Грушевського[103]. Цілком зате не пощастило наймолодшому членові тріумвірату — Черемшині: його книжечка оповідань «Карби» в свій час на Наддніпрянщину не попала, і єдине, що міг широкий український читач знати про нього і з нього — це коротенька біобібліографічна замітка в т. III хрестоматії «Вік» та двоє передрукованих там же оповідань: «Святий Николай у гарті» та «Хіба даруймо воду». Але коли три-чотири роки тому цього було небагато, то тепер, по опублікуванні за кордоном нових оповідань, без порівняння сильніших за ті молодечі — цього ганебно мало. Говорити про Черемшину тепер і спиратися на його оповідання з «Карбів» та на цитати з «Віку» — це приблизно те саме, що розводитись про великий повістярський талант Коцюбинського, знаючи лише «Хо» та «П’ятизлотника», або писати про великий поетичний хист Лесі Українки, прочитавши «Роберта Брюса» та «Місячну леґенду»…

І

Вперше виразно про Мартовича — Стефаника — Семанюка, як про окрему групу письменників, зв’язану спільністю розлитої по творах ідейної атмосфери, споріднену певними засобами письма, — згадав С. О. Єфремов в своїй «Історії письменства». «Дужий талант Стефаника, — говорить він, — витворив особливо між закордонними письменниками цілу школу, що взяла від нього манеру писать мініатюри тими самими короткими штрихами й темними фарбами переважно з життя галицького селянства. Спроміж цих письменників визначаються Мартович та Семанюк»[104]. І справді: в багатьох відношеннях — суспільних, ідейних, формальних — три названі письменники сполучаються в одно коло і разом з тим досить різко віддаляються від решти закордонних прозаїків — від модерністів, як Кобилянська або Яцків, від старих протоколярних реалістів, як Франко, від нехитрих і соковитих оповідачів типу Бордуляка. Всі три вони — діти села; всі три — найвидатніші представники радикальної селянської інтеліґенції, друге покоління її (перше — Павлик, Франко), інколи навіть практичні діячі радикальної партії, як Стефаник. І, нарешті, всі три — нарожденці одного кутка галицької землі, всі так чи інакше зв’язані з районом Коломиї, з так званим Покуттям.

Лесь Мартович, найстарший з трьох[105], народився в с. Торговиці Городенського повіту 12 лютого 1871 р.; Василь Стефаник в с.  Русові, повіту Снятинського, в квітні того ж року; Марко Черемшина (справжнє наймення Іван Семанюк), наймолодший, — р. 1874, «над р. Черемошем», в с. Кобаках Косівського повіту — там, де хвилі покутських горбів підносяться все вище, назустріч гірським масивам Карпат. Найдокладніші відомості маємо ми про походження і ранні роки Л. Мартовича. З Стефаникового оповідання знаємо, що його батько мав п’ятнадцять моргів поля, був громадським писарем у Торговиці і славився як добрий і свідомий громадянин: Торговиця, де він мав вплив, ніколи не голосувала на виборах за чужорідний соціальний елемент — «за пана». Шкільні роки Л. Мартовича зв’язані з Коломийською гімназією; там, в п’ятій класі гімназіальній, разом з другою хлопською дитиною, Стефаником, на рік молодшим од нього в школі, він утворює літературний гурток і зачитується забороненими книжками з гурткової бібліотеки. Попавши під провід старших (Стефаник називає серед них Іларія Герасимовича), молоді хлопці втягуються рано в практичну роботу, переважно просвітнього характеру, одвідуючи сільські читальні та впоряджаючи бесіди, — аж поки обидва, через конфлікт з шкільним начальством та «політику», не примушені перейти (спочатку Мартович, потім Стефаник) до Дрогобицької гімназії. Далеко скупіші наші відомості про Черемшину. Знаємо тільки те, що, мабуть, з власного подання авторового, увійшло в коротеньку замітку «Віку»: що всі дитячі роки його пройшли на селі, що до 13 літ він пастушив удома, що, вступивши до Коломийської гімназії на кілька літ пізніше від Стефаника, він без голосних інцидентів закінчив її і вступив до Віденського університету. Можливо, належав до молодших членів того літературного гуртка, що по виході Мартовича й Стефаника залишився в Коломиї і працював під проводом Л. Бачинського.

Характерно, що тоді ж, в коломийський період розпочинаються зв’язки молодих письменників з старшим поколінням радикальної групи, що на той час саме організовувалась в партію. В ролі патрона і прихильника молодих авторів бачимо Михайла Павлика. «Під цю пору, десь р. 1889, — розповідає Стефаник, — Мартович написав свою першу новелку «Рудаль», тобто Рудольф[106], про якого наші селяни тоді говорили, що він не вмер, а ходить проміж народ «практикувати». На вакації того року приїхав до Стецеви на Снятинщині пок. Михайло Павлик. Ми його… зараз знайшли, і Мартович прочитав йому свою новелку. Успіх був великий. Павлик дуже похвалив новелку і казав її надрукувати. Новелу Павлик охрестив на «Нечитальник». Під тою назвою вона і пішла до друку, давши потім наголовок одній із збірок Мартовичевих оповідань. Привітав молодих авторів, хоть і значно пізніше, Франко: Франкові вони, безперечно, були далеко рідніші, як Кобилянська і Хоткевич, Яцків і «Молода муза». Всі вони продовжували, по суті, те саме трактування галицького села, якого початки поклав він своєю «Лесишиною челяддю» та «Бориславськими оповіданнями», нарешті, багатьма віршованими картинками з своїх ранніх «Вершин та низин». Беру цю першу книгу Франкових поезій, розгортаю на відділі «Галицькі образки» і переглядаю: «В шинку» — старий господар, що вступився за громадське добро і якого за те вигнали з власної хати і поля; «Максим Цюник» — селянин з дрогобицького підгір’я, що гине в бориславській штольні, конаючи під землею дев’ять день; «Баба Митриха», що передає сусідці перед смертю для сина п’ять тяжкою працею зароблених талярів, а на другий день по її смерті приходить звістка, що син поліг в боснійській експедиції; «Ґалаґан» — оповідання про те, як гине хлопчик, погнавшись босоніж по снігу за паничем, що дарує йому за те «ґалаґана», дрібну мідяну монету на 4 крейцари; нарешті — «Михайло»:

Добрий був ґазда Михайло,

Тихий чоловік,

По-сусідськи згідно, гарно

Проживав свій вік.

Все веселий, хоч убогий,

Других веселив:

«Чень ще станемо на ноги», —

Раз в раз говорив.

Та не довелося стати,

Бо тісний став час:

Треба гнутися й мовчати

І платить раз в раз.

То Михайло хоч сміявся,

Та гірким сміхом:

Страх взнаки йому давався

Орендар з довгом.

Та в кінці злі дні настали:

Орендар вчепивсь,

Ґрунт за довг зліцитували —

І ґазда розпивсь…

І кінець-кінцем «добрий чоловік» і ґазда, втративши все господарство, вішається на одвірку. От образи й картини, теми і настрої, з яких виростають Мартович, і Стефаник, і Черемшина. Як у Франка, у них немає місця ні народницькій ідеалізації селянства, ні старому ідилічному трактуванню села. «Соціалістична критика суспільного ладу» дала їм вказівки, «де шукати в тому житті контрастів, потрібних для мистецького твору», а селянське походження, багатий досвід власного спостереження, непозверхове знання народного побуту вберегло їх від фальшивої ноти. «Не диво, що їх малюнки не виходили ідиліями, що в сучаснім селі, на яке досі галицькі інтеліґенти дивилися очима німецької ідилії XVIII в. або очима проповідників тверезості й ощадності, молоді письменники знаходили зовсім несподівані фігури й події. Тут були і пориви щирого чуття, такого чистого й високого, не вважаючи на грубу форму… і пориви жорстокості і дикості, сплоджені віковою темнотою; були своєрідні радощі й турботи, забобони і щира віра, злоба й насміхи, сльози й прокляття, — одно слово, були люди з таким багатим і різнорідним світом думок та почувань, якого там досі не підозрювано. Молоді письменники не зупинялись перед ніякою драстичністю, перед зопсуттям і неморальністю, а декому здавалося, що вони навіть залюбки малювали ті темні патологічні сторони життя»[107].

Ці слова, які Франко прикладає до себе і своїх товаришів, хлопських синів з походження, соціалістів з переконання, «каменярів» кінця 70-х і початку 80-х рр., без жодних змін може бути прикладено і до молодшої ґенерації хлопських письменників. Але при всій подібності розуміння села, при всій близькості ідейній, — межи Франком і молодшою групою величезна різниця в способі писання. Перший відчув цю різницю сам Франко. Старі автори, говорить він, були епіками, вони зарисовували широкі картини, виводили велику кількість фігур, але завжди за тими картинами було чути «руку і голос автора, який почасти і сам виявляв себе чи то довшими описами від свого лиця, чи то рефлексіями та іншими способами». «Натомість «молоді», особливо Стефаник, вносять в літературу зовсім інший спосіб трактування речі. У них інша вихідна точка, інша мета, інша техніка»… «Для них головна річ — людська душа, її стан і рухи в таких чи інших обставинах, усі світла й тіні, які вона кидає на все своє оточення, залежно від того, чи вона весела чи сумна»… «Вони, так сказать, відразу засідають у душі своїх героїв і нею як магічною лампою освічують усе оточення. Відси брак довгих описів та трактатів у їх творах і та непереможна хвиля ліризму, що розлита в них. Відси їх несвідомий наклін до ритмічності й музикальності, як елементарних об’явів зворушень душі»… «Не об’єктивне, протоколярне представлення мають на меті автори, а збудження в душі відповідних чуття чи настрою всіма способами, які дає мова і злучені з нею функції нашої фантазії»[108].

Отже — психологізм і імпресіоністична техніка, а поруч з ними іще одна риса — відсутність ефектів, сувора простота викладу. Особливо виразно підкреслив цю останню рису проф. М. С. Грушевський в своїй характеристиці Мартовичевого стилю. «Автор свідомо гребує всякою зверхньою декорацією, всякою сенсацією, як способом до підвищення інтересу оповідання». «Він ставить завданням показати свою силу аналізу й розповіді, якраз на типах і ситуаціях найбільш буденних — так сказати, на самім м’ясі життя»[109].

Цей брак ефектів, простота, відсутність всього, що одгонить літературщиною — «пересади, бомбасту, неприродності», — ще зовсім не означає сухості автора, його черствості. Навпаки. Під суворою простотою Стефаника ви завжди угадуєте «владну вимогу нової художньої етики, що не дозволяє артистові оздобляти те, що точить кров з його серця»[110]. Стриманий і спокійний, він не показує свого хвилювання, але написані його рукою рядки захоплюють читача своєю елементарною силою, діють глибоко прихованим ліризмом. Серце поетове б’ється в один тон з великим гуртовим серцем села… З найбільшою силою ліричне зворушення виявляється у Черемшини, вибухаючи щирою й піднесеною сповіддю:

«У пригорщі брав би тото зелене село, леліяв би, як дрібненьку запашну отаву, гладив би, як паву.

Дивіть, хитається межи горами, гей дубова колиска у віночку, чічки розкидає.

Хотів би тоті чічки позбирати, вітрові не дати, в садочку посадити. Та скілько разів рука за ними посягне, стілько разів мерця підіймає.

Сухі надмогильні квіти на цвинтарних струпішілих хрестах.

А хоч би їх позліткою золотити, не повеселіють.

А хоч би їх росою росити, не покрасніють.

Лиш би їх до серця тулити, лиш би ними серце кривавити.

Най би раз сонце на кам’янім вершку сіло, най би на тото село подивилося.

Студені чорні долоні його обтулять, німі лиця його стривожать. Хмарами його обсотають, ожеледдю зажеледять.

У пазуху ховав би тоті хмари, коло серця їх грів би.

Коби влазилися, коби серця не розмняцкали!

Плачі горами стеляться, дугами гори уперізують.

Буйні вітри ними граються. Тут були, тут нема: співанки жалібні.

Зоря росою їх змиває, гей мід спиває.

Таке тото село тихоньке, таке зарошене!

Деревище у мокрій ямі межи німими могилами.

Ану беріте та голубіте його, ану пестіть та обіймайте!

Лиш варуйте серце, бо воно вам серце покервавить, глибоко покарбує»[111].

Так виглядає в кількох рисах літературна група, до якої належить Черемшина. Поважне й глибоке, але без жодної ідеалізації, трактування села, гнучка й витончена імпресіоністична манера і сувора простота викладу, за якою завжди почувається велике ліричне хвилювання авторове, його боління болями своїх героїв.

II

Все те, що ми говоримо про групу Мартович — Стефаник — Черемшина, зовсім не означає, що всі ці письменники являють з себе одно обличчя, що всі вони улягають впливові когось одного, сильнішого, і тій одній манері приносять в жертву свої індивідуальні риси. Зв’язані однаковим трактуванням селянина, спільністю свого погляду на нього, шукаючи кожен своєї манери в одному напрямку (імпресіонізм, як метод, новела, як літературний рід), — вони ніде і ніколи не переспівують, не повторяють один одного. Тому, може, обережніше буде не називати їх школою: в понятті школи завжди мислиться якась центральна, вузлова манера, від якої залежать усі інші. Тут перед нами три сильні індивідуальності, і кожна з них творить свій стиль.

Відносно Мартовича це зауважив М. С. Грушевський. В своїй статті, присвяченій характеристиці «Забобону», він твердить, що Мартович тільки інколи наближається до стилю Стефаника й Семанюка, і що тільки не розуміючи Мартовича, можна ставити цих трьох письменників «поруч себе»[112]. Все це спостережено вірно, — але не тільки Мартович різнить з Стефаником, різнить з ним і Семанюк, особливо в нових своїх оповіданнях, — і тому чи не краще говорити не про два, а про три окремі стилі?

Лесь Мартович з своїм даром бистрої й вірної обсервації, з своєю гумористичною вдачею зразу ж виявив нахил до сатири. Пишучи рівно, випускаючи збірку за збіркою, вершини він досяг в своїй «монографії галицького села», у «Забобоні», в широкій і різкій картині всіх верств сільської людності — селянства, духовенства, економічних службовців та прикажчиків.

Стефаник з своїм хистом до діалогічної форми розвинув інші елементи новели. Його спеціальністю стали не розповідь, стисла, влучна, осяяна лукавою усмішкою, як у Мартовича, — навпаки, у нього відразу ж виявилась тенденція якомога розповідну частину скоротити. «Йому немов би соромно оповідати, — говорить один спостережливий критик, — він примушує говорити своїх героїв, наводить їх ipsissima verba (їх власні, найвласніші слова), а все, що подає від себе, зводить до значення авторської ремарки в драмі. Цю сторону Стефаникової манери ми знаходимо схарактеризованою в статті М. Данька[113]. В ній, як основну рису цієї манери, зазначено, на жаль, не зовсім чітко, «особливо художній метод діалога й монолога», доведений до високої досконалості і лапідарності. І далі: «Зовнішні описи у нього (Стефаника) обмежуються кількома сильними штрихами, що скоріш накидають, аніж творять фон оповідання». Драматизм Стефаникової манери доходить свого апогею в останніх відомих нам його оповіданнях «Вона — земля» і «Сини». Не вважаючи на всю силу і яскравість «слів од автора» (особливо ефектовне закінчення «Вона — земля»), вони рішуче стоять в цих речах на другому, навіть на третьому плані.

Манера і стиль Черемшини в його ранніх речах взагалі рідні Стефаниковим. За браком порівнюючих даних дуже трудно сказать, як і звідки ця спорідненість постала. Чи Стефаник залежить від Черемшини (перші оповідання Черемшини з’явилися р. 1896, за рік до виступу Стефаника), чи, навпаки, Черемшина від Стефаника, чи, може, нарешті, перед нами два самостійні потоки з одного спільного джерела, — в кожнім разі, взаємовідношення розповіді й реплік, користання діалектом, нарешті, ритм і побудування фраз у обох авторів дуже подібні. Черемшина, проте, видається трохи слабішим від свого старшого товариша. Варт порівняти Стефаників «Скін», початок новели:

«Як глуха осінь настала, як з ліса все листя опало, як чорні ворони поле вкрили, та тогди до старого Леся прийшла смерть» — з вступною тирадою одного з оповідань Черемшини:

«Ще листячко з дерев не попадало, ще богацька бараболя у купинах не дійшла, ще коноплі у мочулах не вимочили, — як Петрикова баба забагла умирати», — і ми виразно побачимо, що в другому випадку перед нами ще трохи ученицька, не зовсім вправлена рука. У Стефаника глуха осінь, опале листя, чорне вороння на полі якимсь внутрішнім зв’язком сполучаються з образом конаючого Леся, — у Черемшини його бараболя та коноплі дають лише хронологічну локалізацію бабиної смерті. Або візьмімо оповідання «Хіба даруймо воду». Розмови селян влучно схоплені, сильні, страшні в своїй неприкритості та несвітській темноті; автора за ними не бачимо, герої говорять самі за себе. Але от перед нами постать учительки — і раптом автор немов забуває про свою манеру говорити лише устами своїх персонажів, бере слово сам, — і, треба віддати йому справедливість, — говорить далеко гірше, ніж сторінку перед тим, немов присолоджуючи закінчення. Перед нами немовби Стефаник, що ще не до краю опанував своєю методою.

Розуміється, це зовсім не означає, що ранні оповідання Черемшини взагалі треба вважати за слабкі. По-перше, «Карби» належать ще авторові молодому, двадцятишестилітньому; по-друге, в них знаходимо місця і цілі оповідання, що стоять цілком на висоті тодішнього Стефаника («Зведениця», «Злодія зловили», «Лік», «Святий Николай у гарті»).

Після своїх «Карбів» Черемшина довгий час не друкував нічого. Причини його мовчання, як і мовчання Стефаникового, нам невідомі. Можливо, тут діяли турботи практичного діяча (по закінченні університетських студій Черемшина довший час адвокатував у Снятині), а можливо, авторська його уява натомилася одноманітною тематикою мужицького горя і викликала в ньому своєрідне taedium scribendi, відразу до писання. Але от прийшла світова війна і галицький похід російської армії поставив Поділля, і Покуття, і верховинську Гуцулію перед такими сторіками сліз і людського горя, що старе лихо показалося блідим і ідилічним. Ці нові терпіння галицького села збудили творчість Стефаника. І в ще більшій мірі вернули вони до письменницької праці Марка Черемшину.

Починаючи з першої книги «Літ.-наук. вісника» (1922, травень), на той час поновленого у Львові, одно за одним з’являються нові його оповідання: «Село потерпає», «Село вигибає», «Бодай їм путь пропала!» і т. д. Один за одним перед читачем проходять образи села, знищеного війною. Набої та епідемія, «чорна бола» вигубили половину сільської людності, рештки розбрелися далекими світами, лишивши в кладовиській трупарні, єдиній будівлі, що з усього села зосталася, умирати останніх представників громади — дяка та війта («Село вигибає»). Другий образ: в селі — храм; весь сільський молодняк, добровольці-«пушкарики» держать фронт, окопавшися на горі; батьки й молодиці, уболіваючи над ними, несуть їм храмової страви, — на позиції йде гулянка, танцюють, стріляють з пістолів, а хорватський ландштурм, одступаючи з бойової лінії, приймає гулянку за ворожий наступ і розстрілює село («Перші стріли»). Третій образ, здається, найстрашніший, — хазяйнування мадярів у верховинському селі. Село живе своїм одвічним батьківським, дідівським звичаєм, не одступаючи від нього навіть тоді, коли над селом «гримлять гармати, свистять кулі», а навколо горять мости, а люди «упрівають». Старі люди йдуть до мадярського коменданта з проханням копати окопи перед церквою — бунт! — їх розстрілюють; один із господарів виривається задзвонити по душі постріляним — його убивають, бо дзвін може дати звістку ворогові; всі антагоністи з села доносять один на одного, і мадярська залога, байдуже і не задумуючись, ставить все нових людей під розстріл. З’ясувати ж що-небудь, розвіяти непорозуміння село не може, бо «не знає бесіди», от давня тема — «без язика» — тільки дана не в короленківському, благодушно-ідилічному обробленні, але в трагічних, повних смутку й жаху ситуаціях. І тільки коли під напором неприятеля мадяри «цурікаються», село, напівпрозріваючи, посилає їм навздогін свою клятьбу («Бодай їм путь пропала!»). Тут перед нами гинуть не поодинокі люди, що їм не знайшлося місця в житті («Дід»), а десятки найповажніших господарів, весь «статок і розум» села, «щонайясніші голови», «щонайукладніші роти», гине ціле село.

Всі ці образи справляють тим більше враження, що автор показує їх, ніде не впадаючи в риторизм, ніде не викликаючи свого і від себе: — «безумие и ужас!». Його тон — тон літопису, хроніки.

«Спершу не всі знали, що не вільно з хати світла випускати, аж баба Хромейка навчила село вікна ліжниками заставляти. Бо коли забанувала за сином-жовніром і виплакала собі серце та й померла, — то невістка спорядила її тіло на лавці коло вікон і обсвітила як вівтар свічками, а тоді прийшов комендант із жовнірами в хату і забрав невістку та відправив сковану до міста. Чужі люди поховали бабу, а за невісткою слід загиб.

А старий Чюрей навчив людей рот замикати. Вертав із долів із донькою та й попасав у місті. Лиш конині дав їсти, лиш перехрестився, аби похарчувати, — а перед ним на другім боці за дорогою гальман народу і війська. Питається він бородатого вояка, чого нарід збігся, а вояк відрік, що мають вішати гуцула. Тоді Чюрея скортіло запитати, за що мають стратити того гуцула. Вояк відповів йому коротко: «За москаля!» Дід не втерпів і дивувався: «Нащо чоловіка задурно тратити, таже москаль світ годує»… Вояк вхопив ті дідові слова, а за часок дід гойдався синій поруч із гуцулом, — а донька сама домів вернула і дідову причку розповіла».

Літописний тон Черемшини не перша спроба епічного трактування Галицької Руїни 1914—1917 рр. Українському читачеві відомий меморіал пок. Костя Паньківського, з передмовою С. О. Єфремова видрукуваний в «Нашому минулому»[114], меморіал, що так схвилював колись супокійною безсторонністю літопису акад. Шахматова, великого знавця старосвітського літописання. Оскільки ж сильніше впливає цей тон під рукою першорядного художника! Це та найвища точка мужньої суворості тону, яку в мужицькій розмові нотує Коцюбинський: «Він розповідав про речі, повні жаху для мене, так само спокійно, як жайворонок кидав свою пісню на лани».

Широко користуючись авторським словом, роздаючи розповідну частину твору, Черемшина значно відступає від стефаниківської манери. Відступає він од неї і в другому відношенні. З Черемшини далеко більший естет і декоратор, аніж із суворого, суто архітектурного Стефаника; в його оповіданнях далеко більше свідомого шукання місцевого колориту, пишучи свої твори з гуцульського життя, він нахиляється і до верховинського прикрашеного стилю. Коли Стефаник в своїх оповіданнях користається діалектом, то це ніби для того, щоб зробити своє оповідання природнішим, щоб надати своєму персонажеві більше ґрунту і документальності; Черемшина ж звертається до діалекту ради його самого, ради його естетичної вимовності, просто тому, що знає цінність і вагу рідкого і незвичайного слова. Він любить «майстерне гуцульське долото» і імпровізовані рядки гуцульських співанок — без коломийок не обходиться сливе ні одне його оповідання; він любить зупинятися на обрядових деталях гуцульського життя; він старанно підкреслює подробиці народних вірувань. В «Перших стрілах» постріляних «пушкариків», сільську охорону, молодиці зносять у діл: «Молодиці двигали тоту чорнобриву душку, що вже не дише». І таких деталей у нього сила. З нього взагалі тонкий і літературно вправлений етнограф, без тої широкомовної, на шкоду художньому виконанню, етнографічної докладності, якою так грішила стара проза.

Дар «ліричного квітування», властивий його стилеві і раніше, в добу «Карбів», тепер виявляється ще яскравіше. От як в оповіданні «Бодай їм путь пропала!», розповівши про розстріл старіших господарів сільських, нараз проривається він блискучою ліричною тирадою, видержаною в дусі народнопоетичної образовості.

«…Ще гримнула сальва, ще ворухнулися декотрі бадіки, а відтак лежали всі у траві, як німе камінне плиття у лузі. А їх кров сідала довкруги на траву росою і траву чічками черленила.

Схиляється до них церква і своїми хрестами вкриває їх незажмурені очі та й здригається, за ґаздами банує.

Посилають гори запашний вітрець, аби наслухав душі у ґаздів, аби смерть звіяв.

Присилають ліси шум довгошийкий, аби спивав біль з ґаздів переболених.

Присилає село свої зорі, аби сідали у ґаздівські очі, аби тоті очі ще хоть раз на село подивилися.

Але ґазди лежать загнівані на ліси та гори, на село та зорі, лишень дозволяють, аби земля за ними банувала, аби росою на них сідала, аби їх своїми сльозами умивала».

Ці співучі, причитуючі вирази у Черемшини нанизуються один на один, сполучаються в довгі ряди, по три найчастіше, а то по чотири й більше, надаючи його фразі особливого, своєрідного ритму.

«…Аби цісар врадувався, аби Україна усміхнулася, аби наш край удержався…

…Парасочка мила, Парасочка чічка, днина проти сонця, веселичка в хмарах, зоря із моря…

Село шпоталося, дивом дивувалося, чудом чудувалося…

Що всі двері у нас вам відтворились, самі свічки позасвічувались, самії книги та й розчитались…

Що врадувалася вами на ріллі скиба, у морі риба, у горах зело, у стогах зерно…»

Найяскравіше ліризм Черемшини виливається в його «переболеному» листі до гуцульських студентів в Берліні, приложеному до цієї збірки оповідань.

Дальших спостережень не робитимем, — їм місце в спеціальній стилістичній розвідці. Гадаємо, що сказаного досить, щоби відчути в авторові «Перших стрілів», «Село вигибає» та «Парасочки» талановитого автора з самостійною, своєрідно індивідуальною манерою, з власним обличчям, якого не забудеш і з ніяким іншим не сплутаєш. Поруч Стефаника і незалежно від нього, Черемшина — тепер друга вершина закордонної української прози. І чи треба говорити, оскільки потрібно і корисно познайомитись з ним, досі не знаним, або знаним лише з імені, — нам, що стільки говоримо тепер про «нову прозу» і з такою надією поглядаємо на кожного молодого прозаїка?

III

Наостанку кілька слів про нашу книжку. Вона не має наміру охопити весь творчий набуток Черемшини, її завдання лише дати вибір творів першого й другого (нового) періоду авторового розвитку.

В залежності од наявного матеріалу, книжка розпадається на три частини. До першої увійшли оповідання з «Карбів», представлених в цілому слабше, ніж нова творчість. Із п’ятнадцяти новел збірника взято лише чотири. Дві з них («Зведениця» і «Святий Николай у гарті») належать до найсильніших у збірнику; дві інші («Хіба даруймо воду» та «Грушка») дають вихідну точку авторової манери, показують, з чого автор починав. «Грушка», крім того, підкреслює трохи і етнографічні нахили Черемшини, його увагу до життьової обрядовості і представляє цікаву паралель до останніх сторінок «Тіней забутих предків», де перед нами проходить подібна ж картина забави коло мертвого тіла Івана Палійчука.

Другу частину книжки становить новочасна, повоєнна творчість. Тут ми старалися взяти все видрукуване. В якій мірі це удалося нам — не знаємо: при слабій нашій поінформованості про літературне життя закордонної України, при відсутності літературних зв’язків, за вичерпуючу повноту, розуміється, ручитися трудно.

Третю частину складають переклади Черемшини з мадярського повістяра Коломана Міксата. Перекладені з мадярського первотвору, вони цікаві, по-перше, тим, що знайомлять нас з представником літератури, зовсім нам не відомої, по-друге, тим, що дають нам образ сільського життя такої terrae incognitae, як Україна Закарпатська. Але що для нас найважливіше і найцікавіше, це те, що, переклавши їх на верховинську говірку, одягнувши в багате «лудіння» свого стилю, Черемшина ніби адаптував, усиновив, освоїв їх, вписавши тим самим нову і яскраву сторінку в свою літературну біографію.

В додатку подаємо коротеньку бібліографію творів Черемшини і статей про нього.

Збірка:

Йван Семанюк (Марко Черемшина). Карби. Новели з гуцульського життя. Видавництво академічного товариства «Молода Україна», ч. 3, Чернівці, 1901, стор. 141. (Оповідання: «Карби», «Дід», «Раз мати родила», «Святий Николай у гарті», «Хіба даруймо воду», «Грушка», «Злодія зловили», «Лік», «Бабин хід», «Зведениця», «Основини», «Більмо», «Горнець», «Чічка», «На, Боже»).

Окремо друковані оповідання

А. Ориґінальні:

«Село потерпає». ЛНВ. 1922, II (червень).

«Село вигибає». ЛНВ. 1922, II (червень).

«Перші стріли». ЛВН. 1922, І (травень).

«Бодай їм путь пропала!» ЛНВ. 1923, І.

«Парасочка». ЛНВ. 1922, V (вересень).

«За мачуху молоденьку». ЛНВ. 1923, V.

«Зарікайся мід-горівку пити». Календар «Громада» на р. 1924, Льв. 1923 р.

«Козак». Альманах «На вигнанні». Льв., 1925.

«Колядникам науки». «Vivat Academia». На спомин балу укр. студентів у Німеччині. Берлін, 1922.

«Поменник». Нова Україна, 1923, XI.

В. Перекладні:

«Багівецьке чудо». ЛНВ. 1923, VII.

«Поганин Фільчюк». ЛНВ. 1923, XII.

«Ягничка». ЛНВ. 1924, III–IV.

Статті:

М. С. Грушевський. Новини нашої літератури. (Йван Семанюк), ЛНВ. 1902. IX. — С. 128—134.

Гн. Хоткевич. «Камні отметаємиє» (М. Філянський, Арт. Хомик, Черемшина). Українська хата, 1909. — С. 523—538.

А. Крушельницький. Йван Семанюк (В книзі: Українська новела. І. Коломия, 1910. — С. XI—XVII).

1925

Франко-поет{149}

І

Становище Франка в наших літературних смаках та оцінках все ще не з’ясоване повно і всебічно. Що автора «Каменярів» та «Мойсея» треба визнати за найсильнішого з представників пошевченківської творчості, що його місце в історії українського письменства поруч Шевченка і Лесі Українки — в цьому не сумнівається ніхто. Навіть новітні поети, яким раз у раз закидають неповагу до батьків і традицій, — і ті ладні бувають визнати за Франком певну дозу величності, хоч і обставляють своє признання низкою застережень. Різноголосиця починається, коли критики і просто «читачі з голосом» (кращого виразу не знайду) пробують визначити, чим цінна для нас Франкова творчість. В цьому, розуміється, нема нічого дивного, — шкода тільки, що ця різноголосиця не веде до спеціальних студій! Франко як поет розкривається перед кількома поколіннями, не втрачаючи своєї актуальності, і кожна ґенерація сприймає його по-своєму.

Для покоління, голосом якого є критичні статті акад. С. О. Єфремова, з Франка перш за все «співець боротьби і контрастів». Центральне значення в цьому — «єфремовському» — сприйнятті Франка мають такі повісті, як «Борислав сміється», трохи риторичний «Захар Беркут», «Перехресні стежки», — всі ті твори, де вірний учень Золя, наш автор спускається на самий спід сучасного йому громадянства, подаючи образи хижацької експлуатації та різкого контрасту гнобителів і пригноблених. Порушена гармонія селянського життя; свіжі, запашні поля, що поступилися місцем глибоким штольням та «горбам сірої ілястої глини» — на поверхні; обмащені, «заталапані» Івани-ріпники, Яці Залепуги і пожадливі на гріш, зачерствілі в гонитві за ним Германи Ґольдкремери, — от що дає ключ до зрозуміння Франка. Відповідно до цього в поетові, що сам себе інколи узивав «романтиком», С. Єфремов, як перед ним Драгоманов[115], особливо цінить елементи «натуралістичного» трактування життя, а з усіх збірників поезій чи не найбільшу увагу віддав першому — «З вершин і низин». Громадянський запал, що диктує авторові «Каменярів», «Христа і хреста», «Беркута», «Тюремні сонети»; реалістичні «Галицькі образки», жахливі малюнки поеми «До Бразилії», нарешті, тонко стилізована інколи дидактика «Мого Ізмарагду» (афоризми, леґенди, притчі) краще надаються до витлумачення в публіцистичній манері Єфремова, ніж «надзвичайно сильні і гарні поезії, мукам неподіленого кохання присвячені» — «Зів’яле листя» та «Із днів журби». Правда, С. О. Єфремов прекрасно вказує, яке місце в поезії Франка займає «боротьба», боротьба внутрішня, боротьба людини з самим собою, з власною натурою; він признає, що ці моменти Франко ставить часом «на переді», «на покуті» в своїх творах[116], — але, на його думку, стихія героїчного у Франкові побиває ноту жалощів і внутрішнього роздвоєння — і тому нема рації внутрішню історію Франка-поета драматизувати, як боротьбу двох, майже однакової сили, половин його душі. Навіть в скорбних своїх думах він недалеко одходить від героїчного шляху своїх «Вершин і низин»; виявляти свої особисті почуття він соромиться, а виявляючи їх, шукає виправдання в міркуваннях, що такі твори «можуть добру службу справити громаді, показуючи, як не повинно жити, та одвертаючи від того, чого треба стерегтися»[117]. Для доказу Єфремов посилається на Франків вступ до «Зів’ялого листя» («Може, образ горя і мук хорої душі оздоровить деяку хору душу в нашій суспільності»), діймаючи віри хитрому маскуванню поета в образ якоїсь іншої людини, з вразливим серцем і слабою вдачею, що доходить до самогубства; незахитаний кінець кінцем героїзм вбачаючи там, де Євшан відмітив «страшне трагічне роздвоєння»[118].

Єфремовському портретові Франка закидають деяку однобокість, як і багатьом портретам його історії письменства та критичних монографій. Ця видима однобокість цілком виправдується тим не так науковим, як громадсько-педагогічним завданням, що в свій час стояло перед автором: вказати faculté maîtresse української літератури, найодмітнішу рису її природи, підкреслити «героїчний», мовляв за С. Венгеровим, її характер… Але, нехай і однобокий, портрет Франка у Єфремова робить більше враження, аніж розпливчастий і спрощений, затертий деталями образ, який знаходимо в книзі А. Крушельницького[119].

Але книзі акад. С. Єфремова властива ще й інша риса. Автор ніде не сумнівається в літературній майстерності Франка, в його «мистецькому орудуванні формою»; його руку він скрізь узиває добре вправленою, «тямущою», а «Зів’яле листя» ладен поставити на одну височінь з гайнівською «Книгою пісень». В цьому він має далеко більше рації, аніж критики і читачі пізнішого призову, що, співчуваючи першим крокам українського модернізму, стояли на позиціях вишуканого слова і, немов ображені афоризмом Франка:

«Слова — полова», —

часто готові були закидати йому недосконалість, недовершеність форми. Так, мені не раз доводилося чути голос (одного з епігонів «Молодої музи»), що Франко-поет був нечутливий до канонічних форм сонета, октави тощо; що, розпочавши свого «Мойсея» прегарними терцинами («Народе мій, замучений, розбитий!»), він потім перейшов на коломийкову міру і нуту («Сорок літ проблукавши Мойсей по арабській пустині»). Явне непорозуміння: енергійні п’ятистопові анапести «Мойсея», з цезурою по третім арзисі, нічого спільного з коломийковими віршами, крім друкової конфігурації, не мають… До таких голосів, по суті, можна приєднати і обережнішого Антона Крушельницького з його твердженням, що:

«Зміст, істота вірша — оце найважніше у Франковій творчості. Правда, форма його віршів як кована; і коли під зглядом різнорідності форми, принадної краси внішнього одягу поезії, можна у молодшого покоління вказати на мистців, жерців, що так скажу, самої форми, то під зглядом ідей, що проявляються у змісті поезії Франка, не то що ніхто його не перейшов, але ледве чи й наблизився до його вершин»[120].

Ще обережніше й тонше висловлюється А. Ніковський, що заперечує немішану чистоту, суту поетичність Франкової творчості:

«Іван Франко один з найбільш освічених у нас людей, знався він на поезії сучасній європейській і античній, а сам був поетом не дуже чистого натхнення, не дуже високих верхів емоції, бо гнався все вперед в матеріальному просторі, проходив етапи думки, а цурався спочивку, котрий тільки й дав ґраціозні форми та екзотичні мрії»[121]…

І нарешті — Дорошкевич, що повторює всі наведені напади на форму у Франка, особливо натискаючи на слабу евфонічність його вірша та занадто сильну провінціальну закраску його мови (фонетики, морфології, словника):

«Ідеологізм її (мова йде про збірку «З вершин і низин») не прибрано в бездоганне мистецьке слово, не підпорядковано законам поетики. Одноманітність метрики, неевфонічність виразів і рим, штучність наголосів і загальний риторизм поезій, — усе це стоїть на перешкоді безпосередньому мистецькому прийняттю. Навіть мова цих перших творів Франкових відбиває занадто специфічні особливості галицької говірки…»

І далі (в загальній характеристиці Франкової поезії):

«…Гадаючи, що «слова — полова», Франко не надавав їм самостійного, самоцільного значення в процесі ліричного прийняття… моменти словесної музики, евфонії, моменти художнього ритму не звертали на себе постійної уваги поета»[122].

Половину цих характеристик Франкової форми збудовано на похапцем взятих, похапцем сформульованих враженнях. Від уважного розгляду частина їх розвіюється цілком, частина — знаходить своє пояснення, виправдання, а часом і значне обмеження.

Так, напр., не можна заперечити, що мова раннього Франка страждає на численні діалектизми, провінціалізми, що в ній зустрічаються інколи і елементи «рутенщини», високого галицького стилю попередньої доби, зорієнтованого на стару книжну мову: напушисті, «бомбастичні» вислови, надумані наголоси, варваризми. Навіть великий приятель поетичного хисту Франка, Драгоманов часом жалівся, що йому трудно зорієнтуватися в розмірі галицьких віршових писань («у вас якась інша просодія») і висловлював бажання почути поезії «Вершин і низин» в інтерпретації якогось доброго читця «із ваших». Хиби своєї мови прекрасно розумів і сам Франко:

«Що в моїх давніших віршах мова не все чиста, це ще тим легше зрозуміти, що я особисто переходив деякі такі ступні розвитку (а хто в Галичині не переходив їх в тім часі!), де панувало намагання притлумити почуття живої чистої мови, котре ще змалку було у мене сильно розвите. На мені в мініатюрі повторилося те, що в великім розмірі бачимо на всій галицько-руській літературі: школа, граматика і спори язикові прибили і закаламутили чистоту народної мови»[123].

Але дедалі мова Франкова все більш очищається, наближаючись до мови України російської. Шлях її — від Дністра на Дніпро, з Заходу на Схід. Її тенденція протилежна тенденції Коцюбинського, що і лексичним добором, і стислістю ділової синтакси дедалі то все більше орієнтувався на Західну Україну… «Із днів журби», «Semper tiro», «Мойсей» з погляду мови далеко чистіші, свобідніші від книжного нальоту, як твори молодомузців Карманського, Пачовського, Чарнецького, не кажучи вже про таких васалів польської поезії, як Твердохліб або Луцький.

Ще рішучіше треба заперечити слова А. Крушельницького (і Дорошкевича) про одноманітність Франкових ритмів. Кого в вищенаведеній цитаті Крушельницький розумів під «митцями форми» — не знати. Можливо — Вороного, Олеся, можливо — Карманського, Пачовського, поетів «Молодої музи». Але варт поставити поруч першу-кращу збірку Франка і книжку якогось із молодших поетів, щоб переконатись в більшій розмаїтості Франка. Де сонети в Олеся? Де терцини у Вороного? Яка поезія Олеся не є прихованим або явним романсом? А сонети Вороного — хіба не протікають вони в амфібрахіях; а його октави — хіба не одягають чисто ліричних предметів («Мандрівні елегії»)? Або взяти Карманського. Кого не втомлять його п’яти- й шестистопові ямби з настирливими жіночими римами? Хіба не одноманітні в своїх силабічних нахилах Чарнецький і Пачовський («Ладі й Марені терновий огонь мій»). Тим часом у Франка — суто тонічний вірш; різноманітність римування, як у поетів наддніпрянських, вихованців російської школи, і різноманітність строфічна, якої ні наддніпрянські поети, ні галицькі не посідають; у нього зразкові елегійні дистихи, оперені внутрішніми римами («Весняна елегія») безмірно кращі формально, як «Раб» Вороного або «Поетові» Самійленка («Годі тобі малювати Дніпро»); прегарні октави, яких ні перед «Новим життям» та «Лісовою ідилією», ні після них не писав у нас ніхто (тільки Рильський в «Чумаках» підхопив франківську традицію, зрозумівши ліро-епічне єство октави); дантівської сили терцини з характерним потроюванням одного виразу в початку строфи (порівн.: «Поете, тям…») і з конденсацією мислі в останньому рядку (пор. «За прикладом Єгиптянки Марії» — нашої збірки, стор. 114). Непричетний до «неокласицизму», узиваючи себе «романтиком», Франко ще в 1893 році навчав українських поетів писати сонети:

Голубчики, українські поети,

Невже вас досі нікому навчити,

Що не досúть сяких-таких зліпити

Рядків штирнадцять, — і вже є сонети.

П’ятистоповий ямб, мов з міді литий,

Два — з чотирьох, два з трьох рядків куплети,

Пов’язані в дзвінкі римові сплети, —

Лиш те ім’ям сонета слід хрестити.

Тій формі зміст най буде відповідний.

Конфлікт чуття, природи блиск погідний

В двох перших строфах ярко розгортаєсь.

Страсть, буря, бій, мов хмара, піднімаєсь:

Мутúть блиск, грізно мече, рве окови, —

Та при кінці сплива в гармонію любови.

Його власні сонети, не завжди строгі в римуванні, відзначаються, проте, суто сонетним розвитком теми. Вдавалися йому і білі п’ятистопові ямби («Ідилія», «Як голова болить»), і гайневські хореї в поемах («Страшний суд»). Умів він знаходити і свої власні ритмічні форми («Мойсей»). А практики українського верлібру, певне, не відмовлять Франкові честі зручного орудування різними формами вільного вірша («Чого являєшся мені» — нашої зб. ст. 42, «З усіх солодких любих слів» — н. зб. стор. 70, кілька гумористичних речей в збірці «Давнє й нове», 1911 р.).

Залишаються ще докори на бідність евфонії та загальний прозаїзм творчості. Їх треба визнати слушними, хоч далеко не в тій мірі, в якій їх підносять критики. Як покладеш на карб Франкові евфонічні дефекти, коли навіть у прославленого за музичність вірша Тичини, всупереч усім правилам милозвучності, читаєш: «Над мною, підо мною / Біжать світи, горять світи / Музичною рікою»? І прозаїзми, і евфонічні огріхи дуже легко зрозуміти і вибачити, взявши на увагу умови, в яких писалися Франкові поезії.

В своїй першій статті про Франка М. Євшан писав:

«Поезія для таких людей, як Іван Франко, що ціле своє життя працювали насамперед для громади, для других, це момент виїмковий в житті; це річ для них найбільш коштовна і, можна сказати, люксусова. Хвилі, коли такі громадські діячі… можуть віддатися своїм поетичним настроям, рідкі і вихоплені з рук у життя. Вони ніколи не мають для них часу, звичайно, не ставляться навіть серйозно»[124].

Пишучи уривками, не маючи часу обробляти свої речі, Франко часто не міг надати своїм віршам тої милозвучності, до якої ми звикли тепер. І все-таки серед його поетичних речей, навіть ранніх, можна вказати багато сильних звуком і евфонічно впорядкованих. «Беркутові», правда, бракує ритмічної чіткості та евфонічної викінченості, але навряд чи можна відмовити їх «Каменярам» та «Вічному революціонерові».

Голос духа чути скрізь:

По курних хатах мужицьких,

По варстатах ремісницьких,

По місцях недолі й сліз…

Розвалилась зла руїна,

Покотилася лавина…

Навряд чи можна, не відчуваючи «музики слова», давати такі прекрасні анапести в хореях! Або що можна заперечити з музичного боку таким перлинам лірики, як «Безмежнеє поле в сніжному завою», «Не минай з погордою», «Червона калино, чого в лузі гнешся», як усі ліричні строфи «Лісової ідилії» (хоч до Франка, як поета монументального, можна ставити тут інші, легші, вимоги, аніж до ліриків-мініатюристів). Якась сувора і проста гармонія чується в не прикрашеному зовнішніми ефектами слові поета! Ні, там, де Франко мав змогу обробляти свій вірш або де його вірш фіксував «вершини» емоції, — там він умів бути бездоганним…

Чи не те ж треба сказати і про закидувані йому прозаїзми? Вірно, що він часом писав безобразово, не давав своїй думці художньо дійти; підтримував свої художні замисли публіцистичними підпорами, перемішував слова і вирази різних стилів. Навіть у «Мойсеї» трапляються інколи прикрі дефекти. Як би хотілося, наприклад, щоб старозаповітний пророк не говорив про нетямущих рабів «на гордині котурні», не звертався до Бога:

О, Всезнавче, чи знав ти вперед

Про такі результати? —

не розказував давнім гебреям грецького міфу про Оріона, коли б взагалі в його словах було менше словника і невідпорної фрази галицького вічевого красномовця… І проте ці зривання поетичної мови в прозу, елементи голої публіцистики в віршах на громадські теми, або, як каже О. Дорошкевич, ця «перевага риторики над настроєм і думки над мистецьким словом» — в помітній мірі властиві його найменш виробленим речам (поема «Похорон»). Але єсть багато прикладів іншого. Візьмім цикл поезій «На старі теми» (в книзі «Semper tiro») — початок їм дають тексти біблейських пророків, цитати з псалмів, із «Слова о полку Ігоревім». Основу їх становлять рефлексії публіциста. Але невже це все риторика, холодна, не зігріта емоцією? Не кажу про «Глас вопіющого в пустині», — нашу українську версію біблейського образу пророка, — ні про «Крик серед півночі в якімсь глухім околі», з несподівано сильним в кінці: «А кров із руських ран все рине, рине, рине…» Ці поезії сильні все-таки своєю образовою стороною. Беру посланіє «Антошкові П.», галицькому москвофілові, відповідь на його статтю «Тщетная работа сепаратистов»:

Діалект чи самостійна мова?..

Коли все це і проза, газетна стаття, переказана віршем, то чи не треба визнати, що емоція, доведена тут до найвищої tº, перетоплює цю «прозу» на щось, не нижче і не слабше своїм впливом від сутої поезії?

І коли взагалі ми хочемо оцінити Франка як поета, — чи не пора нам покинути розкладать його творчість на високого ґатунку ідеї («ставши на висоті шевченківської ідеології»)… і техніку, нібито недотриману й слабу (хоч досі ще ніхто з українських поетів не показав такої розмаїтості вірша)? Чи не треба постаратися, щоб схопити Франка, як творчу індивідуальність (зсередини), як цілого поета?.. Це і мав на увазі М. Євшан, коли в другій своїй статті писав, що ми часто «підходимо до справи догматично» і через те любимо поета за «одну якусь симпатичну нам рису його творчості, за його суспільні ідеали, чи проповідь, або за кілька лірик (тобто ліричних поезій) в стилі «modern». А цілий чоловік, цілий творець, його лабораторія духу для нас закриті»[125].

Що ж являє собою Франко як «цілий чоловік», «цілий творець»?

II

Спочатку кілька біографічних даних.

Іван Франко, син коваля Якова Франка з с. Нагуєвичів, Дрогобицького повіту, з присілку Гора, — народився 3 (15) серпня 1856 року.

Батько його — підданий Цісарсько-королівської камери — тобто з кріпаків, приписаних до маєтків королівського двору. Людина письменна, бувала, з даром слова, він відіграв для майбутнього поета ту саму ролю, що для Шевченка його дід-гайдамака. Батькова кузня, батькові оповідання були першим його «університетом».

«На дні моїх спогадів, — згадував він потім, — і досі горить маленький, але міцний огонь. Це огонь із кузні мого батька. І мені здається, що запас його я взяв дитиною на далеку мандрівку життя. І що він не погас і досі».

І, мабуть, недарма, коли Франко хтів дати образ виховуючої ролі громадського (і морального) ідеалу, йому в символи напрошувалась та сама батькова кузня:

У долині село лежить,

Понад селом туман дрижить,

А на горбі край села

Стоїть кузня немала.

А в тій кузні коваль клепле,

А в коваля серце тепле,

А він клепле та й співа,

Всіх до кузні іззива:

«Ходіть, люди, з хат і з поля!

Тут кується краща доля.

Ходіть, люди, по рану,

Вибивайтесь з туману!»

Школу Франко перейшов довгу і хорошу — спочатку в Ясениці Сільній, де вчився читати українською, польською і німецькою мовами, потім в Дрогобицькій нормальній школі (чотирикласовій, міській) при василіанському монастирі. Потім, по смерті батька, за допомогою вітчима Гаврилюка, котрого Павлик характеризує як людину тверезу й розумну[126], вступив до Дрогобицької гімназії (р. 1868). Діставши матуру, р. 1875 Франко з’являється в різних студентських гуртках, «в атмосфері язикових і національних суперечок» — відомий як автор кількох віршів і великої, в зовнішньо-романтичному дусі написаної повісті «Петрії й Добощуки», яка й видрукувана була згодом на сторінках академічного часопису «Друг».

Разом з усім гуртком «Друга» Франко підпадає впливу Драгоманова. Листи Драгоманова до редакції «Друга», числом три, видрукувані протягом 1875—1876 рр., підійшли до заплутаних язикових і національних питань з невиданою в Галичині ерудицією і сміливістю. Драгоманов з’ясував своїм кореспондентам всю незугарність їх літературної мови, відсталість їх художніх смаків, всю безпринциповість галицьких народних вождів і їх політики, їх провінціальну обмеженість в ставленні української справи[127]. Це все були ідеї, які після того кілька раз повторювалися в програмових статтях молодшої ґенерації, аж поки не лягли в основу політичної програми радикальної партії. Драгоманов ставляв представників Молодої Галичини (по аналогії з виразом: Молода Німеччина) під впливи «європейського радикалізму й соціалізму». Франко належав до тих, що перші пішли за словом Драгоманова, стали його учнями: з кінця 70-х рр. починаються його зносини й листування з учителем, то бурхливі, то лагідні, повні затаєної і глухої боротьби двох рівної сили індивідуальностей, — такі неподібні до мирного васалітету Павлика. Навіть рр. 1906—1908, видаючи листи Драгоманова до себе, Франко не міг поставитися до нього об’єктивно: в передмові до 2-го тому він (так само як і в статті «З останніх десятиліть XIX в.») готовий був віддати йому належне:

«Він (Драгоманов) був для нас правдивим учителем і вповні безкорисно не жалував праці, писань і упімнень, навіть докорів, щоб наводити нас, лінивих, малоосвічених, вирослих у рабських традиціях нашого глухого кута, на кращі, ясніші шляхи європейської цивілізації. Можна сказати, він за вуха тяг нас на той шлях, і коли з ґенерації, що більш-менш стояла під його впливом, вийшла яка користь для загального і нашого народного діла, то це в найбільшій мірі заслуга пок. Драгоманова».

Але разом з тим — як хвилювався він, перечитуючи ці листи для видання! І як живо відбилося це хвилювання на передмові до першого тому (листи рр. 1881—1887):

«Мені видається, що Драгоманов, певно, сам того не знаючи і не відчуваючи, робив собі з мене жорстоку гру, мучив, відпихав і знов притягав мене до себе зовсім безцільно, бо ж ані для загальної справи, ані для мене самого це не принесло ніякої користі. Драгоманов поводився зо мною не педагогічно — це я писав йому колись в однім листі з гірким почуттям і це повторяю тут прилюдно з таким же почуттям».

Під драгомановським впливом зложилася мистецька ідеологія раннього Франка. Драгоманов одвернув його від бульварного романтизму «Петріїв і Добощуків» до французького натуралізму Золя: сам Франко посвідчив це в передмові до збірника «В поті чола» (1890). Полемізуючи з Нечуєм-Левицьким (Баштовим) у «Молоті» (продовження «Друга» і «Громадського друга»), до писарєвських вихваток проти естетики він долучав ідеї, які Золя вложив у свій «Експериментальний роман»: «Естетичні канони» не що інше, як «старе сміття, котре супокійно доживає на смітнику історії і котре перегризають тільки платні осли-літератори, що пишуть на лікті повісті та фейлетони для французьких та німецьких газет». «Тисячні правила повставали і щезали в протягу століть, — для нас вони пропали і стали пустою фразою. Головне діло — життя»… Література і життя «мусять стояти в якійсь тіснішій зв’язі…» «Нічого зовсім нового, нічого зовсім одірваного від світа вражень чоловік ніколи не міг і не може сотворити». Реалізм в літературі є неминучий, конечний. Треба тільки в малюнки «життя, бесіди, думок свого часу» (паралель до тургенєвського «образ и давление времени») вносити елементи аналізи, «виказувати причини описуваних явищ і конечні наслідки, їх повільний зріст і упадок». Література повинна дати свого роду фізіологію громадянства. «Без научної підкладки і методи література стане пустою забавкою інтеліґенції (інтелекту), нікóму ні до чого не потрібною, нічийому добру не служачою, а пригідною хіба для розривки багачам по обіді»[128].

Подібно до «Руґон-Макарів» Золя, Франко хоче в циклі новел «списати по змозі всі боки життя простого народу й інтеліґенції». Появляються «Лесишина челядь», «Борислав сміється», «Боа constrictor», «Основи суспільності». А Драгоманов, строгий критик Франка-політика, громадянина, редактора, що часто закидав йому[129], без уваги на обставини, «непослідовність», «скакунство», — любовно стежив за ним як повістярем; нарікав, що через розбиття повісті «Борислав сміється» на дрібні фейлетони в «Світі», він, при всій своїй повазі до авторового хисту, мусить відкласти її читання; брав Франка під оборону, коли на нього нападався розлютований його відходом до науки й літератури Павлик.

«Що Франко волів писати про апокрифи, а не про аграрні справи — на це його licentia litteraria. Я сам пишу і про апокрифи — то не можу проти того виступати[130]. Він завжди не твердий був у політиці (в повістях і віршах він не збивається…)»[131].

Ці самі літературні принципи (реалізм — натуралізм — наукова підкладка — аналізи) Франко переносить з повістей на ранні свої поезії. Збірник «З вершин і низин», що обіймав сливе всю віршову творчість 1873—1893 рр.[132], у великій своїй частині подав нам закуті в розмір і риму «натуралістичні» оповідання: «Галицькі образки», «Панські жарти», «Сурка», «У цадика», «По-людськи». Сюди належать «По селах» і «До Бразилії» — із збірки «Мій Ізмарагд».

Відгуки драгомановських думок або ранніх його літературних указівок то тут, то там прохоплюються в книзі. От «Христос і хрест». В горах стоїть «фігура»: хрест і на нім розп’ятий Христос. Вітер розхитує, нарешті, розп’яття, і Христос падає в траву, що м’яко приймає його в свої обійми. Але чиїсь набожні руки знов підіймають Христа, та не маючи гвіздків прибити «фігуру», прив’язують її солом’яним перевеслом. Останні строфи поезії подають інтерпретацію:

Так побожні пересуди,

Бачачи за наших днів,

Як з старого древа смерті,

Із почúтання богів,

З диму жертв, з тьми церемоній,

Із обману, крові й сльоз,

Словом, як з хреста старого,

Сходить між людей Христос…

Силуються понад людськість

Будь-що-будь піднять Христа

І хоч брéхні перевеслом

Прив’язати до хреста.

Хіба не спокуслива думка зіставити цю річ з драгомановськими популярними книжками із історії релігій? Або хіба не цікаво побачити відгуки драгомановської розміркованості, розумовості в алегоричному побудуванні таких речей, як «Ідилія», «Човен», «Каменярі»? Або, перечитуючи «Гадки над мужицькою скибою» та «Гадки на межі», хіба не можна поставити питання про впливи Некрасова, поета, на якого — підкреслюючи незнайомість редакції «Друга»[133] з російською літературою — мусив указувати Драгоманов…

Так, наприкінці 70-х і на початку 80-х рр. виступають, проясняючи основи своєї громадської і літературної програми, перші кадри галицької селянської інтеліґенції. Досі — від часів Шашкевича — галицький інтеліґент народжувався переважно в лоні греко-уніатського духівництва. Найталановитіші публіцисти обох галицьких партій — Качала, Наумович — були священики. Звідси пливли заходи галицької інтеліґенції коло громадської моральності (історія «Люборацьких», які можна було надрукувати тільки з великими купюрами), її клерикалізм і рутенська вірнопідданість.

«…Українство народовців, як і московство москвофілів, — розповідає Франко[134], — було чисто теоретичне; була навіть якась тиха згода в обох партіях не говорити про ті партійні різниці простому народові нічого, держати його навіть у цьому питанні в повнім незнанні. Коли трапилося кому з русинів виступити перед народом… то дві кардинальні точки були: ми всі русини і повинні держатися купи — і ми (поперед усього ми) повинні дякувати цісарю за його безмірні добродійства і просити у нього ще того й того. Ані основ конституційного життя, ані азбуки економічної та соціальної науки ніхто не пробував вияснити народові. До самого 1880 р. вся маса нашого народу жила в поглядах, що найвищу і одиноку власть у державі має цісар, що він може все зробити і від його волі все залежить».

Нове покоління виступило з «соціалістичною критикою суспільного ладу», з проектами економічної допомоги селянству, з гаслами політичної волі. Воно зуміло подати радикально-демократичні свої ідеї, як природну політичну орієнтацію галицької селянської маси, зуміло розбудити масовий рух[135]:

«Віча, яких давніше бувало одно-двоє в рік, тепер ішли раз за разом в різних повітах; звільна на перший план почали виступати збори за запросинами, без контролі властей. Серед селян появилися прекрасні бесідники, що поривали маси до ентузіазму; назви «радикал», «радикальна партія», хоч осміювані москвофілами і народовцями, приймалися серед народу».

Радісне відчуття свого мужицького кореня характерне для всього цього покоління радикальної інтеліґенції, і особливо виразно виступає воно у Франка. Він любить в собі здоровий хлопський розум, активність, свіжість, незіпсутість природою виплеканого організму:

Я ще оскомини хронічної не маю,

Катар кишок до мене не прилип…

І коли закидали йому декадентні, занепадні настрої, він заявляв гордо:

Що в моїй пісні біль, і жаль, і туга —

Це лиш тому, що склалось так життя.

Та є в ній, брате мій, ще нута друга:

Надія, воля, радісне чуття.

Я не люблю безпрéдметно тужити,

Ні шуму в власних слухати ушах;

Поки живий, я хочу справді жити,

А боротьби життя мені не страх…

Який я декадент? Я син народа,

Що вгору йде, хоч був запертий в льох.

Мій поклик: праця, щастя і свобода!..

Я є мужик: пролог, не епілог.

На селі Франко жив подовгу в скрутніші моменти свого життя (рр. 1880, 1882), стаючи разом з ріднею до селянської праці, а один час, не сподіваючись на «леґалізацію», що дасть йому змогу закінчити освіту, гадав навіть оселитися на селі[136]. Якесь внутрішнє споріднення з селом зоставалося у нього завжди.

Характерна в цьому розумінні його промова на святі свого двадцятип'ятилітнього ювілею:

«Яко син селянина, вигодуваний твердим мужицьким хлібом, я почував себе до обов'язку віддати працю свого життя тому простому народові. Вихований у твердій школі, я від малку засвоїв собі дві заповіді. Перша, то було власне почуття того обов'язку, а друга, то потреба ненастанної праці. Я бачив від малечку, що нашому селянинові ніщо не приходиться без важкої праці…»

І, як указав в однім із своїх давніх рефератів О. Ю. Гермайзе, культ «нірвани» у Франка, хоч і який індійський цей термін «нірвана», — нічого спільного не має з індійською мудрістю. От як з'являється вона в «Страшному Суді» (творові зовсім не гумористичному, як думає А. Крушельницький: гумор в нім тільки неминуча дань формі гайневської поеми):

І уже весь безмір стане

Перед моїми очима,

Наче карта розікрита,

Наче світло, що не блима,

Тільки рівно, рівно ллється, —

Щезнуть загадки і межі,

І поллється щастя в душу,

Як безмірний блиск пожежі…

Я ростиму й сам в безмежність,

Все проникну, все прогляну,

Все скоштую — вище, глибше —

І розвіюся в нірвану.

Чи не подібна ця «нірвана» до сну-знищення натрудженого в жнива селянина? Пригадаймо, як у Коцюбинського в «Fata Morgana» засинає по цілоденній праці Маланка:

«Зорі дивляться з неба. Жаби крякають до сну. Блакитна баня спускається все нижче й нижче… налягає на тіло, гнітить повіки. Так солодко, спокійно. Не встав би й на суд страшний, не звівся б і до долі… А небо все нижче та й нижче… пестить, обіймає… Зорі лоскочуть, немов цілують. Душа розпустилась в блакиті; тіло прилипло до призьби і тане, як віск на вогні. Нема нічого… небуття… повне небуття!.. Хіба не радощі!»

Збірка Франкова «З вершин і низин» є перше в галицькій поезії виявлення нової «мужицької», не чужої селянинові психічно, інтеліґенції. Вся ця книжка, од першої сторінки до останньої, пронизана радісним відчуттям нової суспільної хвилі, що підіймається і заявляє своє життя і силу.

Гримить! Благодатна пора наступає,

Природу розкішная дрож пронімає…

Літературний прапор цієї нової формації — поезія «Каменярі». В тім чіткім видінні («Я бачив дивний сон…») тисячі молотів, піднятих до роботи, і тисячі робочих рук — стільки сили, що трудно повірити, щоб цю поезію написав двадцятидволітній юнак. І тільки деяка розтягненість і молодеча риторика дають пізнати ще невправлене літературно перо.

Каменярі (не герої, прості робітники) прокладають у скелях брукований шлях — «гостинець». Тисячі молотів підіймаються в їх руках, і тисячі відривків скали падають на полотно дороги. Багато трудівників знаходять собі смерть під уламками каменю, але це не ламає віри всіх інших, — вони сподіваються: їм суджено проложити шлях новому добру і новій правді. Їх кленуть свої і чужі, матері оплакують їх, вороги ганьблять їх, але всесильна думка скувала їх в одну громаду. І ні один молот не опускається.

Це каменярство Франкове, — не випадковий образ, це його заповітний настрій, його звичайне самоозначення, в пізніших сонетах він так звертається сам до себе:

Чого важкий свій молот каменярський

Міняєш на тонкий різець Петрарки?

Каменяр — рядовий робітник, — це ясно з вірша. Те саме стверджує Франко і в своїй ювілейній промові: «Двадцять літ я був пекарем, що пече хліб для щоденного вжитку… Я любив іти в ряді… і люблю». Він не герой; він не хоче бути героєм, ні гітарним (вираз Хвильового), ні яким іншим, — та й не на часі тепер вони:

Героєм наших днів є продуцент, робітник.

«Зробили мене керманичем, — протестував він на ювілейній вечері, — хоча я, придивившися правдивим керманичам на дарабах на Черемоші, зовсім не мав би охоти ним бути». Але хоч і не герой, каменяр в своїм ділі твердий і готовий до саможертви, до самовіддання.

Нехай і так, що згину я,

Забутий десь під тином,

Що всі мої думки, діла

Сліду не лишать, мов та мла

На небі синім.

Нехай і так! я радо йду

На чесне, праве діло!

За него радо в горю вмру

І аж до гробу додержу

Мій прапор ціло.

Певний себе, він не забуває подякувати своїм ворогам, що загартували його: «Доля їх мені ніколи не скупила, — вони підганяли мене наперед і не давали застоятися на місці».

З «Каменярів», як із центру, радіусами розходяться всі інші мотиви ранньої франківської лірики.

Раз вся надія наша на тисячі каменярських молотів, на дисципліновану фаланґу робітників; раз часи героїв — «непоборимих Баярдів» та «Дон Жуанів, усіх серць побідників», минулися без вороття, — то що нам поодинокий хижак, беркут, як би не імпонував він своєю красою й величністю:

Я не люблю тебе, ненавиджу, беркýте!

За те, що в груді ти ховаєш серце люте,

За те, що кров ти п’єш, на низьких і слабих

Глядиш з погордою, хоч сам живеш із них,

За те, що так тебе боїться слабша твар,

Ненавиджу тебе за теє, що ти цар…

І от блищить мій кріс, ціль добра, вистріл певен,

І вбійчеє ядро під хмари понесе він…

Раз вся міць в громаді дисциплінованій, рішучій, — то яке почуття викликають у каменяра люди несталі — «не гарячі й не холодні» — добрі люди, що готові часом «на згоду з підлістю простягти руку» і «своєю честю укрити мідний лоб підлоти».

Це вид найвищої погорди гідний,

Це вид Пілата, що Христа на муки

Віддав, а сам умив прилюдно руки.

І, використовуючи старохристиянську леґенду, Франко розповідає дальшу історію іудейського прокуратора. В його постаті і очах після його піввироку над Христом залишається щось гидке й фатальне — якесь тавро найвищого прокляття. Його жінка не витримує того нового погляду, і з безтямним криком падає з даху і розбивається, його мала дитина, стята жахом, умирає в колисці. Цезар проганяє його зі служби, і рідне місто висилає поза свої мури. Навіть по смерті його тіло не може знайти спокою — ні земля, ні огонь його не беруть, — і камінь обривається, прив’язаний до його шиї, коли хотять те тіло потопити:

І труп Пілата всій землі на горе

І досі плавле десь на океані…

Третій мотив — прославлення праці: «Праця і пісня — великі дві сили: ними я можу для правнуків жить»; і в зв’язку з цим — антеївська молитва до землі, до ґрунту, до живої основи, що її почуває поет у собі:

Земле, моя всеплодющая мати,

Сили, що в твоїй живе глибині,

Краплю, щоб в бої сильніше стояти, —

Дай і мені…

Силу рукам дай, щоб пута ламати,

Ясність думкам — в серце кривди влучать,

Дай працювать, працювать, працювати,

В праці сконать.

Така ця поезія «гімнів, закликів, програмових тирад» — нехай інколи суха і риторична, але «повна віри» («Ормузд ясний, молодий / Вже виринає з хвиль рожевих»), повна героїзму саможертви, самопосвяти, — поезія «берсеркерська», «каменярська». В ній виразно чуєш перший звук мовний ледве розбуджених, допіру ще німотних мас; навіть у найслабших її проповідях, декламаціях, молитвах і співах здалека чується широкий могутній мотив:

І все, що звесь беркýт, полоще кров’ю рот,

Вивищуєсь над мир, тривогу й пострах сіє,

Те кулі не уйде, як слушний час наспіє…

Коли не боятися затяганої термінології, — можна сказати, що в розвитку Франка-поета «Вершини й низини» становлять перше твердження, тезу.

III

Але минає два-три роки, і ми чуємо від поета:

Важке ярмо твоє, мій рідний краю!

(«Зів’яле листя»)

Вниз котиться мій віз. Пов’яли квіти,

Літа на душу накладають пута.

Вже не мені в нові світи летіти!

Війну з життям програв я, любі діти!..

(«Мій Ізмарагд»)

Я не скінчу тебе, моя убога пісне!..

Мов дерево серед степу безлисте

В осінній бурі б’ється і скрипить,

І скрип той чує поле болотисте, —

Отак душа моя терпúть.

(«Із днів журби»)

Звідки ці «сльози і зітхання», ці «жалощі й боління»? Франко сам указав на їх джерело:

Що в моїй пісні біль, і жаль, і туга, —

Це лиш тому, що склалось так життя…

А життя його, справді, не особливо радісне завжди («Мене додолу зігнуло невідрадних сорок літ»), ніколи не приносило йому таких жорстоких ударів, як саме в середині 90-х рр., коли й повстали найбільш «сумоглядні» з його писань («Зів’яле листя», «Із днів журби» та деякі цикли «Мого Ізмарагду»).

Біографи Франка найдокладніше висвітлюють з цієї життєвої смуги три епізоди. Перший з них — справа з кафедрою української літератури у Львівському університеті.

На початку 90-х рр. ми бачимо Франка, захопленого партійними справами, в ролі найближчого співробітника, а якийсь час і редактора (в першій половині 1892 р.) журналу «Народ». Але коли восени 1892 р. Павлик, перейнявши редакцію журналу до своїх рук, переніс його до Коломиї, — Франко від справи одходить і їде до Відня закінчувати свою освіту під керуванням відомого славіста акад. В. Ягича. Результатом тих студій був докторський диплом і дві спеціальні праці з історії старого українського письменства: «Іван Вишенський і його твори» та «Варлаам і Йоасаф, старохристиянський духовний роман і його літературна історія». По смерті О. Огоновського Франко виставляє свою кандидатуру на спустіле місце викладача української літератури: університетська кар’єра Франка не всміхалася багатьом, навіть декому з його політичних і особистих приятелів. Дуже ревниво ставився до неї Павлик: «Взагалі скептично дивлюся на його наукову діяльність…» «Не більшу вагу кладу на його докторську дисертацію», — такі і подібні до цих фрази зустрічаємо мало не в кожному з листів Павлика до Драгоманова: «Франко відсувається від політики, бо хоче стати професором. Як він розказує, то є надія, хоть, певне, прийдеться йому дорого заплатити, бо то залежить від станьчиків, один із провідників котрих… сказав недавно: Tego człowieka trza wyciągnąć z błota[137]» …Як би то не було, але Франка було допущено до габілітаційного викладу («пробної лекції», pro venia legendi), якого темою він вибрав «Наймичку» Шевченка (порівняння української поеми і російської повісті на той самий сюжет). Потім відбулася уперта боротьба межи кількома кандидатами[138], — і Франко програв; намісник Галичини гр. Бадені його не затвердив, — в цьому відіграла ролю і його попередня репутація «радикала», «соціаліста», і певна опозиція з боку деяких впливових галичан, що обстоювали інших домагальників, і, нарешті, — як найсвіжіший арґумент — гумористична промова на ювілейній вечері на честь такої «забороненої в Галичині» постаті, як Драгоманов, якого Франко до того ж узивав, сміючись, «антихристом» в очах галицької суспільності[139]. Драгоманов, що з великим співчуттям стежив за Франковою габілітацією, з гіркістю писав йому якось, що старий Огоновський поспішився умерти — і тим без потреби загострив справу: вона б ніколи не стала так руба, коли б Франко мав за собою кілька років доцентури.

Друга велика неприємність, що її довелося на той час пережити поетові, — це те цькування, об’єктом якого він став за свої публіцистичні, вимірені проти рутенства статті в «Житті і слові», «місячнику літератури, політики й науки» (з 1894 р.). Ця боротьба загострилась напередодні виборів 1896 р., коли зав’язався спільний виборчий комітет москвофільсько-народовський, і на Франка посипались такі прикрості, як інсинуації москвофільських органів («Франко запродався ляхам за кафедру»), двозначне мовчання в тій справі народовського «Діла» та оборона з боку близької до офіціальних (польських) сфер — «Буковини…» «Була то хвиля, — розповідав Франко, — коли я, бачачи навколо себе глупі докори та цинічні насміхи, думав було покаятись або еміґрувати на кубанські степи». Він ладен був навіть одмовитися од титулу публіциста й політика: «Я зовсім не є ніякий політик, бо політика… се циганство і крутарство. Лишаю привілей на політиків проводирям «соєдинених» партій…» В тім роздразненні і була написана автобіографічна передмова до польського видання Франкових оповідань («Obrazki galicyjskie») — «Nieco o sobie samym». В ній поет признавався до гріха, що його багацько патріотів уважатиме смертельним: «nie kocham Rusinów». Він не побоявся закинути всій галицькій інтеліґенції брак «правдивих характерів», силу «дрібничковості, тісного матеріального егоїзму, дволичності й пихи». Він наважився навіть подвоїти свій смертельний гріх новим признанням: «Nawet Rusi naszej nie kocham»: ні як географічна цілість, ні як історична традиція, ні як «раса», вона не імпонує; «як любити таку расу, непроворну, недисципліновану і сентиментальну, без гарту і вольової сили… таку родючу на всякого роду ренеґатів і перевертнів?». Тільки почуття «psiego obowiązku» прив’язує його до свого народу: «Можу протестувати, можу тихцем клясти долю, що положила мені на плечі те ярмо, але скинути його не можу». Ця сповідь поета і публіциста перед польським читачем викликала вже цілу хуртовину обурення з боку галицької інтеліґенції. І цікаво — силі обурення зовсім не відповідала арґументація обурених, слаба і обивательська, що, по суті, зводилася на приказку: «Погана та птиця, що гніздо своє каляє»[140].

Відгомони цієї знаменитої війни Франка з українсько-галицьким громадянством ще довго чуються в поезії «Мого Ізмарагду». Тут і безпосередні інвективи на ворогів:

І що тобі за кривда сталась?

Що підняли на тебе галас:

«Не любить Руси він ні раз!»

Наплюй! Я, синку, добре знаю

Всю ту патріотичну зграю

Й ціну її любовних фраз.

Тут і рефлексії, підказані гарячим бажанням, щоб найкращі сини не тікали від свого народу, та

Щоб сіячів… їх власне покоління

На глум не брало та на сміх;

Щоб монументом їм не було те каміння,

Яким, в відплату за родючеє насіння,

Ще при життю обкидувано їх.

І, нарешті, цей монолог до «патентованого патріота» — франківське «odi et amo», до рідного краю звернене:

Ти, брате, любиш Русь, —

Я ж не люблю, сарака!

Ти, брате, патріот,

А я собі — собака…

Ти, брате, любиш Русь,

Як любиш добре пиво, —

Я ж не люблю, як жнець

Не любить спеки в жниво.

Ти, брате, любиш Русь

За те, що гарно вбрана, —

Я ж не люблю, як раб

Не любить свого пана…

Ти любиш в ній князів,

Гетьмання, панування, —

Мене ж болить її

Відвічнеє страждання.

Ти любиш Русь, — за те

Тобі і честь і шана, —

У мене ж тая Русь —

Кривава в серці рана.

Ти, брате, любиш Русь,

Як дім, воли, корови, —

Я ж не люблю її

З надмірної любови…

Третій тяжкий епізод у тогочасному житті Франка, — це його розрив з польськими радикальними та соціалістичними кругами, що стався р. 1897 (коли польське громадянство готувалося до обходу столітніх роковин Міцкевича), внаслідок опублікування в німецькім часописі статті «Der Dichter des Verrathes». Психологічно неважко зрозуміти, чому думка Франкова спинилася на поетизаціях зради: от уже кілька років, як йому закидувано «запроданство» полякам і як він сам, одбиваючись од нападів, писав, що не може поважати народу, що дав з себе стільки зрадницького, ренеґатського наплоду. Серед Міцкевичевих персонажів його увагу привернув героїчний зрадник Конрад Валленрод; потім мотив зради (і її прославлення) він знайшов в інших творах, — і всі ці спостереження привели його до висновку: «Смутні, певно, були часи, коли великий поет ступив на такий фальшивий, облудний шлях, як величання зради, і смутну, мабуть, долю матиме нарід, що вважає такого поета за найбільшого свого національного героя без жодних застережень і його творами живить молодь». Ці єретичні думки про Міцкевича, які спали на думку Франкові вперше за часів гімназіальних і які він знайшов потім у Брандеса, — спричинилися до величезного обурення в польській пресі. «Kurjer Lwowski», що в його редакції Франко відпрацював 10 років, виключив його зі складу своїх співробітників, а по вулицях Львова було розліплено плакати, де красувалося: «Precz z Frankiem!» Оскільки глибоко «поет зради» зачепив польське громадянство, можна бачити хоч би з того, що навіть мирні польські учені, професори російських університетів, кілька років потім не могли спокійно згадати Франкове наймення на сторінках академічних видань.

Не треба мати живої уяви, щоб ясно представити собі, яке враження повинні були такі епізоди справити на Франка, вражливого, чуткого і хоробливого. А надто як додати до цього, що переживати їх доводилося поетові в умовах надзвичайної матеріальної скрути. Гонорар, який брав він в «Кур’єрі львовськім» та в «Зорі», ледве давав йому змогу провадити півголодне існування… Розповідаючи Драгоманову про одно з своїх численних непорозумінь з Франком, Павлик говорить, що їм трудно взяти якийсь рівніший тон, бо у нього розбиті надмірною роботою нерви, а над Франком і його сім’єю висить жебрача бідність. До цього рано прилучилася хороблива неврівноваженість дружини, що інколи давала привід думати про захитану її психіку… Не дивно, що сили поета надломлювалися, і в його творах починали звучати розпачливі ноти.

Зародки цих настроїв зустрічаються ще в збірнику «З вершин і низин». Пам’ятаєте, в «Нічних думах»:

Ночі безмірнії, ночі безсоннії, —

Горе моє!

Мозок наляжуть думки невгомоннії,

В серці грижа, мов павук той, безсоннії

Сіті снує!

Або сидить поет перед грубою, дивиться, як криється попелом червоний жар («попеліє червоная грань»), і йому здається, що той жар і попіл символізують його душу, її пориви і її пригасання в життєвій скруті:

І коли ж то той жар догорить,

Що ятриться у серці мені?

І чи скоро то горе згасить

В моїм мізку думки вогняні?..

Я боротись за правду готов,

Рад за волю пролить свою кров,

Та з собою самим у війні

Не простояти довго мені.

Натомленому життьовою метушнею, так солодко звучить йому «Пісня геніїв ночі»: в нас «забуття, покій і тьма. Засни! Засни! Засни!».

Ці настрої ведуть до того, що Франко починає думати про тих, хто не устояв в життьовій боротьбі, про людей, що дійшли межі в своїх уступках, про зрадників і ренеґатів, — як про своїх двійників. Своє внутрішнє роздвоєння він об’єктивує в низці нав’язливих, натрутних, настирливих видінь, уперто повертаючись до них на протязі п’ятнадцяти років. Таких видінь, «таких психологічних, сказати б, автобіографій», як говорить акад. Єфремов[141], маємо три: «Поєдинок», зимова казка («Зоря», 1883), «Поєдинок», віршована фантазія («З вершин і низин», 1883) і «Похорон», поема («Поеми», 1899).

В «Поєдинку» перед нами картина бою. В ряді борців, що йдуть проти бунтівників, проти тих, що

розірвать на часті

Хотіли всі порфіри і корони,

З престолів у печі огонь накласти, —

в лаві оборонців «законної власті» з повним, здається, переконанням б’ється і Мирон, тобто сам Франко (Мирон — його улюблений псевдонім, Мироном він називав себе в автобіографічних дитячих оповіданнях, Мироном підписувався під науковими навіть статтями). Але коли в екстазі боротьби він хоче крикнути: «Смерть бунтарям!» — власні слова вражають його безмірною брехнею: його серце, його сумління — не з прихильниками «законної власті». І в ту ж хвилину з пожежі виходить проти нього бунтар, з такою ж рушницею, риса в рису похожий на нього. І він — не привид, навпаки, він Мирон справжній, бо, як каже він,

Лиш на тирана в обороні жертви,

На кривду в обороні правди, — стане

Правдивий Мирон, — не злякаєсь смерті…

Мирон стріляє в свого двійника, але з ним трапляється те саме, що з героєм Вайльда: ніж, скерований в полотно портрета, вказується в серці Доріана Ґрея…

Він стрілив, я між трупи повалився.

В «Похороні» тема та сама, але розвинена докладніше, деталізована, багатше забарвлена чуттям. Викінчена десь коло 1898 р., вона в’яжеться з статтею Франковою про Міцкевича так само, як його «Поклони» («Ти, брате, любиш Русь» і інш.) відбивають його суперечку з своїми. А. Крушельницький в своїй книзі, коментуючи поему, зіставляє зраду Міцкевичевого Конрада, що зраджує народ чужий, який його усиновив, адаптував, щоби визволити свій, — з відступництвом Мирона у «Похороні» (знов той же Мирон!), що, відступаючись від свого народу в рішучу хвилю і тим прирікаючи його на загин, хоче прищепити йому нову силу — ідеал. В промові своїй на бенкеті він заявляє: «Я боявся побіди свого народу».

Я бачив, що ті лицарі завзяті,

Що йшли в огонь і бились, мов орли,

В душі своїй були і темні, й підлі,

Такі ж раби, як і вперед були.

Їхня перемога була б перемогою плебейства, брутальних сил і нетями.

І я зламав той знаряд непридалий,

Спокусу дéшевих побід відверг,

Бо краща від плебейської побіди

Для них була геройська смерть тепер…

Тепер вони погибли, як герої,

І мученицький прийняли вінець,

Їх смерть життя розбудить у народі,

Це початок борні, а не кінець.

Тепер народ в них має жертви взір

І ненастанний до посвят підпал;

Їх смерть будущі роди переродить,

Вщепить безсмертну силу — ідеал.

«Про етичну висоту сеї і тої зради, — веде далі Крушельницький, — спорити немає потреби! Та ось поет, осудивши ту, осуджує не менш рішучо сю!»

Справді, одмінність од Міцкевичевого трактування зради — величезна. Там — в «Конраді Валленроді» — зрадник виступає перед нами, як варіант героя, тут він змальований, як найновіше уособлення «великого грішника». В коротенькій прозовій передмові до поеми Франко говорить, що його привабила ситуація: «великий грішник навертається на правдивий шлях візією свого власного похорону». «На цій старій основі» він і спробував «виткати нові взірці». Він пересадив її (ситуацію) «на світський ґрунт», хоч це «в значній мірі зроблено в оповіданні про Дон Жуана», і змодернізував героя леґенди, бо ж, очевидно, «наш час великих класових і національних антагонізмів має значно одмінне поняття про великого грішника, ніж час Филипа II і Торквемади».

«Похорон» відкривається яскраво змальованою картиною врочистого бенкету:

Велика зала світлом вся залита.

Горять лампи й ряснії жирандолі,

І повінь іскор, наче стежка бита,

У дзеркалах великих ллється долі.

Шістсот обранців, вибране товариство переможців сидить за столами. У всіх почуття радості й свободи: минув жах і труди, минула небезпека, «Не зможе вже піднятись і не схоче / Грізна рука розбитого сусіда». На бенкеті серед переможців зрадник Мирон. Під балову музику, за вечерею, машинально всміхаючись «щасливо чи сонливо», він раптом пригадує, як учора ще він ішов на чолі армії повстанців, що піднялась «на кривдників одвічних» — «своєю кров’ю всім купити долю». Ті, що сьогодні так пишно бенкетують, вчора тремтіли в сподіванні неминучої погибелі… І от до Мирона в палатку з’являється князь, наливає йому вуха отрутою, знаходить якесь укрите дупло в його душі — і Мирон передається ворогам. «Я зрадив люд закутий! Я зрадив месників і вибрав зло». Повстанське військо гине до одного чоловіка. Тут музика затихає і починаються промови (до речі, з погляду культури вірша, це найслабше, що написав Франко): говорять Князь, Граф, Барон. Мирон сидить холодний, незворушний. Тільки промова старого рубаки генерала, що признається в своїй пошані до Мирона-ворога і в своїм презирстві до Мирона-зрадника, хоч і політичного приятеля, і, замість пити за його здоров’я, кидає свій кубок на підлогу, — пробуджує його з забуття. Він підводиться і починає промову, де, не то з героїчною одвертістю, як гадає А. Крушельницький, з’ясовує мотиви своєї зради, не то в логічних вивертах думки пробує знайти будь-яке оправдання для себе. Кінець промови, де він кидає в лице добірному товариству: «Ненавиджу всіх вас і бриджусь вами» і далі:

Ви, паразити з водянистим мізком,

Ви, неробучі загребущі руки,

Ви, у котрих з усіх прикмет звірячих

Лишились тільки хитрощі гадюки, —

викликає гамір і крик цілої громади. До Мирона кидаються з шаблями; серед покликів чути: «Мовчать! Розсічемо! Проч з ним!» (Пригадаймо: «Precz z Frankiem» — на львівських плакатах 1897 р.)… В тій хвилі раптом б’є дванадцята година. Стіни палацу починають хвилювати, як полотно; світло міниться: синє — фіолетове — зелене; люди починають просвічувати, як привиди, — і Мирон виходить в ясну місячну ніч… Чисте небо. Фіолетове місячне сяйво. Довга вулиця, одною стороною затоплена в тіні; фаланги скляних осяяних вікон і далекі, десь на полях, дзвони. Надходить похорон. Криваві мундири піхоти; чорні від диму гармати, заломлені руки жінок і при тому — найменшого звуку.

Наче мла пливе лугами, мов ріка з глибоких плес… З натовпом вкочується Мирон у кладовищенську браму і з промови над гробом дізнається, що той мрець — він, Мирон, — і впав він мертвий сьогодні опівночі від зрадника, і убитий він не мечем, а «словом, що пихою злою диха…». Всі підходять для останнього прощання, і коли до трупа наближається Мирон-глядач, все лице мертвого наливається кров’ю. По цьому в нім пізнають зрадника (пригадаймо, як у Гоголя в «Страшной мести» з наближенням «великого грішника» у святого анахорета літери в книзі виповняються кров’ю) і кидають до ями убійника разом з убитим. Майстерно переданим враженням від грудок землі, що сиплються на віко домовини, закінчується поема.

По поемі — епілог. Франко відкриває джерело настроїв і рефлексій, з якого попливли всі візії поеми. Місячної ночі поет сидів коло вікна, і гіркі думи, важкі питання насувалися йому:

Чи вірна наша, чи хибна дорога?..

І чом у нас відступників так много,

І чом для них відступство не страшне?

Чом рідний стяг не тягне їх до свого?

Чом працювать на рідній ниві — стид,

Але не стид у наймах у чужого?

І чом один на рідній ниві вид:

Безладдя, зависть і пиха пустая,

І служба ворогу?..

В відповідь на ці питання місяць навіяв «страхіття й дивогляди» старої леґенди:

Що ж діять! Всі ми ще в тім царстві мар,

Усі ми плем'я сонне і боляще,

І маловірне…

Прийміть сей дар! Крім дум моїх важких,

Крім болю серця, й сумніву, й розпуки,

Усе в нім байка, рої мрій палких.

Ті битви, і побіди, й люті муки,

І кров, і блиск, що тьмив у мене очі,

І речі ті, і духи ті, і дуки —

Усе те — чари місячної ночі.

Інтимна лірика тих часів тільки поглиблює ці жалібні трени громадянина: «Усі ми плем’я сонне і боляще». Герой ліричної поеми «Зів’яле листя» — «чоловік слабої волі та буйної фантазії, з глибоким чуттям, та мало спосібний для практичного життя», — таким бачить Франко власне обличчя в дзеркалі тогочасної своєї лірики. Його alter ego — «кайданник», що волочить за собою власне горе, натруджений віл, що ледве дотягає до краю доручений йому плуг. І єдина мрія вирватись «із тиску Сансари в Нірвани спокій».

Мало чим ясніші обрії мають «Дні журби». Тут Франко бачить себе наймитом, прикутим до життьової тачки, яку має тягти, неспроможний розірвати ярмо, до темної могили.

Мені не жаль життя, бо що воно давало?

Куди не кинь, усюди браки й діри.

Робив без віддиху, а зроблено так мало,

І інших загрівав, та при кінці не стало

У власнім серці запалу, ні віри.

Така глибина Франкового самозаперечення, його «низини», його падіння з «вершин» «каменярського» героїзму.

IV

Але то було (скажемо з Міцкевичем) «przesilenie nocy w noc najdłuższą i najciemniejszą» — перемога над смутком і розпачем в годину найтяжчого, найзахмаренішого смутку. Початки якогось світлого одужання мерехтять нам в поетичних настроях циклу «В пленері» («Із днів журби»): сонце золотить останні нитки відшумілого дощу.

По коверці пурпуровім

Із таємних сходу брам

Виїжджа на небо сонце,

Наче входить цар у храм.

І в моє вікно зирнуло

І сполóшило стару,

Невідступну, невмолиму

Посидільницю журу…

Людина будиться зі сну, і найтемніші, найжахливіші марища ночі щезають. Ранок виповняє душу бадьорістю:

Я ще молодий! Ще сила

Є в руках і у душі.

Ще поборемося, доле!

Ну, попробуй, задуши!

Я ще не старий! Не згинув

Ще для мене жизні зміст,

Хоч журба, хоч горе тисне, —

Ні, я ще не песиміст!

Те саме почуття визволення й одужання пробивається в дидактичних циклах «Мого Ізмарагду», і особливо в передмові до збірки:

«Поет давно бажав подати… сучасному руському читачеві ряд оповідань, притч, рефлексій… котрих теми черпані з різних джерел домашніх і чужих, східних і західних, та котрі, проте, в’язались би в одну органічну цілість не якоюсь тенденцією… а тільки спільним діапазоном морального чуття й темпераменту, через який пройшли, поки вилилися в ту форму.

Йому давно хотілося написати таку книжку, та тільки в останній час тяжка слабість, що зробила поета на пару місяців неспосібним до іншої праці, дала йому змогу понаписувати найбільшу часть того, що надруковано в збірці «Мій Ізмарагд».

В хворобі чоловік потребує, щоб з ним обходилися м’яко, лагідно, та й сам робиться м’яким, та лагідним, та толерантним…

А тобі, любий брате чи люба сестро, що читатимеш отсі рядки, не «мудрствуя лукаво», бажаю того душевного спокою, того м’якого, ніжного, щирого настрою, який знаходив я, складаючи серед болю й гризоти оті прості, часто скорбні, іноді, може, сухо навчаючі та моралізаторські вірші…»

Всі ці настрої щораз міцніють, в міру того, як втихомирюється навколо самого Франка галас і гук боротьби. З кінцем 1897 р., коли Франко, викинутий з польських часописів, стояв на порозі нової «жебрачої бідності», — при Львівському науковому товаристві закладається журнал «типу європейських revue», «Літературно-науковий вісник», і поет одразу входить до складу редакційної колеґії журналу. Для «Літерат.-н. вісника» першого десятиліття Франко більш, ніж головний співробітник, більш, ніж редактор, — він жива душа журналу. В якій мірі можна погодитися з твердженням М. Євшана[142], що заснування ЛНВ було якоюсь ерою в літературному житті Галичини, то річ інша; але що Франкові випала роля мало не єдиного критика і порадника молодих літературних сил, — це вірно. І що він зумів визволитися з-під влади старих мистецьких поглядів, з-під ферули засвоєної в молоді роки натуралістичної доктрини, що він знайшов в собі великий поклад толерантності і співчуття для молодих, — це також вірно. Його віршова суперечка з Вороним, видрукувана на сторінках альманаху «З-над хмар і з долин» (Одеса, 1903), скоріше подібна до дружнього листування, як до літературної полеміки непримиренних супротивників. Оскільки ж він пішов уперед в своїх теоретичних поглядах на справи літератури і мистецтва — доказують його статті «Із секретів поетичної творчості» (ЛНВ, 1898).

Змінялася потроху і його мистецька практика. В обсягу поезії в ньому виразно позначився потяг від віршованої повісті («Панські жарти») до поеми на вселюдську тему; в обсягу прози — від натуралістично-протоколярного оповідання, іноді зафарбованого публіцистикою, до оповідання психологічного, не чужого деяких рис імпресіоністичної манери. В його ліриці тих часів (900-х рр.) все міцніють ноти філософічної задуми, ясності й мудрості — і не тільки мудрості запозиченої, відсвічуваної, як у «Моєму Ізмарагді», але й власної, виношеної під серцем, породженої життьовим досвідом. Мудрості, що розуміє своє місце в житті і тому не претендує на берло і команду. Перед широким, розмаїтим і неохопним життям поет і мудрець — semper tirones, завжди учні, завжди новаки. І через те «в пиру життя» вони повинні стояти скромно і вибачливо, прощаючи людському безголов’ю і несучи громаді листки своєї чарівної «Книги Кааф».

Якби ти знав, як много важить слово,

Одно сердечне теплеє слівце!

Глибокі рани серця як чудово

Вигоює, якби ти знав оце, —

Ти, певно б, поуз болю і розпуки,

Заціпивши уста, безмовно не минав,

Ти сіяв би слова потіхи і принуки,

Мов теплий дощ на спраглі ниви й луки, —

Якби ти знав!

Каменярські настрої «Вершин і низин», їх сувора й молода простолінійність, що ставить перед людиною вимогу героїчної служби громаді до самовіддання і до саможертви, пройшовши в добу «Зів’ялого листя» і «Днів журби» жорстоку школу життьову, стани щемлячого болю людини, що падає під ярмом прийнятих на себе обов’язків, — в пору «Semper tiro» одстоюється нарешті в сосудах гуманності і філософічного спокою. От перший ряд, в який легко розкладається поетичний розвиток Франка.

Він не єдиний. Франко інтересний, в якому б розрізі, в якому перекрої ми б не взяли його поезію. М. Євшан дав українській критиці кілька цікавих сторінок, взявши собі за вихідну точку спостережень боротьбу в поетові громадянина й людини. «Коли ми перейдемо, — пише він, — до розгляду поезій Франка, як прояву індивідуальності, одиниці в строгому значенні того слова, — мусимо завважити над нею страшний фаталізм епохи». Це була доба, коли й український поет ладен був повторяти: «Поэтом можешь ты не быть, но гражданином быть обязан». Одбиваючи життя епохи, аналізуючи його, коментуючи, поет-громадянин забув про себе самого. Так — «для ідеї служення мистецтва громадянству Франко готовий убити свій внутрішній світ», притлумити все багатство свого чуття; коли ж його настрої все-таки вибиваються наверх, він немов стидається їх, шукає їм виправдання з погляду громадського добра. Як для Кирила в «Дорозі» Коцюбинського, пісня для нього була «те, що кличе до боротьби»; інколи вона допускалась як розривка під час короткого відпочинку, — але і в тому, і в другому разі вона виключала культуру і плекання. Такі відносини межи «суспільним і приватним чоловіком» у Франкові в добу його першої книжки поезій. В добу «Зів’ялого листя» бачимо перші кроки інтимного лірика, що «вступає на свою дорогу», «здобувається на щирі, глибокі, з душі добуті тони». Нарешті, третя пора — пора Мойсея і «Semper tiro», коли «попри соціальні мотиви, поет не боїться висловлювати в поезії самого себе і йде в тім напрямі щораз далі». І все-таки, не вважаючи на всю цю повільну емансипацію поета від громадянина, — скільки невиспіваних співів, несформульованих дум! От він сидить холодної зимової ночі; перо випадає з пальців і розум «відмовляє послуху», — в «душі глибока павза». І враз — якісь зойки:

Чи втопленики з болотнóго дна

Встають і з хвиль вонючих простягають

Опухлії зеленуваті руки?—

і якийсь голос, кволий і слабий, не так голос, як «тінь голосу», зітхання, «чутне лиш серцю», долітає до нього:

Тату! Тату! Тату!

Це ми, твої невродженії діти,

Це ми, твої невиспівані співи,

Перед часóм утоплені в багнюці.

Можна знайти ще трохи даних, щоб поглибити цей образ Франкового роздвоєння між несвідомим потягом, що кличе його в бік «естетизму», в бік повного виявлення його творчої індивідуальності — і програмовим його панциром, що, лиш поволі спадаючи, дав йому змогу свобідно рухатись… Але на цім ми спинимось і перейдемо до твору, в якім добачають звичайно синтез цілої творчості поетової, до поеми «Мойсей».

Ліричну основу поеми, напоєність її автобіографічним елементом читач сприйняв давно і має нахил скоріше збільшувати, як зменшувати міру цієї автобіографічності. Чимало прислужився цьому р. 1913, коли, з приводу сорокалітнього ювілею Франкового, кожна стаття застосовувала до ювілята тиради з «Мойсея»:

Я ж весь вік свій, весь труд тобі дав

У незламнім завзяттю, —

Підеш ти у мандрівку століть

З мого духа печаттю, —

і т. і. Не треба бути чутливою снастю (антеною), щоб спіймати в поемі широке ліричне хвилювання автора. Але навряд чи ми збільшимо мистецьку силу «Мойсея», коли розшифруємо його, як алегорію, ототожнивши пророка з Франком, Датана і Авірона з людьми його покоління, що були його супротивниками, а «Єгошую, князя конюхів» (Ісуса Навина) — з молодою ґенерацією, що виростала на ґрунті Франкового життьового набутку, признавши його за основу свого розвитку. В «Мойсеї» нас цікавить не так тема (герой і юрба, Мойсей і старозаповітний Ізраїль, Франко і галицька інтеліґенція), як спроба поетова підвести підсумки своїй творчості, сказати своє останнє слово, вкоронувати своє життєьове мандрівництво. Отже — ліквідація Азазеля, духа сумніву й зневіри.

«Мойсей», по суті, повторює триступінний розвиток Франкової творчості: від героїзму «Каменярів», через ліричні жалощі й боління («Зів’яле листя», «Із днів журби») до мудрої резолютивної зрівноваженості «Semper tiro». В ньому ми виразно бачимо своєрідні лірично-епічні відслоєння (як бувають відслоєння геологічні) Франкового духу. Початок пророцької служби Мойсея, його молодечий запал показані поемою в дуже далекій перспективі. Ми дізнаємося тільки, що колись старий, нині пророк,

Із неволі в Міцрáїм свій люд

Вирвав він, наче буря,

І на волю спровадив рабів

Із тіснин передмур’я.

Але самі ми бачимо Мойсея в його «Днях журби» — на межі заповіданого краю, в кінці великої мандрівки, на порозі повної втрати впливу і значення серед свого народу. Межи Мойсеєм і новим поколінням, що дозріло уже в пустині, нема взаємного розуміння:

Ті слова про обіцяний край —

Це для слуху їх казка:

М’ясо стад їх, і масло, і сир —

От найвищая ласка.

Мойсей вступає в боротьбу з цією «психологічною реакцією», що поймає вже цілий народ, і, не перемігши її, рушає до заповідного краю сам:

Так бажалось там з вами входúть

Серед трубного грому,

Та смирив мене Бог, і ввійти

Доведеться самому.

Але, лишившися на самоті, серед німої пустині, пророк почуває, як в ньому прокидається сумнів, як йому насуваються ті, сформульовані в «Похороні» питання: «Чи вірна наша чи хибна дорога?» Йому починає здаватись, що в таких мізерних вислідах визвольного змагання народу винен він, провідник. Чи не було в його закликах більш егоїзму владаря, аніж самопосвяти і жертви для інших? Чи не було примарою його «покликання», і чи не горів огонь хоривський тільки в шалених поривах його серця? А коли Дух Сумніву розгортає перед ним завіси простору й часу, коли перед ним розгортається Палестина, тісна і вбога:

Ні шляхів тут широких нема,

Ні до моря проходу, —

Де ж тут жить, розвиватись, рости

І множитись народу? —

коли перед ним розкривається майбутнє його племені, знов позбавленого свого краю й держави, Мойсей падає в зневір’ї: «Одурив нас Єгова»!

І почувся тут демонський сміх,

Як луна його слова.

І тоді гримить грім, насувається розривана блискавицями тьма, виють вітри, спадають зливи, — і в «теплім леготі», що в одсвіжене нагірне повітря приносить з долин запах «теребінт і мигдалю», чує Мойсей «для вуха тихий, але сили повний» голос Єгови. Царство духу, духової творчості перед його народом. Страшна і кривава історія, здобутий і втрачений Край, то буде лише «спомин і сон, невгасаюча туга», стимул шукань, що зроблять його люд власником великих духових цінностей. Новий крок на цьому шляху зроблять нові покоління; Мойсей же має вмерти на порозі обіцяного краю — «на взірець і для страху»

Всім, що рвуться весь вік до мети

І вмирають на шляху…

Настає ранок. Будиться із сну табір. Мойсея нема. Але якась невимовна туга ходить табором:

Сипле квіти й листки, що давно

Вже зів’яли й пожовкли,

Підіймає в душі голоси,

Що давно вже замовкли.

І строга закономірність історії тягне нові покоління на неминучий шлях, — в «те, що статися мусить».

«Пролог» до «Мойсея» тільки підкреслює, зафіксовує цей ліричний стрижень поеми. Покоління підіймаються і падають, провідники спиняються на роздоріжжях, помиляються, гинуть в сумнівах, але маси ідуть своєю незмінною, неминучою стежкою до кращої все-таки будучини. Такий висновок з поеми, так само як «Похорон», поеми сумніву, але сумніву подоланого, переможеного, і недаром Франко узиває «Мойсея» — «співом, повним віри», «хоч гірким, та вільним», злитим слізьми завдатком будучини. Це справді «весільний дар» генієві українського народу.

Що в «Мойсеї» ми маємо справді героїчне звінчання життьового діла Франкового, його поетичний подвиг, це ми відчуєм одразу, коли спробуємо зіставити цю поему хоча б з олесівським етюдом «По дорозі в казку». У Олеся провідник теж гине по дорозі до заповіданої мети, але маси — виведений було на стежку натовп, «юрба», «люди, подібні до мавп», — з гуканням і свистом повертають назад, зникають в найглибших нетрях лісу. Він, герой, кличе їх, пробує навернути, але посланець з Казки перебиває його гіркою реплікою: «Твого вже голосу ніхто почуть не може».

Франко мав рацію, коли писав, що він «ще не песиміст». І хоч який трудний шлях життьовий йому випав, але в кінцевім акорді його творчості не чути цього жалібного деренчання ослабленої струни: навпаки, останні розділи «Мойсея» повні тупотом копит і звуками сурем — музикою перемоги…

В цім героїчнім напруженні, в цій перемозі над скорбним і маловірним духом, над життьовими обставинами і добою — і полягає та величність Франка, в якій тепер не сумнівається, здається, ніхто і яка не дозволить, хоч як би змінились умови нашого життя, забути його як поета. Будем сподіватись, що недалекі вже десяті роковини його смерті (28. V. 1926) покладуть початок пильному вивченню його все ще не оціненої всебічно постаті.

1925

«Прокуратор Іудеї» і два перекладачі{150}

Яку ролю відіграє переклад в утворенні і виробленні літературної мови — говорити нема потреби. Досить послатись на приклад хоча б літературної мови латинської, що їй початок поклав Лівіїв Андроників переклад Гомерової «Одіссеї».

Virum mihi, Camena, insece versutum, — з цього яскравого і ще не обробленого сатурнівського вірша, звичайного доти супутника сільських ігрищ, народного обряду, що мав передати гармонійне еллінське: Andra moi ennepe, Musa, polytropon… — виріс і урочисто-загальмований період Цицерона, і urbanitas Горація, і столична «виборність» Марціала.

Не буду говорити і про те, що в перекладах чужих зразків наша мова виходить на здобуття нових понять, фіксуючи тисячу стимулів до мобілізації всіх своїх лексичних і синтаксичних засобів, як виявлених, так і порівняльних, і через те ступінню точності і силою перекладу можна міряти розвиток і літературність даної мови. Певна річ, не випадком сталося, що французи і німці мають найдосконаліші переклади, та що росіяни до тої досконалості стали наближатися тільки перед війною. Не випадково і те, що у нас справа перекладу починає більш-менш налагоджуватися тільки останніми часами. Причин було чимало. Спочатку на перешкоді стояла відсутність (чи, може, нез’ясованість) в нашій мові «високого» і «середнього» стилю: всім відомо, як зірвався Гребінка зі своїм перекладом пушкінської «Полтави», як тяжко було Ніщинському перекладати Софоклову «Антигону»[143] або як Куліш, повстаючи проти карикатури на народну мову в творах «котляревщини», надавав своїм перекладам сентиментальної афектації та солодощів етнографізму.

Потім виросла інша небезпека — одірватися від живої народної основи, потонути в робленій синтаксі і невдатно кованих словах. Архаїчний у своїм стремлінні обмежити українську літературу речами хатнього вжитку, Костомаров мав усе-таки якісь підстави винуватити Старицького. Ще нещасливіший був Стешенко в своєму юнацькому перекладі Овідієвих «Метаморфоз». Тільки після багатьох спроб перекладчикам стало вдаватися безкарно проходити межи двох потвор — простацької вульґарності та надуманої безкровності.

Не треба, проте, думати, що ніяких небезпек та перешкод на нашому шляху вже немає. Вони єсть, і чи не найбільша з них, на мій погляд, лежить у необережному нормуванні літературної мови, в її пересушуванні, пурифікаційному завзятті таких численних і таких впливових нині редакторів мови. Що цією небезпекою не можна нехтувати, видко вже з того, що коло нівеляції та самозбіднювання заходжуються навіть белетристи, люди, на обов’язку яких досі, здається, лежало збагачування словника і синтакси. Щоб не видатись голослівним у твердженнях, приглянемось до найновішого з перекладів Анатоля Франса, що належить здібному і далеко не початкуючому белетристу Валер’яну Підмогильному (Анатоль Франс. Оповідання. ДВУ, 1925. «Універсальна бібліотека», ч. 19). Ця невелика збірка особливо зручна, тому що до неї входить оповідання «Прокуратор Іудеї», вже перекладене сімнадцять років тому і тоді ж уміщене в ЛНВ («Пілат», переклад Наталі Романович). Ми маємо можливість зіставити обидва переклади, наочно побачити, як пішла вперед наша мова і які тенденції в ній тепера виявляються.

Порівняємо.

В ориґіналі: «L. Aelius Lamia, né en Italie de parents illustres, n’avait pas encore quitté la robe prétexte, quand il alla étudier la philosophie aux écoles d’Athénes».

У Наталі Романович: «Люцій Елій Ламія з вельможної родини в Італії, не скинувши ще білої з пурпуром хлоп’ячої одежі, поїхав вчитися філософії в атенських школах».

У Валер’яна Підмогильного: «Елій Ламія народився в Італії від вельможних батьків; але ще не скинувши претексти, він подався до атенських шкіл студіювати філософію».

Друга фраза. В ориґіналі: «Il demeura ensuite à Rome et mena dans sa maison des Esąuilies, parmi de jeunes débauches, une vie voluptueuse».

У перекладі H. Романович: «Повернувшись до Риму, він оселився в своїм домі на Есквілінському горбі, де в товаристві молодих вітрогонів віддався непутящим втіхам».

У перекладі В. Підмогильного: «Потім він оселився в Римі й бучно жив у своєму будинкові на Есквіліні серед молодих гультяїв».

Перше враження йде ніби на користь новішого перекладу, йому не можна відмовити ні більшої точності («Прокуратор Іудеї», не «Пілат»), ні більшої стислості, чужої всім описовим та експлікативним зворотам («претекста» замість «біла з пурпуром хлоп’яча одежа», «Есквілін» замість «Есквілінський горб»). Але в дальшому читанні ми натикаємось на цілий натовп огріхів та неуважностей, що випливають, мабуть, з похапливості роботи та не досить чітких уявлень про культурне оточення Франсового оповідання. Попробую ці огріхи зібрати.

«Елій Ламія» — в ориґіналі: «Л. (Луцій) Елій Ламія». Тобто герой названий родовим та фаміліярним прізвищем, на той час, як первотвір подає, крім того, і особисте його ім’я.

«Він двічі обняв Ламія» — треба: «Ламію».

«Як ти використав своє довір’я в Ірода Антипаса», — по-нашому «Ірод Антипа», коли захочемо держатися церковної традиції, або «Герод Антипа», якщо дотримуватись т. зв. еразмівського читання.

«Вітелій… доручив керувати Іудеєю своєму приятелеві Марселію». У Франса — «Marcelle», тобто «Марцеллу».

«Лукренське озеро» (у Н. Романович: «Лукренське море»). А. Франс дає «Lucrin», тобто славнозвісне Лукринське озеро.

Не відзначаючи дрібніших помилок (як «Мізена» замість «Мізен»), переходжу до того місця, де Пілат розповідає про невдачі свого єрусалимського культуртреґерства. Бажаючи подарувати місту водопровід, він несподівано натикається на опір людності, що, галасуючи про блюзнірство і неповагу до святощів, кидається на робітників. «Чи знаєш ти, Ламіє, скаженіших дикунів?» У Анатоля Франса Пілат говорив щось інше: «Conçois-tu, Lamia, de barbares plus immondes?» — тобто: «Чи ти уявляєш собі, Ламіє, брудніших варварів?» Іудеї в очах римського прокуратора тільки чужаки (варвари), і до того негігієнічні. З Анатоля Франса письменник, не байдужий до колориту місця й часу, і, не вважаючи на всі вихватки проти вчених педантів, добре обізнаний з епохою, в якій обертає своїх героїв, і тому, коли він говорить про «administrations», то має на увазі «уряди», «ранґи», а зовсім не «посади», як перекладає Підмогильний. Можна думати, що і Понтій Пілат в його очах більше «адміністратор», навіть «маґістрат», аніж просто «урядовець» («Але Тіберіїв вигнанець не слухав уже старого урядовця»).

Переходжу до другого ряду огріхів, які хочу об’єднати рубрикою: штучні, неприродні словосполучення, силувані фрази (в тому разумінні, як Айхенвальд називав брюсовські вірші «несвободнорожденными»).

«Тепер я живу в Сицилії… засіваю і продаю хліб». У Н. Романович природніше: «Я закопався в Сицилії… сію і продаю пшеницю».

«Хто оборонятиме пам’ять про мене?» У Н. Романович: «Хто стане в обороні моєї пам’яті?» Вірніше: покривджений Пілат прагне оборонця своєму імені.

«У леґіонерів були прапори з виобразом Цезаря».

«Вони всі горді й огидні, вони поєднують у собі ганебне боягузтво з непереможною упертістю, й не варті ані любові, ані ненависті». У Н. Романович: «Горді й одночасово низькі, нечесно підлі й непохитно уперті, вони зарівно можуть притомити і любов, і ненависть». Легше!

«[Я] склав план акведуку на двісті стадій завдовжки, який мав рясно постачати до Єрусалиму чисту воду. Я вивчив височінь рівня води, укладистість модулів, нахил мідяних басейнів, що від них одбігали розподільні рури, і сам усе обрахував за вказівками механіків».

«Їхні священики писали Цезареві, що я нищу (ламаю) їхній закон».

«Певно, все те, що ти спізнав з єврейської вдачі, не віщує їм нічого доброго («n’est pas à leur avantage»). Але я, живши в Єрусалимі, цікавився народом і примітив у ньому невиразні чесноти, що уникнули твого ока («des vertus obscures qui te furent cacheés»). У Наталі Романович легше і по суті точно: «І справді, тобі довелось відчути вдачу жидів з недоброго боку. Але я жив у Єрусалимі яко сторонній чоловік, входив у життя народу і тому пізнав такі його прикмети, яких ти не помітив».

«А найбільшу ганьбу я даю тобі за те, що ти не одружився згідно з законом». Наталя Романович: «І особливо осуджую я тебе за те, що ти не взяв собі законної жінки».

Нарешті, третя група стилістичних особливостей нового перекладу, з якими мені трудно помиритися. Зводяться вони до крайнього і без потреби спрощення синтакси. От як розповідає Анатоль Франс про свого героя, що на старості літ береться за мемуари та філософічні студії: «C’est au milieu de ces paisibles travaux et dans la méditation assidue de livre d’Epicure qu’avec un peu de surprise et quelque chagrin il vit venir la vieillesse». У давньому перекладі читаємо: «Серед сеї спокійної роботи і уважного думання над книжками Епікура з тихим здивуванням і сумом помітив він наближення старості». У новому перекладі, всупереч стилістичному смакові і самого Франса, що не раз нарікав на різні que, qui і dont, просте речення перетворено на складне: «Отож, мирно працюючи і пильно міркуючи про Епікурові книжки, він трохи здивовано і з сумом помітив, що близиться старість».

Другий приклад. Старі приятелі зустрічаються, але Понтій Пілат не признає Ламію, і той «avec un peu de surprise et quelque chagrin» говорить (беру старіший переклад): «Понтіє, мій привітний друже («hôte»), двадцять років так убілили моє волосся і вкрили зморшками лице, що ти не пізнаєш свого Елія Ламія». У новому перекладі: «Мій любий Понтію, моє волосся посивіло за двадцять років і щоки мої зморщились — тим-то ти й не пізнаєш свого Елія Ламія».

Чому перекладач замінив образове «роки убілили волосся» на щоденне і вижавелене «волосся за кілька років посивіло»? Чому він розв’язує хороше консекутивне речення «так… що» — трудно сказати. Можна лише догадуватися, що в даному разі він підліг впливові тих стилістичних міркувань, які за останні часи почали у нас поміж громадою ширитись. Книжка О. Б. Курилової «Уваги до сучасної української літературної мови», надзвичайно корисна, як збірка матеріалів, набула у нас значення, на яке, можливо, не сподівалася сама її авторка. Замість стати збіркою корективів до ходячої фразеології і закликом до систематичних студій над синтаксою, вона лягла основою того тісного і педантичного нормування, яке стали практикувати численні, законом про українізацію покликані до роботи викладачі української мови. Замість доповнювати книгу новими спостереженнями, поряд з її узагальненнями даючи матеріал для застережень і поправок до висновків занадто простолінійних, із «Уваг» О. Б. Курилової стали виволікати якнайсуворіші приписи та з аптечною точністю виписані рецепти. А як все це відбувалося в середовищі, яке досі аж надто мало над питаннями стилю спинялося, то наслідком такої практики виник безкрилий пуризм, що про нього непогано говорив Горнфельд:

«Пуризм бессилен в своей наступательности и наступателен вследствие своего бессилия… Он ведет законную борьбу во имя законных целей, но в громадном большинстве случаев он ведет ее дурно: грубо, иногда насильственно и невежественно. На основании двух — трех случайных наблюдений, без всякого углубления в смысл явлений»[144] і т. д.

Одні з наших викладачів подалися до вимовного етнографізму; другі, нерозважно відкидаючи многолітній досвід творення мови, намагаються повернутися до її первісного, докулішівського, скажімо, стану, і потім різьбити її наново; треті, узагальнюючи різні емпіричні правила, повідкривали здебільшого дуже сумнівні закони української синтакси та стилістики… Радячи службовцям канцелярський трафарет: «во исполнение» перекласти «виконуючи» або «щоб виконати», такий викладач став снувати з своєї практики нормативний висновок: «українська мова дієслівних іменників уникає». Другий, примушений російський період розбиваючи на кілька речень, став до речі і не до речі говорити про «розімкнений лад української синтакси»[145]. Так пішли до масового ужитку різні забобони, що, видимо, нашого прозаїка пойняли жахом перед дієслівними іменниками («наближення старості» — «що близиться старість») та не страшними на око додатковими реченнями.

Ця блідість Підмогильного як стиліста (в перекладі), ця зв’язаність кожного його кроку різними стилістичними вказівками, при книжності й надуманості його фрази, і примушує нас з більшою охотою повертатись до старого невимушеного, хоч і не бездоганного перекладу.

Переглянемо закінчення оповідання «Прокуратор Іудеї». Підмогильний: «Він звався Ісус з Назарету, і його розіпнуто на хресті; не знаю за який злочин. Чи не пригадуєш ти, Понтію, цієї людини?» Понтій Пілат насупив брови й потер рукою чоло, ніби щось пригадуючи. «Ісус? — пробурмотів він, помовчавши кілька хвиль. — Ісус з Назарету? Ні, не пригадую».

У Н. Романович: «Його ім’я було Ісус; він був родом з Назарету і був розп’ятий не знаю за яку вину. Пригадуєш ти сього чоловіка, Понтіє?» Понтій Пілат зсунув брови і підніс руку до чола, наче шукаючи в своїй пам’яті. Потім по хвилі мовчання вимовив стиха: «Ісус? Ісус з Назарету? Ні, не пригадую». В старому перекладі Анатоль Франс відчувається дещо сильніше. В ньому більше чутливості до власної синтакси Франсової, а чутливість до фрази перекладуваного автора обов’язкова для кожного перекладача[146].

Так виглядають сьогоднішні тенденції в розвитку нашої літературної мови, оскільки відбиваються вони в роботі одного з найпідготовленіших наших перекладачів. Чи можна їх назвати здоровими? Гадаю, ні! І цілком пристаю на думку А. В. Ніковського, що писав про «небезпечний нахил до реґламентації певного лексичного материка та про вихолощування синтаксису українського», і до того додавав: «Єсть також помилкова думка, ніби синтаксис, лексику, фразеологію та правопис можна завести враз і навіки»[147]. Очевидно, нормалізація літературної мови протягнеться ще довго, і навіть у тих скромних межах, які пропонує В. М. Ганцов, «формальна правильність мови, унормування діалектичної розбіжності та розмаїтості» ще потребуватиме пильних студій та повсякчасного перевіряння висновків. Паралельно з усталенням норм повинно провадитися якнайбільше наукове «дослідження словотворення, синтакси, лексики та фразеології» — всього, що надає граматикам завзяття заносити меча «над індивідуальними особливостями мислення і стилю». Ті ж методи реґламентаційні, які панують у нас тепер серед різноманітних постувальників і вегетаріанців стилю і творять замах перш за все на все, що вище від середнього рівня, тоді одійдуть і замруть самі собою.

Таку нормалізацію і таких нормалізаторів мав на думці І. Франко, коли писав про шкоду живій літературній мові від граматиків.

«Буде вже більше як 25 літ тому, як я мав нагоду у Львові познайомитися з заїжджим петербурзьким поляком Венцьковським, людиною незвичайно освіченою та бистроумною. Я жалувався перед ним на слабий розвій нашої літератури та неусталеність граматики.

«Ах, не говоріть мені про граматику! — аж крикнув д. Венцьковський. — Богу дякуйте, що у вас іще нема граматиків. Бо граматики — то грабарі живої мови. Вони не розуміють тої мови, а знають тільки свої правила. От погляньте у нас! Ще Міцкевич, Словацький і Красінський говорили кождий своїм язиком і жоден не вчив польської граматики. А прийшли по них граматики, і що ж — джерело живої води засохло, бо кождого в школі вчать: так маєш говорити і писати, а не інакше. А се, пане мій, перший ступінь до переміни польської мови на мертву мову»[148].

Всю цю науку повинні взяти з відповідними змінами (mutatis mutandis) і наші перекладачі, і красою живої своєї мови, вихованої на справжньому знанні і на «безпосередньому відчуванні виразної сили її словотворчих елементів»[149], не жертвувати ніяким неперевіреним узагальненням та педантичним приписам.

1925—1926

Наші літературознавці і полемісти{151}

…fratres Helenae, lucida sidera…

Hor. Carm. I,3

…братья-близнецы лучистых звед четою…

П. Порфиров (перекладач)

1

На початку лютого в київській «Пролетарській правді» можна було прочитати таку уважну і характерну оповістку:

«Цими днями у виданні «Глобус» виходять з друку дві книжки: 1) Дмитра Загула «Література чи літературщина?» — науковий аналіз творчості української «неокласики»; 2) Якова Савченка «Азіатський апокаліпсис» — теоретична праця про взаємовідносини пролетарського мистецтва з греко-римським».

Всього кілька рядків, але все в тих рядках знаменне: і самий факт оповіщення (досі рідко яка книжка удостоювалась такого ласкавого відзначення в газеті), і логічні наголоси, любовно покладені на підзаголовки «науковий аналіз», «теоретична праця» (цим праці т.т. Д. Загула і Я. Савченка мають вигідно різнитись від наших поглядів і оцінок, потаврованих, на думку «Пролетарської правди», «суб’єктивним», «некритичним» і ще якимся «естетизмом»), і навіть шрифт (корпус), яким ту оповістку складено і яким у відділі «Культура і мистецтво» не набираються навіть статті про улюблений газетою російський драматичний театр у Києві. Очевидно, з брошурами обох авторів солідаризується ширший круг письменників, об’єднаний довкола «Пролетарської правди», і, очевидно, сама редакція надає обом книжкам якогось більшого літературного значення. Це зобов’язує і нас, читачів, пильніше приглянутись до теорії Я. Савченка і до науки Д. Загула. Обидві праці в світ уже з’явилися і давно чекають на справедливу і заслужену оцінку.

2

Брошура т. Я. Савченка, випущена під № 2 — «Азіатський апокаліпсис» — становить собою трохи запізнений відгук на «Камо грядеши?» Хвильового, саме на ту частину памфлету, де М. Хвильовий викладає свою концепцію «великого Азіатського ренесансу» — цей, на думку автора, лише «абетковий абзац до теорії нового мистецтва», а на думку критика «іменно теорію, широку, з претензіями на науковість мистецьку концепцію». В цій концепції мистецькій т. Савченко бере «на удар» твердження Хвильового, що «Азіатський ренесанс» має бути «епохою європейського відродження плюс незрівнянне, бадьоре і радісне греко-римське мистецтво». Він (Я. Савченко) не зважає на те, що серед теоретиків пролетарського мистецтва не один Хвильовий «обертає свої очі» до античної культури. Йому байдуже і те, що, як сам він ладен визнати, «антична культура довгий час жила в свідомості культурного людства від століття до століття, з епохи в епоху, як колосальна традиція, що сприймалася без жодного контролю, як канон чи як непорушна, застигла у віковій славі нормативна, геніями стверджена й освячена мистецька категорія» (Азіат. ренес., ст. 15). Сміливий і вільний від упереджень, т. Я. Савченко гадає, що спроба Хвильового знову підкреслити культурне значення цієї традиції є гріх і єресь, різко виявлена і шкідлива апологетика минулого («высшее никогда не достигается в настоящем: оно всегда не позади нас, а впереди») — і свідчить ця апологетика минулого у Хвильового тільки «за поверхове розуміння історичного процесу і за втрату будь-яких перспектив». На цьому фундаменті наш критик будує перший поверх своїх тверджень. «Наша культура, — пише він, — не має нічого спільного з античним світом не тільки абсолютно, але й відносно (!) ні в економіці, ні в соціальній структурі, ні в відчуваннях часу і простору, ні в загальному, так мовити б, космічному тонусі» (Азіат. ренес., стор. 16). Греко-римське мистецтво, а значить, і вся греко-римська культура (бо ж «не можна одривати мистецтва від загальної культури») давно уже здані (хто здав?) в «архів людства». Ні як учителі стилю, ні як збагачувателі життя письменники греко-римської давнини не можуть нам нічим прислужитися, надто ж митці римські, що самі світять одбитим світлом.

Другий поверх теоретичних міркувань Я. Савченка скерований, власне, проти римської літератури. Взявши до рук короткий, але змістовний курс літератури римської золотого віку проф. О. Ю. Малеїна, наш критик робить генеральні оглядини римської поезії Авґустової пори, перетворюючи їх часом на генеральську «распеканцию». І все те для того, щоб закінчити патетичними «питаннями-відповідями»:

«— Чи зійдуть митці-комунари на гору Гелікон і засвітять там світильник?

— Не бачить їм ні Гелікона, ні світильника.

— Значить?

— Значить, — да буде пролетарське мистецтво мінус «греко-римський плюс».

І хай мерці ховають мертвих!»

Такий порядок думок у нашого нового знавця античності і нового опонента Хвильового, по змозі його словами переказаний; такі три поверхи його арґументації, його принципові сутерени і полемічні надбудування.

Отже, візьмемо перше твердження; «Стаття Хвильового є апологетика минулого» — і перше навчання: «Треба знати, що вищі стадії розвитку нас ждуть у майбутньому».

Твердження — невірне, а навчання, щонайменше, недоречне. Звідки Я. Савченко взяв, що у Хвильового, як у давно знайомих персонажів популярної картини, «все в прошлом»? Всякому, хто хоть трохи обізнаний з теоретичними викладами тієї славнозвісної тепер «абетки пролетарського мистецтва», а також з настроями «Синіх етюдів» та «Осені», ясно, що всі ті уявлення Савченкові є чиста фантастика. Хвильовий одкидає твердження про абсолютний реалізм пролетарського мистецтва, пробує накреслити його шляхи від героїчно-життєрадісної романтики юності до тверезого реалізму дозрілого віку, коли воно (мистецтво переходової доби) увіллється широким гирлом у творчість майбутнього суспільства безкласового. А Савченко називає Хвильового апологетом минулого! Хвильовий окреслює терен нового ренесансу, говорить про конечне піднесення культурної творчості східних народів елементами європейської культури, бере Європу нинішню (Європу здобутків) і Європу античну (Європу великих зародків) як «психологічну цінність, що виганяє людськість на великий шлях проґресу». А Савченко каже, що у Хвильового немає перспектив! Як так, коли в кожному рядку памфлету бринить і пером Хвильового водить «почуття радості, що пожаром палахкотить біль наших сердець, почуття, що з кожним моментом нашого інтелектуального зросту підіймається, як Йогансенові «сереброкрилі кораблі»:

все вище, вище, вище д’горі!..

Ні, Хвильовий не апологет минулого і не антиквар, так само, мабуть, як не є антикваром мистецтва і Луначарський, коли він, як каже Савченко (Азіат. ренес., стор. 14), боронить поглядів, що грецьке мистецтво «є тим джерелом, звідки пролетаріат має брати зразки своєї творчості».

Додамо тут тільки одно міркування з приводу слова «зразок». Я. Савченко, видимо, не знає тієї літератури, яку знають т. Луначарський і М. Хвильовий, а тому і висловлюється не скрізь і не завжди обережно. Річ у тому, що про античне мистецтво, як про «норму» і «освячений геніями» «зразок» для сучасності, давно вже не говорить ні один із «оборонців» греко-римської давнини. Ті часи, коли античність сприймалася «без контролю і критики», минулися остаточно з кінцем XVIII століття. Уже перші роки XIX ст. принесли нам працю і постать такого гострого критика античної традиції, як Б. Нібур. А коли б Я. Савченко перш ніж сідати за свій непатмоський апокаліпсис перегорнув відповідні (і далеко не зайві для його теми) матеріали, він би знайшов у одного з найвидатніших, європейського масштабу і значення, проповідників античності такі справедливі і влучні слова:

«Ми всі, що працюємо на ґрунті античності, свідомі всієї ваги й користі нашої праці для сучасників і нащадків, всі ми в один голос протестуємо проти того погляду, який накидають нам інколи надміру щирі («не по разуму усердные») спільники, а частіше — нетямущі або безсовісні супротивники. Ми не маємо жодного наміру повертати до того, що було. Наші очі дивляться не назад, а вперед. Коли дуб… глибоко пускає коріння в землю, то не тому, що хоче в землю врости; а тому, що з тієї глибини бере він силу, яка гонить його вгору і дає йому переростати всі інші, що лише поверхнею живуть, кущі і трави. Античність повинна бути не нормою, а живущою силою («живительной силой») сучасної культури»[150].

Так, вочевидячки, мислить і Хвильовий. Перше європейське відродження — на його думку — занадто ще стояло під знаком християнського світогляду і аскетичного ідеалу. Гуманісти раз у раз ішли на службу християнському упокоренню, терпливості і містиці. Цицерон не переміг Галілеянина і, уживаючи терміну Блаженного Ієроніма, не цицероніанцями, а назареями бували часом і великі представники європейського відродження, як Піко Мірандола в Італії і Шварцерет-Меланхтон в Німеччині. Сподіваючись відродження нового, Хвильовий згадує про етичний ідеал еллінської давнини, про життєрадісність греко-римського мистецтва, згадує про них, як про антидот християнській «терпливості й покорі», готовий пронизати ними все майбутнє мистецтво пролетарське. Він сприймає життєрадість античну, як зерно, що з нього прорости має пишна рослина соком віків напоєної і при тому світлої, не пригніченої внутрішньо життєтворчості.

Тільки це і значить формула: «Європейське відродження плюс життєрадісне греко-римське мистецтво». Мова йде не про повертання очей назад, не про ідейну «рокоходію», а про зміцнення елементів греко-римського світопочуття у відродженні новому, в інтересах майбутності. А що всякий розвиток приводить до «складніших, а тому і вищих явищ життьових» та що «вищі стадії розвитку перед нами, а не позад нас» — це знає не тільки Фукс, автор праці про мистецтво, на яку Я. Савченко посилається. Знає це і Хвильовий, — інакше, мабуть, не вглядався б він з такою тугою в обличчя наших часів і з такою вірою — в лице прийдешності…

Так само не доведеним лишається і друге твердження, з якого виходить наш критик, нападаючись на книжку Хвильового. Не доведено, що позитивна оцінка античного мистецтва в «Камо грядеши?» свідчить про поверхове розуміння історичного процесу і навіть за втрату будь-яких перспектив. Той, хто йде вперед і хоче знати, оскільки він вперед посунувся, мусить раз у раз озиратися на перейдену путь. Хто намічає програму роботи, мусить відзначати все досі пророблене і давати йому оцінку. Отже, і концепція Хвильового, його прокидання шляхів азіатського ренесансу мусить базуватися на критичній оцінці нинішнього плужансько-жовтнівсько-гартянського фронту, його методів та принципів праці. Подібно до того, як кожна програма громадська є разом з тим і історична теорія, — а це ми знаємо давно, ще з книжки проф. Р. Ю. Віппера «Общественные учения и исторические теории XVIII—XIX вв»., — так і нове прямування літературне завжди сполучене з критичною переоцінкою літературних цінностей минулого. Кожна школа відшукує собі предтеч і попередників, в свій час не помічених або не оцінених належно. Т. Я. Савченко може пригадати, як розвиток психологічного роману у Франції спричинився до популярності затертого було другорядними і третьорядними літературними іменами Стендаля, або, щоб не ходити за прикладами далеко, як зростання російського символізму піднесло на п’єдестал Тютчева і Фета, з яких, особливо з Фета, ще порівнюючи недавно глузували читач і критик. А раз критична переоцінка традиції і літературна (чи взагалі мистецька) програма є дві сторони того самого життьового інтересу, — то і нова, незвична для нашої революційної літератури висока оцінка греко-римського мистецтва у Хвильового може свідчити не про відсутність перспектив, а, навпаки, про їх широту і далекосяжність. Коли дуб жене коріння вглиб, то це значить, що його верховіття здіймається вгору.

Але, передбачаю, тут т. Я. Савченко почне протестувати. Конкретно: «Що може дати греко-римське мистецтво?» Адже ж воно є плід давно пережитих умов економічних, іншої, ніж наша, техніки, іншого розподілу праці, іншої соціальної структури. «Наша культура, — скаже він, — нічого спільного не має з античним світом не тільки абсолютно, але й відносно (!) ні в економіці, ні в соціальній структурі, ні в відчуваннях часу і простору, ні в загальному, так мовити б, космічному тонусі».

Думка сформульована гостро, виразно, недвозначно, — але, на жаль, вона слабо в’яжеться з другими формулами Савченка. Так, на стор. 15 наш критик визнає, що в свідомості європейського людства антична культура довгий час жила як «колосальна традиція» (та невже ж вона так до останку вивітрилась?). Сторінкою вище він погоджується, що в духовній історії європейських народів були епохи буяння й розцвіту — під могутнім повівом і впливом античного генія (невже від тих епох не залишилося жодного сліду?). Тепер ми, — каже наш критик, — переросли давній світ, Еллада стала для нас символом прекрасного минулого, але і нині, — несподівано прохоплюється у нього, — вона стоїть перед нами, як чудесний і живий досвід… Чий досвід? — спитаємо тут ми. Та, очевидно, досвід європейських народів, — сам досвід, без його носителя, неможливий. А раз так, то чи не значить це, що в свідомості сучасного європейця античність живе, що… якісь нитки теплого порозуміння і внутрішнього споріднення у нього з античністю єсть? Це для нього не Мексика до Кортеса, не Перу перед Пісарро… Не що інше свідчать і кілька цитат із Марксового «Вступу до критики політичної економії», наведені на сторінках 23—26 нашої «Апокаліпси». Для Маркса античний світ — дитя, новий світ — людина літня і доросла… Але хіба не тішить дорослого, — питав він, — наївність дитини, і хіба він сам не повинен змагатися, щоб на вищій стадії розвитку так само повно виявити своє внутрішнє єство? Специфічна термінологія, що зберегла дещо від гегелівського розуміння взаємовідношення античності і нового світу («молодість» — «мужність» людства) підкреслює, що для Маркса античний світ і ми становимо одну лінію історичного розвитку. Отже, лишаючись на ґрунті Марксової думки, ми ні на хвилину не можемо говорити про давній світ, як щось органічно чуже нам «навіть своїм космічним тонусом». Щось подібне Савченко міг би твердити, тільки прилучившися до теорії Шпенґлера про чужі одна одній і замкнені в своєму житті душі античну, арабську — магічну й фаустівсько-європейську.

Савченко попробував з’єднати в своїх теоретичних міркуваннях те, що ні до якого поєднання і полагодження внутрішнього не надається — Маркса і історичну морфологію Шпенґлера; прилучив, як казав старий Горацій, humano capiti cervicem equinam[151] і з’явився перед читачами в образі такого теоретичного кентавра. Та хто ж передо мною, з ким маю приємність говорити? — вправі тоді запитатися свідомий справи читач. Та й чи не будете ви, товаришу критику, триматися надалі якогось одного порядку і стилю думок?

Від теоретичної генези т. Я. Савченка перейдемо до його тверджень: зрештою нам важно, «не хто, але що і чи правду говорить». Спинившись перед грецьким мистецтвом (власне, літературою), наш критик і теоретик говорить: «Що звідси міг би взяти для себе пролетаріат за зразок?» (додамо — про зразок ніхто вже не говорить) — «Одіссею»? «Іліаду»? Перенести звідти в нашу добу «прыжка из царства необходимости в царство свободы» формальні елементи цих епічних творів? Чи елементи свідомості, психології, філософії міфологічного обожнювання природи тої епохи? Епохи, про яку Гаузенштейн так говорить: «Она (егейська культура) является все же этапом феодальной и прежде всего весьма монархически заостренной хозяйственной и общественной организации. Гомер, эпос которого служит литературной формулировкой этого мира, излагает факт и одновременно выводит из него социальную мораль эгейской эпохи: должен быть один царь, один господин. Весь мир «Илиады» и «Одиссеи» — это мир властителя определенного феодального типа». Від Гомера Я. Савченко переходить до Афін, до грецької трагедії, скульптури і будівництва часів перемоги над феодальним світом буржуазної демократії (до речі, як тут бути з твердженням про відсутність усякої спільності у нас з античним світом, коли там знаходимо ті самі форми соціальні), але і тут наш критик лишається при давніх своїх запитаннях і давніх сумнівах.

Перш за все два-три слова про зв’язок гомерівського епосу з тим, що німецька історіографія (Едв. Мейєр і інш.) назвали егейською культурою, і з тим, що вона ж узиває «грецьким середньовіччям». Невже цими вказівками («феодалізм», «торговельна буржуазія») гадає т. Савченко скомпрометувати в очах нинішнього читача гомерівські поеми? А що, коли ми, читачі, в даному разі станемо на позицію одного з найбільших знавців грецької літератури? Гаразд, гомерівська суспільність справді феодальна і грабіжницька, як на допомогу Савченкові вицитовує Д. Загул (знаємо це давно, читали у Белоха і Віппера, у Петрушевського і інш.), але гомерівські поеми як діяли раніше, так діють і тепер. «Грецьке середньовіччя одійшло в минуле, а любов Гектора до Андромахи від того не стала анахронізмом». Про те саме нам говорить і російський поет-пресимволіст Володимир Соловйов:

Все, изменяясь, изменило,

Везде могильные кресты,

Но будят душу с прежней силой

Заветы творческой мечты.

Пускай Пергам давно во прахе,

Пусть мирно дремлет тихий Дон, —

Все тот же ропот Андромахи

И над Путивлем тот же стон.

Свое уж не вернется снова,

Немеют близкие слова, —

Но память дальнего былого

Слезой прозрачною жива.

Що художні образи гомерівські живуть, те саме відчув під час великої війни і польський поет Леопольд Стафф. В його книзі віршів «Tęcza łez і krwi» (р. 1918) він скрізь і всюди бачить довкола себе ці постаті, гостро відчуває реальність їх існування:

Ścichnij na chwilę, wrzawo wojenna oręża

I ty, nieszczęścia jęku! Niewiastę i męża

I dziecko widzę! Oniż to? Żywi? Czy cienie?

Jestże to jawa oczu, czyli przywidzenie?

Zaiste, to ich boskie, wieczyste postacie

W nieśmiertelnej boleści wzniosłym majestacie,

W posągach piękna pieśnią oddane wieczności

Świętą apoteozą rozłąki miłości…

Рядок за рядком проказує він сцену прощання Гектора з Андромахою коло Скейських воріт, щоби закінчити так:

Ileż tysięcu razu dziś na naszej ziemi,

Z najmniejszymi drobiazgi, z barwami wszystkiemi

Powtarza się bolesna ta scena codziennie

W nieśmiertelnej prostocie wiernie i niezmiennie?

Któraż kobieta młoda, w łzach cichych męczeństwa

Nie jest dziś Andromachą w przedjutrzu wdowieństwa!

Któreż z dzieci dziś nie jest, pod matki pieszczotą

Astjanaksem, bezwiedną, jutrzejszą sierotą!

I przytomna ozłące, słysząca to samo,

Ach, któraż dzisiaj brama nie jest Skajską bramą!

Цього чару і вічності грецького мистецтва не може заперечити і т. Я. Савченко. Але він пробує з’ясувати всю справу інакше. «Грецьке мистецтво тішить нас, — каже він, — тим, що є воно перш за все суцільне і, як ніяке інше, виявляє суть своєї доби».

Але тут Савченко має проти себе Маркса, котрого сам, до речі, і цитує, не догадуючись, яку зброю має в нім проти себе. «Трудность заключается не в том, чтобы понять, что греческое искусство и эпос связаны с известными общественными формами развития. Трудность состоит в понимании того, что они еще продолжают давать нам художественное наслаждение» (Азіат. апок., стор. 24). Ту ж думку висловлює і Л. Д. Троцький, навіть розвиває її докладніше, деталізує її. «У классового общества, — говорить він, — несмотря на всю его изменчивость, имеются некоторые общие черты. Развившиеся в средневековом итальянском городе произведения искусства (як приклад, взято «Божественну комедію») могут, оказывается, заражать и нас. Что же для этого требуется? Немногое. Требуется, чтобы эти чувства и настроения получили такое широкое, напряженное, могущественное выражение, которое поднимало бы их над ограниченностью тогдашней жизни. Конечно, и Данте — продукт определенной социальной среды. Но Данте гений. Он поднимает переживания своей эпохи на огромную художественную высоту…» «И когда мне говорят, что художественное значение Данте для нас определяется тем, что он выражает быт определенной эпохи, то приходится только развести руками…» I трохи нижче: «Против такой карикатуры (на марксизм) и сказал свое крепкое словцо Антонио Лабриола». І далі в примітці іде цитата з Лабріоли. «Таким путем глупцы могли бы свести всю историю до степени коммерческой арифметики, и в конце концов новое оригинальное толкование творения Данте могло бы представить нам «Божественную комедию» в свете тех счетов на суконные товары, которые продувные флорентийские купцы продавали с великой для себя выгодой»[152].

Що ж ми можемо взяти з гомерівських поем? — запитує Я. Савченко, — моменти формальні чи, може, елементи свідомості, психології, філософії? Що хочете, що можете, те й беріть! — така наша на те відповідь. Ми вважатимемо, що уже добре, коли ми навчимося ті твори читати і добре їх розуміти, як не в ориґіналах, то у добре прокоментованих перекладах. Коли ж вам хочеться щось з того використати, що ж — використовуйте форму, використовуйте ідеологічні моменти, до чого маєте охоту і скільки вашої стане снаги. Тільки не думайте, що це так легко. Мавпувати Гомера, його засоби, вірш і інше, брати його як норму, користуватися з нього, як із збірника літературних рецептів, — річ безперспективна, педантична і невдячна. А от знайти в ньому щось цінне для нас, пристосувати до сучасного світосприйняття й смаку, взяти собі за приклад не аптечного учня, що виконує рецепти, а бджолу, що літає по квітках, витягти з нього медову росу еллінської життєрадості, як про те марить Хвильовий, — це завдання високе, складне і варте многолітньої праці. Зразки такої роботи єсть. Хіба не збагатило нашого досвіду і чуття тлумачення античного трагізму у Ніцше («Походження трагедії з духу музики») або артистичне відчуття Теокритового ідилізму у Дельвіґа?

В сподіванні такого мистецького синтезу Ґете і радив вивчати не так сучасників, як великих письменників старовини, що їх твори «протягом віків зберігали однакову цінність і вагу». Та й інші теоретики не раз та й не два вказували… хоч би на «інтелектуалізм» давніх літератур, як на рису надзвичайної цінності, як на з’явище, що його слід би було прищепити іншим літературам. Хто знає, може, студії над якимсь із грецьких поетів-трагіків утримали б і Я. Савченка від тої надсонівщини, від тої ріденької, як нізчимний борщ, балаканини, якої так багато мають його вірші в новій книзі «Життя й революції».

Такі міркування Савченка щодо грецької літератури, яку він ладен ще визнати. Коли ж справа доходить до літератури римської, його тон стає терпким і прикрим. «У великій мірі, — пише він, — те, що сказано про грецьке мистецтво, можна прикласти й до римського. Та коли пильніше поглянемо, побачимо, що питання з римським мистецтвом набирає ще більшого значення, більшої гостроти, і що про нього слід би дійти до категоричних неґативних висновків». Коротше мовити: «Guarda е passa!» «Глянь — і мимо», — як говориться у «Божественній комедії».

«Категоряючи» римську літературу, т. Я. Савченко полемізує з вступною приміткою до перекладів у моїй збірці поезій «Камена». Процитувавши з мене абзац про близькість римських авторів до настроїв і почувань сучасності, — бо «всі вони учасники великого революційного зрушення», «вони теж приймали революцію», «з тривогою вглядалися в майбутнє і, заспокоєні, співали гімни новому порядкові речей, вітаючи його, як еру вселюдського щастя», — т. Я. Савченко додає: «Висновки ці звучали б переконуюче тільки в тому разі, якби Зеров зміг довести, що римські автори монархічного періоду, виспівуючи одами «божественного» Авґуста, дійсно близькі нашій сучасності настроями і чуттями, або навпаки, що наша доба близька своїми монархічними настроями римським авторам».

Дозволю собі сказати по 1), що, говорячи про спільність багатьох настроїв і почуттів, я зовсім не говорив про почуття монархічні, бо не вони творять в даному разі основу і тло. По 2), монархічні вірші писав і Пушкін, але це не завадило Сосновському в полеміці з Чужаком уперто рекомендувати Пушкіна пролетарському літературному молоднякові. І нарешті 3) монархічні почуття давніх римлян зовсім не слід собі уявляти по типу монархічних почувань російської еміґрації та колишнього «Союзу руського народу».

Бо, незважаючи на «Quo vadis?» Сенкевича та кінематографічні його переробки, Римська імперія була, безперечно, формою молодою і проґресивною, в порівнянні до консервативної, на погибель призначеної республіки, яку вона собою змінила[153]. Доба імперії — це та пора, коли провінції переставали бути провінціями, тобто країнами завойованими, утримуваними на воєнному праві, коли право горожанства поширювалося на провінціалів, і периферійні землі поволі ставали колискою новоєвропейських, т. зв. романських народів і культур. Те, що зве т. Савченко монархічним чуттям, не спліталося у римських поетів (розуміється, у кращих із них, бо і серед літератів Рима було досить лизоблюдів, готових на все «задля лакомства нещасного») з тужливими зітханнями, що щасливий поворот коштував багатьох жертв, з припливами теплого прив’язання і любові до своєї землі, з прославленням нової доби, як ери спокою —

Твой век, о Цезарь, вновь обилием плодов

Порадовал труды оратаев счастливых…

Додамо, що прийняття нового порядку багатьом поетам коштувало чималих мук і вагань. Треба було миритися з утратою політичної волі, правда, досить ілюзорної в республіці останніх десятиліть перед Авґустом; треба було прощатись з політичними принципами юності й виправдувати жертви, і, вітаючи нові форми правління, переступати через старі симпатії і власну гордість, говорити собі: так, ти помилявся, поборись з собою, подолай себе! Хіба це не сумніви, думи і настрої наших днів? І хіба не варт навчитися пізнавати їх в іншій одежі, в іншому вислові, не чіпляючись до титулу «божественний» (бо і цей титул по-іншому звучав для тогочасних поетів). Коли ми до всього цього приглянемось, зрозуміємо, відчуємо, тоді й перечитування римських поетів, безперечно, загострить і поширить наш досвід сприйняття сучасності — приблизно так, як загострює і ширить хоча б… уважне читання «Боги прагнуть» Ан. Франса.

Гадаємо, матеріалу уже досить для того, щоб т. Я. Савченко міг з успіхом відповісти собі на питання, поставлені на стор. 31-й (чи є що спільного в настроях золотого віку римського письменства і нашими? etc). Переходимо до третього ряду міркувань Я. Савченка, до його розгляду поодиноких представників римської поезії. Чи ж справді римська поезія така безбарвна і слаба, як собі уявляє автор нашої «Апокаліпси»?

Римське мистецтво неорганічне, заявляє нам т. Савченко на початку і далі поясняє: «Воно навіть у найкращих своїх зразках є копія грецького, результат ретельного наслідування останнього».

Гаразд! A «De natura rerum» Лукреція? Що мені вкаже т. Савченко такого сильного в філософічній поезії у греків? Де той зразок, що його переложив римський поет? А вся Musa pedestris? Луцилій? Горацієві «Sermones» і «Epistulae», Ювенал, — вся сатира, цей специфічний витвір, урочисто висловлюючись, римського генія? Але Я. Савченко мав перед собою тільки «Золотой век римской литературы» проф. Малеїна; Луцилій же і Лукрецій письменники — один ще архаїчної пори, а другий — пори Цицеронової. Так само поза розглядом лишився і Ювенал, письменник т. зв. срібного віку.

Отже, весь тягар критичного, нічим не ослабленого нападу довелось прийняти поетам золотого віку, Авґустової доби: Горацію, Верґілію і особливо представникам любовної елегії, яким, крім їх неориґінальності, сильно дісталося за… «неморальність». Пригляньмось, як легко справляється з ними «Апокаліпсис».

Верґілій — копіїст Теокрита, наслідувач гомерівських поем, хоч, додамо в дужках, — проф. Тадій Ф. Зелінський говорив: «Треба мати дуже багато ориґінальності, щоб добре наслідувати Гомера».

Горацій, Овідій — поети вузького аристократичного кола, великі облесники.

Тібулл? «Творчість Тібулла, — читаємо у Я. Савченка, — обмежується двома книжками елегій на любовні теми. В трьох елегіях він розповідає про насолоду від педерастичного кохання… потім розповідає про свої романи з кількома жінками. Поезії його на ці теми насичені еротикою». Так «єдиним махом» касує «Апокаліпсис» римського елегіка, а разом з ним і російського поета, що, заприязнившися з Тібуллом, так хороше писав:

Смотри: навстречу, словно пух лебяжий,

Уже босая Делия летит.

Але хто знає Тібулла, той одразу зложить ціну і цій характеристиці. Поет, якого характерною ознакою є «rozbieżność myśli» (Моравський), він ніде не насичений еротикою остільки, щоб за еротичною темою спустити з ока сільський пейзаж і таку дорогу йому ідилію затишного щастя. Вся поезія його немов народилася в лагідну передвечірню годину, серед розлогих нив.

Над светлой косой, над серпом и над плугом,

Размеренной речью впервые запел,

Лелеем землею — и полем, и лугом —

Наскучив трудом, земледел.

И он же впервой заиграл на свирели,

На нежной и слабой тростинке сухой,

Чтоб высшие боги с улыбкой воззрели

И слух преклонили бы свой.

И сельская песня венчает, благая,

Любима богиня, земные труды:

Певец, благозвучные строки слагая,

Сторицею жнет с борозды.

Вечерний покой услаждая свирелью,

Он мирной и мерной свирельной игрой

Находит земному, людскому веселью

Богами ниспосланный строй[154].

От уривок з 1-ї елегії 2-ї книги, присвяченої Немезисі, другій і останній з тих «кількох» жінок, про яких писав Тібулл. Подаємо його авторові «Апокаліпси» з уклінним проханням бути поміркованішим в характеристиках.

Ще менше пофортунило Проперцієві. «Особливим, майже хоробливим еротизмом, — читаємо на стор. 35, — відзначався Проперцій». «Еротизмом» — вірно, «майже хоробливим» — питання. Проф. О. Ю. Малеїн, головне і єдине джерело т. Савченка, говорить про те обережніше, відзначаючи в поетові темперамент і «густую кровь умбрийца» — риси, які нашим критикам, незадоволеним блідістю емоції у «неокласиків», мусять, здавалося б, подобатись. Але тут Савченко розминається з Д. Загулом. «Його любовні елегії, — характеризує він Проперція, — дають специфікацію любовної науки. В одній, напр., «поэт рисует портрет бога любви с общественными атрибутами» и остроумно объясняет их назначение» (читачеві хай не робиться непристойно: мова мовиться про крила, лук і стріли). В другій поет розказує, як його п’яного затягли амури до коханки. (Читачеві хай не робиться неприємно: сп’яніння Проперція легке, викликане воно натуральним виноградним вином; на чолі у поета вінок, а крім того, вино не зовсім позбавило його тої італійської гнучкості і легкості рухів, про яку так яскраво писав Розанов у своїх «Итальянских впечатлениях». Ніщо не дає права уявляти собі зміст цього вірша в «сивушно-пропойских» тонах. А що з Проперція поет непоганий, читач може те побачити з нижче поданого перекладу подібної елегії. Беру переклад акад. Ф. Є. Корша, бо український, Т. Франка[155], не скрізь точно віддає тон ориґіналу:

Как кносянка, когда корабль ушел Тесея,

Лежала томная на берегу морском;

Как на твердыню скал склонилась дочь Цефея,

По избавлении забывшись первым сном;

Иль как плясавшая с лихих вакханок роем,

Эдонка спит, упав на Апиданов луг, —

Таким же Цинтия объятая покоем

Дремала с головой меж зыблющихся рук,

Когда я с пира шел неверною стопою

И светочи рабы несли передо мною…

Хоть бурно властию внушали мне двойною

Здесь Либер, здесь Амур, суровая чета,

Поддетою слегка обнять ее рукою

Иль, за ланиты взяв, поцеловать в уста, —

Но нарушать не смел сон девы я любимой,

Уж зная, как она к винам моим строга,

И взором лишь в нее впивался недвижимо,

Как Аргус в дивные Инаховы рога.

И то, со своего чела венки снимая,

На лоб, о Цинтия, тебе я надевал,

То косами играл, в прическу их сбирая,

То в руки я плоды тайком тебе давал,

И всякие дары слагал на деве сонной,

Дары, скользившие по груди наклоненной…

Меж тем пред окнами луна, свершая круг,

Луна, готовая продлить свои дозоры,

Ей светом трепетным открыла очи вдруг,

И молвила она, в руке ища опоры…[156]

Далі не продовжую. Читачеві ясно, яка різниця в тоні між латинським елегіком і його українським переповідачем. Додамо тільки, що в ориґіналі вірш ніде не слабший від тлумачення акад. Ф. Корша, а останнє місце про місячне сяйво:

…diversos percurrens luna fenestras

Luna, moraturis sedula luminibus

Compositos levibus radiis patefecit ocellos, —

без порівняння сильніше. Чи не ясно, що, так розповідаючи, як розповідає автор «Апокаліпсиса», можна все споганити і все «спаплюжити»? І чи не нагадує це старого (і досить тривіального) єврейського анекдоту, як старий і поважний комерсант переповідає про своє враження від опери «Евгений Онегин»? У вище поданому переказі не більше відчуття Проперція, як у анекдотичному оповіданні відчуття Пушкіна і Чайковського. Повіриш Я. Савченкові, і рішуче незрозуміло стає, як читання такого брудного і брутального поета могло надихнути великого Ґете, котрий, як про те говорить і проф. Малеїн, єдине джерело відомостей нашого критика, признавався, що читання Проперція «потрясло всю його природу».

Особливо ж не ведеться т. Савченкові в формальних характеристиках римської поезії. Тут він інколи робить відкриття, але, на превеликий жаль, усе невдатні. «Не можна минути, — починає він свою доповідь про одно з таких відкриттів, — що вся майже римська поезія написана розміром гекзаметру». «Через те поезія ця в формальному розумінні прикро, як на наші часи, вражає холодною пишнотою аристократичного церемоніалу, врочистою патетикою і витіюватою кучерявістю».

Явне непорозуміння: по 1), дактилічний гекзаметр зовсім не такий загальновживаний вірш, як про те пишеться в «Апокаліпсисі». Горацій і Катулл пишуть свою ліричну поезію найрізноманітнішими метрами і системами (великий і малий сапфік, алкеєва строфа, п’ять асклепіадових систем, ямби, галліямби etc.); Тібулл, Проперцій, Овідій (в половині своїх творів), Марціал користаються елегічним дистихом; по 2), межи повільно затриманим гекзаметром Верґілієвої «Енеїди» і бистрими гекзаметрами Горацієвих сатир — ціле провалля, і характеристика епічного вірша у Савченка («урочиста патетика» etc.) анітрохи не в’яжеться до гекзаметрів усіх інших, крім Верґілія, поетів.

Для ілюстрації холодної пишноти латинського гекзаметра «Апокаліпсис» користується відомою епіграмою Доміція Марса на смерть Тібулла (даємо її тут в українському перекладі):

От і тебе за Верґілієм хутко, юначе Тібулле,

Смерть невблаганна взяла на Єлисейські лани, —

Щоб не було кому в дистихах плакать про муки любовні,

Ні в героїчних рядках славить царів і війну[157].

«Чи можна уявити собі, — запитує нас «Апокаліпсис», — щоб на розмір, як оцей, написать поему, скажемо, на тему революційної боротьби чи на тему громадської й особистої лірики» (стор. 37)? Не знаємо. На цей розмір ніхто не писав поем і серед римських поетів. Гекзаметром же на теми з революційного життя писати можна, що блискуче довів Тичина своїм «Клеоном і Діодотом» та епічним уривком «Повстанці». Це по-перше. По-друге, рядки, процитовані в «Апокаліпсисі» як гекзаметр (до речі, процитовані з помилкою в третьому рядку), зовсім не гекзаметр, а елегічний дистих. Очевидячки, з нашим теоретиком сталося щось подібне до чеховського «Учителя словесності». Пам’ятаємо: Варя і Нікітін сперечаються про те, чи був Пушкін психологом. Нікітін хвилюється, але за нього вступаються офіцери:

«Штабс-капитан Полянский стал уверять Варю, что Пушкин и в самом деле психолог, и в доказательство привел две строки из Лермонтова».

На казусі з гекзаметром Савченко і кінчить своє нещасливе плавання по водах римської літератури, пускаючись в історію загальноєвропейського відродження та псевдокласицизму. Полишимо ж його на цих шляхах у спокої і попробуймо зробити висновки.

I. Чи захитав Я. Савченко хоч трохи теорію Хвильового про азіатський ренесанс?.. Гадаємо, що ні.

З його «Апокаліпсою» сталося те, що буває з стоградусними спеками та циклонами, що їх провіщають метеорологічні бюлетені та дозвільні чутки і які страшними бувають лише здалеку. Оповістка газети віщувала нам теоретичну розвідку. Вийшла в світ невелика брошура, скомпонована нашвидкуруч із не зовсім погоджених між собою цитат і здатна тільки на те, щоб проілюструвати старе і справедливе твердження: «Чтобы судить об античности, требуется очень много знания», — інакше: …але читачі дозволять мені не кінчати речення.

II. Яку ціну має вісь «Азіатської апокаліпси» т. Я. Савченка — його думка, що античність не має нічого спільного з нашим світом? Чи вдалося авторові довести, що античність віджила свій вік — і «нехай мертві ховають мертвих»? Так само ні! Бо ж у історії культури немає нічого мертвого, крім того, що з самого початку було мертве. Коли ж т. Савченко хоче знайти якийсь образ, щоби конкретно уявити собі відношення античного мистецтва до сучасного і до майбутнього пролетарського, — то варт йому звернутися до прекрасної статті проф. Т. Ф. Зелінського «Цицерон в історії європейської культури». Ось що прочитає він там:

«Чи ж можна помирити і погодити з ідеєю проґресу уявлення, що ми залежимо від творів людей, які жили 2000 літ тому? Гадаю: так, коли ми не засвоюватимем неправильного розуміння поступу… Щодо мене, то я уявляю його собі на зразок одного з вищих і найшляхетніших представників рослинного царства — на зразок довговічного дуба чи ясеня, у якого єдиний колись паросток молодої лозинки зберігається до кінця, творячи найдавніший, найтриваліший і найближчий до серцевини шар тисячолітнього дерева»[158].

III. Чи ж може нам в майбутньому ще дати щось пильно засвоєна і глибоко простудійована антична культура? Безперечно, може.

Так думає не тільки Хвильовий, так думав Т. Ф. Зелінський, так думав Іннокентій Анненський, у якого теж була виразна ідея третього, нового відродження. Ці два видатні учені і тонкі перекладачі грецьких трагіків та римських ліриків знали, що «давній світ був не однодум, а многодум», і що коли романські народи в XIV віці взяли від нього його стилістику і утворили нові романські мови літературні, коли німецький світ у XVIII столітті взяв від нього методи наукової та філософічної думки і наслідком мав розвиток власної мислі теоретичної, — то єсть іще обдароване плем’я слов’янське, єдине, на думку Ніцше, «яке може ще обіцяти». Його зустріч з античною культурою, його оживлення її елементами буде початком третього великого відродження. «Античність іще не сказала свого останнього слова», — запевняв один. «Не внесет ли славянский темперамент новой и оригинальной черты в воскресающие гимны античности?» — запитував другий із видатних популяризаторів греко-римської старовини.

В зворушливому некролозі І. Анненського Т. Ф. Зелінський розповідає, як в них часом оживали надії на близькість цього ренесансу, як падали вони «в виду окружающей мглы», щоби згодом воскреснути знов. Як то повторяли вони один одному «месіаністичні зітхання Адріанової доби: «трава ростиме із наших щелеп, дорогий друже, а обіцяного відродження ще не буде», то знов починали вірити і ждати.

Багато років минуло з того часу, коли привид третього відродження повстав у думці тих вдумливих обсерваторів, виїмково талановитих педагогів і тонких поетів. Відмінилися люди, обставини, задачі. І от, з інакше сформульованими прагненнями сполучена, в інший ряд сподівань ув’язана, ця думка повстає знову в «Камо грядеши?» М. Хвильового. Молода класа пролетаріату на терені Східної Європи, творячи свою культуру, своє мистецтво, мусить засвоїти многовіковий досвід європейської творчості; в основу свого світовідчування вона мусить покласти життєрадісне світовідчування еллінське, — і тільки тоді розідме вона блискуче вогнище пролетарського ренесансу, протиставляючи його здобутки здобуткам старої Європи і зваблюючи до себе поневолені, експлуатовані народи Сходу.

Концепція Хвильового ще ледве намічена, але, видимо, автор думав над нею уже не раз і ще торкнеться її ґрунтовніше, не боячись ні «Азіатського апокаліпсису» т. Я. Савченка, ні хохлацького скепсису інших опонентів. Проти його допитливої і тривожної думки що вдіє «волове військо» неповоротних арґументів і баштанницької іронії? Царю Латинові у Котляревського колись корисне було те військо зальотне «волове, кінне і піхотне» — нам воно непотрібне. Нам давно пора вже ставати на шляхи найінтенсивнішої і найпотужнішої творчості, і тільки девальванти культури, заперечуючи то те, то інше, можуть стояти за звуження нашого духовного досвіду.

3

З тяжким почуттям переходиш від брошури Я. Савченка до «наукової» розвідки Д. Загула. Як бо не ілюзорна ерудиція Савченкова, як не слаба його арґументація проти «еллінсько-римських борзостей», і хоч як не в’яжеться назва «Апокаліпсис» з усім ходом і тоном його міркувань, а одного його брошурі відмовити не можна: це певної широти жесту, елементарної коректності літературної, старанно додержуваного правила не примішувати до теоретичної розправи особистих мотивів. Нічого цього про Загулову «Літературу чи літературщину?» сказати не можна: мало не від кожного її абзацу віє якоюсь незатаєною, сливе особистою ворожнечею. Даремно автор робить вигляд, що памфлетна манера йому не до вподоби; даремно і говорить, що не збирається писати памфлетної статті на тему: «Флейта мистецтва та балалайка просвіти». («Такі статті, мовляв, тепер дуже в моді… Але я не вважаю себе за хорошого памфлетиста, а тому і не беруся за цю справу»), — ці відмовляння нікого не одурять, як і ґримаса старого питця над чаркою спирту. Мимоволі спадає на пам’ять та сценка із літопису Самовидця, де козацька старшина вибирає на гетьмана Многогрішного, а він усе від булави відмовляється… «як старая дівка хорошого жениха»[159])… Чи ж не так і Загул, заперечивши для пристойності своє бажання встрявати до полеміки, кидається наосліп у найбільший її вир, одразу переймаючись найгіршими її засобами, як перекручування сказаного, пересмикування цитат і т. п., і т. п. На цих методах, прикрих і дрібних, варт зупинитися спеціально — в статті Загула це є тон, що «робить музику».

Головна мета, в яку б’є Загулова «Література чи літературщина?» — це українська т. зв. «неокласика», мистецька група, що, на думку нашого критика, хоче «повернути колесо історії» і прищепити читачеві «мистецькі уподобання минулих часів». «Що далі, то все виразніше, — пише Д. Загул, — лунають голоси, що зараз українська література у нас в занепаді, ба навіть що української літератури зовсім немає…», «нам треба взяти за зразок велику європейську творчість». І далі: «Нам вказують на неокласику, як на справжнє мистецтво, нас хочуть переконати в тому, що в ній згуртовані «всі вищі математики мистецтва»… «Коли рівнятися, — говорить з приводу цих порад Д. Загул, — хай ми знаємо, на кого рівняємось, хто мав бути для нас дороговказом». І потім, після кількох старанно отруюваних фраз, які я без жалю пропускаю, ставить перше питання брошури: хто такі неокласики і з якого часу вони взялись?

Тут починається ряд історично-літературних сенсацій. Оказується: українська «неокласика» є провінціальний відгомін на виступ неокласики московської, репрезентованої альманахом «Лирический круг» і маніфестом Абрама Ефроса. Виникла українська ж група неокласична р. 1922—23 з тих же самих настроїв, що і московська, і відрізняється вона від московської тільки тим, що «з більшою ворожістю ставиться до інших літературних шкіл і течій». А далі наш критик виписує з маніфесту російських неокласиків 1923 р. (Варвара Бутягіна і інші) весь другий пункт про те, що «неоклассицизм есть литературное течение, строящее свое творчество на базисе чистого классицизма», щоб потім заявити переможно: «під цим наші неокласики, безумовно, підпишуться». І на доказ наводить — ви думаєте, відповідні заяви українських поетів? — ні, різні грецькі та латинські імена, які зустрів коли в віршах Зерова, Рильського та Филиповича і яких (додамо) є досить і в писаннях принципового ворога «неокласики», друга поезії «сучасної» Дмитра Загула[160].

Другий і третій розділи дають спробу схарактеризувати творчість «неокласиків», як «літератури на ґрунті літератури». Неокласики, на думку Загула, є «література утертого шаблонового стилю минулих часів, література наслідувань, переробок, перекладів, переспівів, не творчість, а підроблення, не стиль, а стилізація»… «Неокласики нас хотять переконати, що класична література є альфа і омега всіх мистецьких досягнень». Їм властивий ідеалістичний погляд на старі мистецькі цінності, як на щось вічне, ідеально чисте й годяще для всіх часів, країн, націй, станів і класів». Вони не розуміють завдань і замовлень класу. Навіть цитату з Вороного:

Моя девіза: йти за віком

І бути цілим чоловіком, —

витягає Загул на побиття неокласиків, для більшої авторитетності приписавши її Франкові («Література чи літературщина?», стор. 13).

Третій розділ присвячений ілюстрації твердження, що класичний стиль завжди був на послугах у пануючих і нудьгуючих. Озброївшись, як сам каже, «долотом діалектики», Д. Загул починає з Гомера. Гомерівські поеми утворені торговельно-грабіжницькою аристократією давньої Греції. Французький псевдокласицизм є продукт дворянсько-паркетного середовища. Ворожнеча супроти революційних течій свого часу породила в другій половині XIX в. французький Парнас, а крах революції 1905 р. і задуха реакції спричинилися в російській поезії до акмеїзму та греко-римських трафаретів Брюсова[161], того російського клубка літературних ідей та стилістичних засобів, з якого вимотуються українські неокласики.

Установивши, таким чином, на «прокляті питання» відповіді прості й категоричні, Д. Загул низкою прикладів, здебільшого невдатних, пробує показати, що неокласиків характеризує «розлад» з читачами, розлад з громадянством, що вся їх поезія є утікання від немилої їм революційної дійсності в прекрасну мрію, в далеку Елладу, в грецьку міфологію і римські реалії.

Само собою, на тих стежках утікання від дійсності та наслідування античних зразків неокласики ніде не досягають справжньої майстерності. Образи їх узято «напрокат» у інших поетів (навіть один у одного запозичаються), словник убогий, синтакса одноманітна і т. д., і т. д. На цьому Загул і кінчить, ставить крапку, а нам дає змогу розглянути цей витягнений з купи безладно наверганих цитат стовбур його основної думки. Пригляньмося ж і ми до міркувань та обвинувачень нашого прокурора в тому порядкові, як вони виникають у брошурі.

Отже, перше: коли і в зв’язку з чим постала українська неокласика? Загул, як ми вже бачили, відносить її постання на сезон 1922—23 р. і ставить її в причиновий зв’язок з Абрамом Ефросом і маніфестом російських неокласиків 23 р. Але що з хронологією тут не все гаразд, — він потаїти не може і зазначає, що до того часу, а саме р. 1920, вийшла «Антологія римських поетів» Зерова. Ми не знаємо, яка пам’ять у нашого критика, і тому нам трудно сказати, свідомо чи ні забуває він деякі факти. Мусимо нагадати, що, напр., перші переклади Зерова з латинських поетів з’явились друком уже в 1918 р. (IV еклога Верґілія. ЛНВ, 1918, II—III); в тому ж році було надруковано і книжку М. Рильського «Під осінніми зорями», книжку, в якій Рильський-поет явився уже сформованим, укінченим, приблизно таким, яким знаємо його й досі. І протягом того самого сезону (р. 1918—1919) вихід нової книжки зустрінуто було двома статтями-рецензіями: Филиповича в «Книгарі» (яку Д. Загул міг пропустити) і Зерова в «Музаґеті», одним з організаторів якого Загул був і яку трохи чудно було б йому забути. Таким чином, ще р. 1919 визначилася та основна трійця, проти якої Д. Загул скеровує свої найгрізніші громи, і зложилася вона «без всякого постороннего подвождения» і задовго до знайомства з Абрамом Ефросом та Варварою Бутягіною, яких т. Загул накидає «неокласикам» в ролі хрещених батьків.

Як зложилися мистецькі уподобання групи, поки що ніколи над тим думати. Але безперечно одно, що і для Рильського, і для Филиповича чималу вагу мав характерний для російського літературного життя передвоєнного часу культ Пушкіна і пушкінської плеяди «золотого віку» російської поезії (року 1917 вийшла велика робота П. П. Филиповича, присвячена Баратинському). Другим формуючим враженням було пильне читання символістів російських, причому поруч Брюсова, В. Іванова і Блока впливав і найтонший з поетів символізму — Іннокентій Анненський. Його «Книги отражений», як і «Символизм» А. Бєлого, довгий час визначали уподобання і власну методу «неокласиків». Пам’ятаю, як на зборах університетської української громади р. 1912 мені прийшлося на літературному суді говорити прокурорську промову проти поезії Чупринки, і як я, спершися на формальну методу А. Бєлого, доводив ритмічну бідність поета, тобто робив те саме, що р. 1918 в «Літературно-артистичному альманахові» робив Я. Можейко.

Я не торкаюсь інших впливів, щоб не зловживати уваги читача. Але гадаю, що безперечний зв’язок Рильського з гуртком «Української хати» та літературні інтереси інших товаришів вказують нам на якийсь кардинальний відрив від старосвітського українського народництва та його літературних позицій. Що ж до теоретичних поглядів на літературу, то вони вироблялися у групи в атмосфері боротьби межи концепціями «матеріалістичними» та «ідеалістичними», коли методи історичної та й історично-літературної науки поволі модифікувалися в залежності від ідей марксівського соціологізму. Все це визначило і літературні уподобання групи; в попереднім здобутку українського письменства у них були свої улюблені письменники: Франко (головно як поет), Леся Українка, почасти Коцюбинський та Кобилянська; Нечуй-Левицький та Панас Мирний видавалися дещо чужими, а поети з гуртка «Української хати» невиразними, а їх літературні досягнення нерішучими. Через російську поезію група на той час доходила до чужомовних джерел російського символізму та споріднених з ним явищ.

Цією лектурою та уподобаннями з’ясовується і відношення Филиповича, Рильського, Зерова до перших кроків українських символістів. Було те відношення, безперечно, прихильним. Хай наші символісти були літературно не міцні, нехай занадто схематичним було їх засвоєння російського символізму, — Загул і Я. Савченко, Слісаренко і Ярошенко були зустрінуті, як цікаве і потрібне з’явище. Хто тоді думав, що Загул і Савченко будуть остільки безхарактерні, що зречуться свого дальшого розвитку і зростання, зійдуть зі свого ґрунту і волітимуть усохнути, як поети, на жертву простолінійно сприйнятим «замовленням» часу.

Впливи символістів і символізму на наших неокласиках помітні ще й досі. В поезії Филиповича їх виявив у своїй вдумливій рецензії Ан. Лебедь («Ж. і р.», 1925 р.). В поезії Рильського їх знайти так само не тяжко; побіжно принотовані вони в моїй статті «Літературний шлях Максима Рильського» (збірка «До джерел»). Не минув «неокласиків» і російський акмеїзм: «Камень» О. Мандельштама, «Вечер» і «Четки» Ахматової, маніфест Городецького, як і гумільовські огляди російської поезії в «Аполлоні», безперечно, сприймалися їми. Стаття В. Жирмунського про поетів, «преодолевших символизм» («Р. мысль», 1916) слалася з їх власним вибором межи обома течіями. Коли ж у власній практиці «неокласиків», одначе, злилися в одній поточині і відгомони символічної техніки, і навіяння акмеїстичної манери, то це з’ясовується умовами літературного життя українського. В російській поезії акмеїст Городецький виступав проти символістів останнього періоду. У нас і символізм, і акмеїстична поетика, і футуризм Семенка, і навіть модерне рафінування народнопоетичної спадщини у Тичини виконували ту саму ролю. Всі вони з’явилися одночасно, всі вони були союзниками і мали спільний фронт проти кволих переспівів Олеся, проти культу Чупринчиної «музики вірша», проти атавістичних виявів доолесівської манери. Що це так, Загул може знайти численні докази в рецензіях «ЛНВ», «Шляху», «Книгаря» і інших видань.

Після всього цього нашому критикові, може, стане зрозумілий і прилюдний виступ неокласиків у червні 1922 р. Дозволю собі коротенько, всього в кількох словах, пригадати, як намічала тоді група свої задачі і план чергової роботи. Нам увижалося, що першим завданням нашим повинне бути ґрунтовне вивчення того, що є в українській літературі справжня вершина і наша хороша традиція (перш за все: Леся Українка і Франко), а в зв’язку з цим і деяка переоцінка багатьох поетичних репутацій; 2) треба засвоювати українській поезії, в міру сил і змоги, все, що є найпоказнішого в літературі всесвітній: 1917 рік і пробудження нових суспільних сил примушують поставити цю справу ширше, як коли-будь вона ставилася, і 3) на черзі повинне стати питання про підвищення літературної техніки. Таким чином, з погляду неокласицизму засуджувалась всяка старосвітчина українська і розперезаність. Засуджувався, напр., марксизм, коли він обмежувався, як у Загула, на цитатах із схематичного Фріче і не провадив до многолітньої роботи над перекладом класичних праць: засуджувався верлібр, коли він був стежкою до розслабленої і невпорядкованої прози. І навпаки, все, що єсть змагання до вищого ступеня, в принципі не заперечувалось: марксизм, коли він диктував широкі побудування наукові; прокладання нових стежок в художній прозі, і навіть верлібр, коли він справді вносить міцну синтаксу і є природне виявлення ритмічного відчуття автора.

Чотири роки пройшло з часу, як ці слова було сказано: не раз і не два вони повторялися на різних літературних виступах і вечірках. Кожний читач може приглянутися, чи робить що «неокласична» група на визначених нею стежках. І коли з читача обсерватор супокійний і об’єктивний, він зрозуміє все: і органічність цієї роботи на вкраїнському ґрунті під революційний час, і продиктованість її умовами українського життя, і суто українську генезу її, що ніякого місця не лишає ні Абраму Ефросу, ні іншим, з Загулової ласки, батькам українського «неокласицизму».

Ці формули (свої власні, не проказані з Москви) з’ясовують і те, чому неокласики не писали свого маніфесту (не організовувались і не кололись) і чому вони ніколи не заходжувались коло утворення «школи». Даючи повний простір один одному, вони ніколи не окреслювали спільної для всіх рамки; однаково перекладали і «залізні сонети» німецької робітничої поезії, і давніх римлян, і польських романтиків, і французьких унанімістів. Їм однакові гекзаметри і октави, чотиристопові ямби і свобідний вірш. От чому вони, всупереч авторитетному твердженню Загула, ніколи не підпишуться під § 2 маніфесту російських неокласиків, — не скажуть, що свою творчість вони «засновують на базі чистого класицизму»; от чому вони воліють свою назву «неокласики» брати в лапки, і вже, роауміється, ніколи не погодяться з Д. Загулом, що «мистецтво» існує «ради мистецтва» та що «класична література є альфа і омега всіх мистецьких досягнень». Неокласики гадають, що грецькі і римські автори можуть бути корисні в справі утворення «великого стилю», але вони ніколи не вважатимуть, що на давніх авторах їм світ завязано, і завжди проситимуть Д. Загула не одмовлятись від авторства блискучої формули «про альфу і омегу».

Не більше рації має Загул і в другім ряді своїх міркувань про неокласиків, — там, де він закидає їм настрої самотності та втікання од світу. Хоч як наш критик напрошується на компліменти, доводячи з Плеханова, що наукова праця може переходити в гарячий тон публіцистичної відозви, а проте «не перестає задовольняти найстрогіші вимоги науки» («Література чи літературщина?», стор. 36), — але ми мусимо сказати, що науковість його памфлету, принаймні в розглянутих розділах, невисока. Правда, наш критик скрізь посилається на автентичні цитати з неокласиків, але запал публіциста сліпить йому погляд ученого і кривотлумачить цитати.

Так, навівши з Плеханова виписку про те, що нахил до формули «мистецтво для мистецтва» виникає там, де мистець від свого середовища відривається (формула «мистецтво для мистецтва», згадаймо, накидається неокласикам без їхньої на те згоди), — Загул пише: «Вчитайтесь тільки в їх («неокласиків») твори, і ви побачите, як далеко вони хотять втекти від нашої дійсності, які вони самітні в сучасному оточенні». Ідуть цитати —

з Зерова:

Душе моя, тікай на корабель,

Пливи туди, де серед білих скель

Струнка, як промінь, чиста Навсікая.

Справді, ясно: автор у цьому вірші втікає. Але до чого і від чого? Це з’ясовують попередні рядки:

І Саломея. Ще дитя (дитя!),

А п’є страшне отруєне пиття

І тільки меч і помсту накликає…

Автор тікає до здоров’я і ясності гомерівської Навсікаї від прянощів рафіновано розпусної Саломеї Вайльда… Чи, може, у нашого критика єсть якісь докази, що образ Саломеї тут треба розуміти «иносказательно и духовно»?

Знову дамо слово Загулові: «Зеров, — пише він, — дивиться на нашу сучасність і зітхає: «З якою б радістю я все те проміняв на брук і вулиці старого Херсонеса». І знову, щоб справа була ясна, перегляньмо весь цитований вірш спочатку:

Високий, рівний степ. Зелений ряд могил

І мрійна далечінь, що млою синіх крил

Чарує і зове до еллінських колоній.

Ген-ген на обрії сильвети темних коней,

Намети, і вози, і скити-орачі.

Із вирію летять, курличучи, ключі,

А з моря вітер дме гарячий, нетерпливий…

Але пощó мені ці вітрові пориви,

І жайворонків спів, і проростання трав?

З якою б радістю я все те проміняв

На гомін пристані, лиманів сині плеса,

На брук і вулиці старого Херсонеса!

Звідки нашому дотепному критикові відомо, напр., що під степом, наметами і орачами треба розуміти нашу сучасність, а під Херсонесом — Херсонес? Я, знаючи обставини, в яких вірш писався, радий посвідчити, що протиставлення одноманітного степу і шумного, старого Херсонеса скидається скоріше на протиставлення містечка, в якому автор кілька літ жив, і Києва, куди марив він перебратися. Тільки!

Не краще виглядають цитати з Филиповича. Яким чином може свідчити про самотність Филиповича серед сучасного громадянства вірш, з яким він звертається до другої особи:

Серце твоє, мов маленький будинок

На неосяжній холодній землі.

Холодній, очевидно, для тебе. Неосяжній — для тебе, для другої особи. І вже зовсім скандал виходить з цитатою, взятою на доказ «самотності» і «одірваності» Рильського.

А серце, так: ти ж той листок єдиний

На гілці всеземної деревини…

Цитату виписано з сонета Рильського (стор. 47 книжки «Крізь бурю й сніг»). В поезії перед нами образ світового ясена Іґдразиля, що ми всі тільки листки на ньому; і ні про що інше виписані рядки не свідчать, як про споєність частини з цілим, одиниці з масою.

Зумій же чуть, як переходять соки

Крізь дерево плодюче і високе,

Спізнай, яка у цілім глибина.

І от на таких цитатах, чотирьох сумнівних, а двох невиразних і блідих («Тепер такий самотній я», «Мамо, сива мамо, що за самота?»), будується висновок про мистецьку самотність «неокласиків» та ще й пересторога їм робиться, що «така самотність за наших часів може перейти в приховану ворожість до «бруду», до «плебсу», до того profanum vulgus, що його римський поет Горацій, улюбленець Зерова, «ненавидить і держить осторонь» від себе. «Може перейти» — це ще не біда. От коли б т. Загул доказав, що перейшла… А що Горацій заявляв «Odi profanum vulgus et atceo», то не що інше писав і Пушкін в своїй «Черні» і в своїм сонетові «Поету». Невже ці вірші кидають тінь на російських цінителів Пушкіна, як Троцький або Сосновський?.. Ні, «плебсу» неокласики не відкидають від себе; що ж до «бруду» і «в тому числі» до нечистої арґументації брошури «Література чи літературщина?», то тут вони справді мають ворожість, і навіть не приховану, а явну.

Але досить про одрив від мас, від сучасності та про мистецьку самотність неокласиків. Перейдімо до питання, що стоїть в найтіснішому з ним зв’язку, до питання про неокласичну літературщину.

Характерно, що це, як показує назва наукової роботи Загула, центральне обвинувачення ніде не сформульоване з належною ясністю та докладністю. Але такий вже з Загула прокурор, початкуючий, недосвідчений, — прокурор, у якого легше доглядіти ліричне зафарблення, аніж логічну структуру обвинувачення.

Найвиразніше закид щодо літературщини подано в словах уже цитованих: поезія неокласиків є «література на ґрунті літератури… література безцеремонних запозичень та ремінісценцій… не стиль, а стилізація». Сюди ж, до цієї формули тяжить і те спостереження, що неокласики люблять одягати свої настрої в одіж далекої старовини і тим подібні стають до захожих різьбярів, що нічого спільного не мають з нашим народом і нашою сучасністю: «для них наш народ — скити, а отчизна — далека Еллада». Сюди ж належать і закиди в надмірному захопленні міфологічною та географічною номенклатурою давньої Греції, цими, як каже Загул, «Тифрестом та Олімпом», «Етою і Летою».

Гадаю, що це обвинувачення може стосуватися, головне, до одного з неокласиків — Зерова та ще хіба до Бургардта, що опублікував досі два-три ориґінальні вірші і в одному з них характеризує нашу добу образами великого переселення народів.

Що ж, можу посвідчити: відносно свого поетичного хисту Зеров тримається дуже поміркованої думки і, коли б до поетів у нас ставилися вимоги великі й серйозні, певно, ніколи б не надрукував своєї «Камени». Він і сам признає за собою відсутність ліричної безпосередності, і Загула, як автора «Нашого дня», запрошує зробити те саме. Але разом з тим він мусить застерегти свого суворого критика, що навряд чи годиться так легко, як він, орудувати терміном «літературщина». Візьмім для прикладу згаданий вірш О. Бургардта:

Ой, так само у присмерках давнього Риму

Дикий вітер гуляв у розірваних хмарах,

Лютий грім над полями зчорнілими гримав

І грозою літав яснозбройний Аларих.

Коли б т. Загул міг мені довести, що цей вірш написаний ради самого способу зіставлення, ради прикладу стилістичного або літературної забави, без тіні внутрішнього заінтересування, я, може б, і приєднався до його присуду. А так, — це така ж література, як і все інше. І я жодної причини не бачу, чому я не міг описати нашого з Бургардтом життя у торговельному, спекулянтському по термінології 1920—1921 р. містечку, як становище двох захожих різьбярів у пів-варварській Ольвії. Чому це такий злочин, коли я, скажемо, дрібну метушню авторських самолюбств в українській поезії перенесу на ґрунт давньої Олександрії:

В столиці світовій, на торжищі ідей,

В музеях, портиках і в затишку алей,

Олександрійських муз нащадки і послідки,

Вони роїлися, поети і піїтки…

Загул скаже, що це «література на ґрунті літератури», тобто літературщина. Гаразд! А що тоді «Камінний господар» Лесі Українки, «Визволений Прометей» Шеллі? Попрошу приглянутись до творчості Лесі Українки. От захопили її враження 1904—1905 року, і в уяві її оживають жирондисти та монтаньяри, давній Вавилон, суперечки пророків на руїнах Єрусалиму. Українська критика «доброго старого времени», з якою навряд чи захоче т. Загул солідаризуватися, теж уважала все те самою лише «літературщиною»: Лесі Українці радили писати популярні статті — огляди європейського письменства; вихваляли слабі її речі, як «Блакитна троянда», за те що в них знати «живе життя» (це був тоді такий же фетиш, як нині «сучасність»). Десять років повинно було минутися, поки зрозуміли, що у Лесі Українки без порівняння більше «живого життя», аніж у десятка її сучасників. Невже ж приклад з оцінкою Лесі Українки нічого не сказав Загулові?

І ще одна справка, — «Si licet in parvis exemplis grandibus uti» (коли дозволено в малій справі користуватися великими прикладами). Маю на увазі «Історію одного города» Салтикова-Щедріна. Написана на самім початку 70-х рр., прекрасна, гостра сатира на сучасну Росію, «Історія одного города» була, на горе своє, «стилізацією», не «творчістю, а підробленням» спочатку під розповідну манеру XVIII століття (вступні нотатки глуповського архіваріуса), в кінці («оправдательные документы») — під канцелярський стиль XVIII — початку XIX в. Відкривається сатира «описью градоначальникам от вышняго начальства поставленным» з 1731 по 1825 р. (явна несучасність!), причому скрізь додержано одну рису: характери градоначальників строго відповідають стилю царювань, з якими хронологічно спадаються. Ця риса та ще пам’ять про писарєвське тлумачення сатири Щедріна, як «цветов невинного юмора», надали рецензентові «Вестн. Европы» думку трактувати твір, як «сатиру історичну», знайти в ній елементи «карикатури для карикатури» і зробити трохи несподіваний висновок про неповноту та однобічність сатири, як історичного етюду. Сатирик відповідав рецензентові листом, де зазначав: «Не историческую, а совершенно обычную сатиру имел я в виду, сатиру, направленную против тех характеристических черт русской жизни, которые делают ее не вполне удобною». Але і ці заперечення зробили діло лише наполовину, — бо ще Овсянико-Куликовському довелося спростовувати непорозуміння в своїй «Истории русской интеллигенции»[162].

Мені цікаво тепер, як би розв’язав цей інцидент наш новий арбітр у справах сучасності. Бувши послідовним, він мусив би визнати сатиру за несучасну.

Хіба не ясно, що Угрюм-Бурчеєв є карикатура на Аракчеева, Беневоленський — на Сперанського, а Ераст Грустілов — на Карамзіна з його літературним сентименталізмом та культом російської державності? Таким чином історична маска прийнята була б за справжнє обличчя сатири.

Яку ціль і причину мають літературні засоби, до яких звертається Леся Українка в своїх драмах, Салтиков — в «Історії одного города»? Відповідь на це питання завела б нас далеко. Але що б не диктувало письменникові цей літературний засіб, чи була це вимушена «езопівська» мова, чи відривання постатей та ситуацій від їх питомого ґрунту служило цілям художнього узагальнення, типізування, — ясно одно, що в загулівському означенні «літературщини» немає головного, що спричиняється до вироджування літератури в «літературщину»: внутрішнього заніміння, внутрішньої мертвотності, того, що може бути часом в творах, де античних імен немає або майже немає. Чи не є прикладом такої літератури без літературного нерва «Жовтневий вихор» в книзі Д. Загула «Наш день»?

Так, крок за кроком, наблизилися ми до методів літературної науки Загула. Маємо уже і враження, що всі вони (методи) фактично зводяться до засобу підтасування і натяжки. На цих же засобах побудовано і формальну аналізу «неокласичної» манери, на яку (аналізу) наш критик покладає деякі надії: «Формальний аналіз наших неокласиків, — пише він, — може бути для них корисним, бо вони й самі, певно, несвідомі того, що переспівують один одного». І далі приклади. У Зерова: «струнка, як промінь, чиста Навсікая». У Рильського: «ніжна Навсікая, струнка дочка феацького царя». У Зерова: «феацький квіте, серце Навсікає». Хоч і дуже сильні приклади наводить Д. Загул, а проте мушу сказати: наслідування вони ще не показують. Вірш Зерова є відповідь на вірш Рильського, і Зеров, відповідаючи, свідомо, так мовити б, цитує епітети свого кореспондента. Так само свідомо Рильський скористався у Зерова з епітету «стрілчастий». Що ж до виразу Рильського «співець рибалок, меду й Навсікаї», — то він сюди зовсім не стосується. Це є цитата із докорів, що кидалися на адресу поета в рецензіях. Рильський і відповідає: «Хай буду класик, а не футурист, співець рибалок, меду й Навсікаї, — але…» і т. д. Отже, до переспівування мотиву Навсікаї ця виписка не належить. Подібний конфуз виходить і з «посохом». Наш критик уважає чомусь, що «посох» Рильського («І білий посох розцвіта в руках») є той самий образ, що у Зерова: «Твій посох поламавсь і світоч твій погас». Але ж… посох у Зерова є просто «ціпок», як радить замінити Загул, що з якогось часу не любить слов'янізмів, а у Рильського це образ процвітання сухого дерева, символ душевного оновлення і прощення, мандрівний образ, популярний, як відомо, мабуть, нашому критикові, і в німецькій поезії.

В своєму бажанні вивести неокласиків на чисту воду Д. Загул звертається до російського поета Кусикова і знаходить у Филиповича наслідування його образів. Пор.:

Він тікав і дививсь, і знову

Зупинявся між тихих трав,

Загубив золоту підкову

І на обрії десь упав.

І у Кусикова:

Пробежал по небу черной тучей конь.

Потерял подкову золотую он,

Ляснула подкова, в небе дрогнул звон,

Под копытом искрой выблеснул огонь.

Але радіти Загулові знов-таки рано. Обидва поети дають кожен одмінне застосування образу. У Филиповича — сонце на заході і вітряний день, у Кусикова — гроза. І потім, чи ж доведено, що Филипович писав свої рядки, уже знаючи Кусикова? А чому не припустити думку, що на нього в даному разі вплинув Куліш, у котрого теж єсть «тонкий полумесяц, стоящий в небесной высоте, как золотая подкова»?[163]

Але навіть коли б у Филиповича і справді була тут ремінісценція, то й тоді нема ще приводу тягти поета до криміналу. Мало хіба ремінісценцій у Пушкіна з Державіна, у Лєрмонтова з Пушкіна, у Шевченка з Лєрмонтова, нарешті, у Загула з Рільке? Див. вірш «Майбутнє»:

Чи ж не для тебе родяться співці,

Що в холоді убогої кімнати

Збирають вирази та образи багаті,

Виносять їх на площі й вулиці?

Вони самітні все своє життя…

І малярі малюють без кінця

Картини, краєвиди та портрети.

А потім з рук голодного митця

Оті ескізи, радісні сюжети

Так ваблять і милують очі…

Хіба це не Рільке?

Für dich nur schliessen sich die Dichter ein

und sammeln Bilder rauschende und reiche,

und gehn hinaus und reifen durch Vergleiche,

und sind ihr ganzes Leben so allein…

Und Maler malen ihre Bilder nur,

damit du undvergänglich die Natur,

die du vergänglich schuffst zurückempfängst:

alles vird ewig[164].

Не свідчить про науковість Загула і тон його брошури, причіпливий, дрібничковий, такий далекий від спокою та об’єктивності справжнього наукового викладу. Щоб не обтяжувати читача, подам тут один лише приклад. На сторінці 16 Загул нападається на мене за те навіть, що я «по всіх наших журналах розсилаю свої «прекрасні переклади з Ередія» (останні слова з підкресленням, у лапках). А чому б і не послати? Чотири сонети: два в «Червоний шлях» (два роки тому), два — в катеринославську «Зорю». А що редакція «Зорі», друкуючи ті переклади, назвала їх прекрасними, так я тут ні при чому. І Загулові рішуче нема чого ображатися.

А от цитати йому треба б наводити точніше, без перекручувань і вигадки.

Знов приклад. На стор. 16 Загул цитує, а на стор. 36 повторює два рядки з моєї нібито програмової поезії:

Леконт де Ліль, Жозе д’Ередія —

Оце твоя, поезіє, дорога.

Після цього — дужки, і в дужках: «Цитату беру з вірша, що друкується зараз у гумористичному декламаторі в видавництві «Час». Хороша «програмова» поезія, що може знайти собі місце тільки серед гуморесок! Але спочатку — кілька слів до відома читачеві: в гумористичному декламаторі «Часу» моя поезія не друкується: т. Загул, здається, поспішився з інформацією. Написана ж моя поезія р. 1921 як жарт; для друку ніколи не призначалася, і елементарна чемність мусила б показати Загулові всю незручність його посилання. Адже ж йому, певно, не сподобалось би, коли б ми почали публікувати, не питаючи згоди, його слов’янські поезії або розкривати деякі з його псевдонімів. Нарешті, і це не біда. Але для чого т. Загул, цитуючи, перекручує мою думку, подаючи її у зміненому контексті? От цей сонет: «Нова українська поезія».

Яка ж гірка, о Господи, ця чаша,

Ця старосвітчина, цей дикий смак,

Ці мрійники без крил, якими так

Поезія прославилася наша!

Що не митець, то флегма і сіряк,

Що не поет, сентиментальна кваша…

О, ні! Пегасові потрібна паша,

Щоб не зав’яз в болоті, неборак.

Класична пластика і контур строгий,

І логіки залізна течія, —

Оце твоя, поезіє, дорога,

Леконт де Ліль, Жозе Ередія —

Парнаських зір незахідне сузір’я

Зведуть тебе на справжнє верхогір’я.

Отже, в моєму вірші Леконт де Ліль та Ередія (д’Ередія у мене немає), як бачить тепер читач, не дорога, а провідники, рецепт на малоросійську сентиментальність.

Ще приклад, щоб остаточно відчути тон брошури; Д. Загул на стор. 10—11 пише: «Неокласика має в Києві своїх герольдів, що люблять сплітати їй лаврові вінки та величати їх на всі заставки, як єдиних справжніх українських ліриків… Це вони заклали в Києві неокласичне видавництво, вони влаштовують «в залах Академії «вечірки неокласичної літератури», вони пишуть на твори неокласиків «восторженные» рецензії, вони утворюють ту читацьку базу, що на ній ґрунтується літературна течія, що будує свою творчість на ґрунті чистого класицизму». Трудно сказати більше злісної неправди протягом кількох рядків. Чи ж треба нагадувати, що на ґрунті «чистого класицизму» хотіли колись будуватися неокласики московські, які «в залах Академії» не виступали ніколи; що «герольди неокласиків» запрошують на вечірки і інші групи літературні, і вже, розуміється, ніхто з них не вихваляв цих поетів, як єдиних українських ліриків, та й ні одна з тих вечірок не звалася «вечіркою неокласичної літератури». Ця дріб’язкова причіпливість і злоба, цей тон образи і роздразнення так і віє від брошури Дмитра Загула, наводячи на пам’ять Коцюбинського в «Intermezzo»: «Повідчиняти б вікна, провітрити оселю… Хай увійдуть у хату чистота і спокій».

4

Наша стаття наблизилася до краю.

Виринає питання, що ж дали нам обидві брошури, про які з таким притиском і увагою говорила київська оповістка?

Гадаємо, навіть побіжного їх розгляду було досить, щоби визначити питому вагу наукових методів одного автора і теоретичне підготування другого. Не розминаючись з правдою, можна сказати, що ні «Апокаліпсис», ні «Літературщина» не належать до найсильніших чи найпочесніших сторінок літературної полеміки 1925—1926 рр. І хоч якою «азбучною» здається декому і може здаватися наша сьогорічна суперечка, але і вона потребує зброї соліднішої і гострішої.

1926

Перед судом методолога{152}

1

В ч. 4-му «Життя й революції», в «Мистецькій трибуні» т. Степан Гаєвський умістив три замітки на літературно-методологічні теми. Замітки не так солідні, як невдоволені, — якась «жалобная книга» на київську, журнальну переважно, критику. Т. Гаєвський оглядає літературну продукцію минулого сезону і все, що бачить перед собою, уважає за мізерію: ніщо йому не до душі, ніщо не до вподоби. Не подобається йому М. Зеров з його оглядом літературного року 1925 («одірваність від життя!») та обороною ренесансової позиції Хвильового; але нема у нього ласки і до «супротивників Зерова», за якими він теж (щоправда, досить глухо) визнає «багато хиб». Дістається від нього і т. Ф. Якубовському і т. Євг. Перліну; першому за компліменти Копиленкові та за недодуманий до краю «Ключ сюжета» Асєєва, другому — за нез’ясовані причини літературного успіху доволі посереднього російського письменника Пантелеймона Романова. Навіть свого університетського учителя не поберіг т. Гаєвський, обрушившись на статтю не названого на ім’я академіка про Шевченка та Некрасова… «Всем сестрам по серьгам», як каже відома російська примовка.

Але, розуміється, і тут «ина слава солнцу… ина звездам» і навіть «звезда от звезды разнствует». Зерову дістається за все: і за те, що не вияснив, як розуміє… Хвильовий свою циклічну теорію пролетарського мистецтва та своє гасло Азіатського ренесансу; і за те, що перекладає він «статику» Ередія, а не «динаміку» тих поетів, яких уподобав М. Терещенко; і за те, що риторичними ніби ефектами затушовує недоговореність своїх мистецьких поглядів, і навіть за те, що уживає в своїх критичних статтях рефренів (хоча, здається, ні в одній риториці, ні в одній піїтиці рефрени критикам не заборонені). Тільки одному Могилянському за його вульґарності (цитата з Щедріна) попадає не менш, як Зерову. Т. Ф. Якубовському вже значно легше. Що ж до т. Щупака з його доповіддю 8 лютого ц. р., то його т. Ст. Гаєвський обачно оминає, вимовляючись тим, що доповідь його обмежилась практично організаційною стороною справи. Отак пройшовшися по фронту літературної критики і напавшися на кожного представника її, зокрема, за недостачу «фронтового образованія» (причому енергія нападу зворотно пропорціональна ідеологічній забезпеченості авторів), наш літературний бригадир (уклінно просимо т. Хвильового заспокоїти його генеральським чином!) звертається до т.т. Зерова і Могилянського, що «числяться в неокласиках», до т.т. Якубовського і Перліна, що «в неокласичних святцях не числяться», з такими міркуваннями: 1. Літературна наша критика застигла на мертвій точці, з якої навіть при бажанні нема можливості правильно схарактеризувати літературні процеси; 2. «Замість діалектичного процесу, зв’язаного з суспільною психологією» (…«Мудрый Эдип, разреши»), ми маємо суб’єктивні оцінки, бачимо, як засіб стає метою, ми втягуємося в крохоборство, задовольняючись дрібними перемогами, а на широкий шлях дійсно соціологічної критики вибратися не можемо. З цих двох міркувань логічно випливає висновок: наш єдиний рятунок — дійсно соціологічна критика. Лише вона відведе нас од манівців крохоборства і лайки.

До розгляду цих думок т. С. Гаєвського ми і перейдемо, попрохавши читача подарувати нам наш тон, що повстав з бажання трохи поконкурувати з тоном заміток «На літературно-методологічні теми».

2

Отже, спочатку. Літературну атмосферу минулого року т. Гаєвський уважає нездоровою. Нездорова ж вона — на його думку — тому, що основні питання літературного життя у нас не виясняються, не визначаються, тимчасом, як тон полемічних виступів щораз загострюється. «Що має бути, — питає він, — отой Азіатський ренесанс? Чи то має бути поновлення старовини: «шапками закидаєм», чи то буде дійсно щось нове і радісне?.. Знов-таки — що це за циклічна теорія? Що за всецілюща панацея має бути українській літературі від тих циклів?»

Характерно, що з’ясування всіх цих кардинальних питань цьогорічної суперечки т. С. Гаєвський сподівається від М. Зерова, якого, вочевидячки, мислить присяжним тлумачем теоретичних міркувань та історичних прогнозів М. Хвильового. Він так і пише: «Коли цю думку (про цикли в розвитку мистецтва) піддав Хвильовому Зеров, то чому він і до цього часу не розвинув її, щоб розвіяти сумніви і непевності?»

Що ж, коли гасла ренесансу для т. С. Гаєвського все ще неясні, йому можна, в порядку товариської допомоги, ще раз повторити коротенько все, на ту тему сказане (Repetitio est mater…). Але нехай же і він перед тим дещо візьме собі на увагу.

1. Ніяких, на превеликий жаль, думок ні про ренесанс, ні про цикли я Хвильовому не піддавав. Зложилися вони у Хвильового самостійно, і єсть підстави гадати — задовго до його літературного виступу, а значить, і особистої знайомості зо мною. Коли ж С. Гаєвський не вірить моїй уже зложеній про те заяві (в статті «Євразійський ренесанс і пошехонські сосни»), він може звернутися до фактів. Він може пригадати, що вперше виразно віра у великий ренесанс азіатський у Хвильового виявляється в оповіданні «На глухім шляху», а видрукувано це оповідання на початку 1923 р. («Шляхи мистецтва», ч. 5), тоді як перша особиста зустріч Хвильового і Зерова відноситься до часу київського приїзду гартян, отже, до грудня 1923 р. А як узяти до уваги посвідчення Хвильового, що перед своїм літературним виступом він довго і пильно працював над собою, — то чи можна припустити, що в грудні 23 р. теорії східного ренесансу йшов принаймні третій-четвертий рік?

2. Чи не помиляється наш поважний критик і методолог, коли висловлює думку, ніби пояснення до писань Хвильового можуть розвіяти його непевність і сумніви? Теорія циклів і азіатського відродження деякою мірою лежить в обсягу віри. Її тези — зовсім не така очевидність, щоби можна було отак вложити «персты в раны» і тим раз назавжди розвіяти сумніви і непевність. Коли вони, ці тези, імпресіоністично накидані в «Камо грядеши?», не взяли т. Гаєвського за живе, — то які з’ясування допоможуть його невір’ю? Адже єсть на Україні, серед інших природних багатств, і той знаменитий скепсис, з яким нелегко порозуміватись і якого нічим не подужати.

Та чи справді т. Гаєвський так жде пояснень? Роля безстороннього свідка, методологічного інспектора полеміки, щось не вельми йому вдається: методолог рветься в бій. Саме вже формулювання його запитань («Чи не відновлення старовини?», «всецілюща панацея…») показує в ньому читача упередженого. При певній бо тільки і затяжній упередженості можна накидати Хвильовому у власність такі формули, як «шапками закидаєм!..».

Тут я знову прохаю вибачення у читача, я мушу знов (т. Гаєвський вимагає!) обвести кольоровим олівцем контури великого «Євразійського ренесансу». Як мислить його собі Хвильовий? Гадаю, Хвильовий розуміє його як «велике духовне відродження азіатськи відсталих країн». Хвильовий міркує також, що азіатський ренесанс буде кульмінаційною точкою переходового періоду, тобто великої, можливо, на кілька століть, доби зростання пролетаріату, його боротьби зі своїми антагоністами, доби широко задуманого закладання основ своєї культури і свого мистецтва. Щоб утворити нові культурні цінності, пролетаріат мусить опанувати весь дотеперішній досвід культурного будівництва і базуватися на ясно-радісному «античному» світосприйнятті (отже «щось нове і радісне!»). Немалу ролю в цьому новому відродженні має відіграти Україна. Доки їй, справді, бути провінцією межи провінцій, почитувачкою «позадницьких» формул мистецького утилітаризму? Доки їй сперечатися слідом за колишніми російськими мудраками, що вище і потрібніше: Шекспір чи черевики? Доки їй плодити масового письменника, що може безсило плутатись лише в ар’єргарді на той час, коли треба пробиватися до перших лав!

З цих міркувань випливає і загальнокультурна орієнтація Хвильового. Для переможного ходу нового ренесансу Україні потрібний 1) свій пролетаріат (на ґрунті потужного розвитку економічного) і 2) сильна висококваліфікована інтеліґенція, яку пролетаріатові треба перетягти на свій бік, завоювати. Обидва ці гасла т. Гаєвський знайде в не передрукованих ще брошурою статтях «Апологети писаризму». Ця орієнтація визначає і літературну тактику Хвильового. Отже, прихильник ренесансу мусить виступати в літературі проти всього міщанського, позадницького, а разом з тим і проти всього перефарбованого, підфарбованого і «захеканого». Поруч того він має вітати кожний крок на шляху засвоєння українською творчістю мистецьких цінностей вселюдського значення. Як легко може побачити т. Гаєвський, у твердженнях Хвильового нема нічого спільного ні зі «скиптром дальнего востока», ні з «Рима третьего венцом», ні з такими формулами, як «шапками закидаєм».

Коли вже шукати неодмінно російських аналогій, то дещо подібного (дещо!) можна знайти в настроях російської інтеліґенції перед війною і в перші роки війни. Хочу пригадати передмову Блока до некрасовського видання поезій Аполлона Григор’єва. Блок так само посилається на Грибоєдова і Пушкіна, як ми на Куліша. Вони, на його думку, «заложили твердое основание зданию русского просвещения». Але по їх передчасній смерті фундамент великої будівлі був засипаний грузом. «На смену явилось шумное поколение 40-х годов во главе с Виссарионом Белинским, белым генералом русской интеллигенции. Наследие Грибоедова и Пушкина было опечатано… Белинский, служака исправный, торопливо клеймил своим штемпелем все, что являлось на свет Божий…» «Русская культура по смерти Пушкина была в загоне». Тільки на повороті XIX—XX в. «в первых лучах русского возрождения было положено начало пониманию русского зодчества, русской живописи, русской музыки и русской поэзии».

I тому, коли правда є те, про що пише в своїй брошурі К. Буревій, а саме, що Росія і російська культура не втратила для нас свого значення, — то не в особі Бєлінського, Чернишевського, Добролюбова і інших, таких далеких і таких наївних нині староінтеліґентських кумирів, а в культурнім доробку тих творців, кого Блок узивав діячами «русского возрождения». Для Хвильового це ясно, — хоч, певна річ, він не відкидає великої історичної ролі того ж таки Бєлінського. Чи ж скоро це стане ясно для К. Буревія?

Але це між іншим. Вернімося знов до т. Гаєвського та до його запитань щодо циклічної теорії. Справа ця ще простіша. Хвильовий відкидає твердження О. Воронського, літератора справді заслуженого (т. Гаєвський має в тім рацію, хоч і даремно, здається, робить з нього літературного патрона А. Ахматової), про абсолютний реалізм пролетарського мистецтва. Він говорить, що в процесі свого росту пролетарське мистецтво буде і реалістичним, і романтичним, одним словом, проробить весь круг (цикл) розвитку, аж поки не ввіллється в мистецтво безкласового майбутнього. Отже, ні про які панацеї мови тут нема, ходить тільки про те, що не слід звужувати обріїв пролетарського мистецтва офіціальною санкцією якоїсь одної теорії. Сповивачі реалізму так само не корисні для новонародженого, як і сповивачі футуризму чи якісь інші. От і все.

Зробивши все, щоб уласкавити т. Гаєвського, переходжу до його твердження: «Загострили атмосферу неокласики». «З того часу, як т. Хвильовий настановив на літературні генерали Зерова, а тим самим (?) всі неокласики підпорядкувалися до того ж ранґу, літературна атмосфера все конденсується, а не розріднюється». Що значить: «неокласики підпорядкувалися…» «неокласики загострили»?.. Що вони — пройшлися по місту з трубним звуком? заспівали під вікнами в т. Гаєвського генеральської пісні на зразок: «Ми гайдамаки, всі ми однакі»? Охоче припускаю, що деякі слова Хвильового на адресу літературної роботи Зерова могли декого зачепити, — але при чому ж тут я? Я титулу генеральського ні в кого не випрошував і анітрохи не схвилювався, коли інші учасники цьогорічної полеміки негайно ж розжалували мене з генералів у рядові та й випровадили на заслання до кріпості — «одірваність од життя». Гадаю, що для загострення полеміки неокласики в кожнім разі зробили менше, аніж їх шорсткий критик своєю нібито миролюбною статтею. Чи, може, т. Гаєвський думає, що його не зовсім слушні випади проти автора статті про Шевченка та Некрасова, його титули на зразок «літературного генерала», його закиди на адресу нетямущої академічної аудиторії здібні розрядити атмосферу?

3

Перейдемо тепер до центрального твердження т. С. Гаєвського. Літературна наша критика, на його думку, застигла на мертвій точці. Задоволена дешевими тріумфами, ганяючись за словесними ефектами, вона не може вибитися з лабет крайньої суб’єктивності. Як приклад такої крайньої суб’єктивності т. Гаєвський наводить дві роботи про Лесю Українку, А. В. Музички і М. Зерова. Він говорить: на підставі одного і того самого матеріалу критики дали два різні обличчя, а кому, мовляв, не відомо, що одна річ не може одночасно бути білою і чорною. За ілюстраціями т. Гаєвський пропонує звернутися до його статті в «Житті і революції», 1925 р., кн. 10.

Що сказати з приводу таких міркувань? Як пошкодувати, що літературні справи не розв’язуються так легко, як питання про кольори? Але… чи не прибільшує т. Гаєвський суперечностей межи характеристиками Музички і Зерова? Чи справді має він рацію?

Статтю т. Гаєвського я перечитав у свій час, і, мушу сказати, здалася вона мені неперекональною. Не заперечував я її твердження, бо уважав її за рецензію (хто ж на рецензії відповідає?). Тепер оказується, що ця не вельми вірна і не вельми сильна, на мій погляд, стаття — то є важлива карта в методологічній грі т. Гаєвського, підстава його дальших висновків, ілюстрація його загальних поглядів і способів роботи. Коли так, то хай не гнівається наш критик, коли ми приглянемось до тверджень і доказів тої його статті.

Але спочатку про дійсні мої розходження з т. А. Музичкою. Читачі пригадують, що т. А. Музичка уважає Л. Українку за практичного діяча партії, а світогляд її визначає як суто марксистський. На мій погляд, практичним діячем партії Леся Українка не була; що ж до її світогляду, то Маркс, сприйнятий теоретично в другій половині 90-х рр., був для поетки лише епізодом в історії її духового життя. Від Драгоманова вона перейшла до Маркса; сприйнявши ж Маркса, вступила в якийсь інший круг ідей, виразніше не окреслений, але такий, що давав змогу являтися з-під пера її творам, позначеним певним відходом від позитивістичного (не кажу: матеріалістичного) світовідчування.

Де і в чому коріння мого розходження з книжкою т. Музички, мені здається, теж ясно. Т. Музичка пішов за деякими звістками про зв’язки Л. Українки з партійними органами РУП та Укр. Соц.-Дем. спілки і зробив із тих звісток кілька дальших висновків. Я ж, використовуючи інші дані, які найшов у київській усній традиції, тих звісток не прийняв і помалу одійшов від погляду на нашу поетку, як на ортодоксального марксиста. Що ж до оцінок літературних, характеристики письменницького шляху Лесі Українки, то я ніде не пам’ятаю межи мною і т. Музичкою таких розбіжностей, які б нагадували контраст білого і чорного.

Але невблаганний т. С. Гаєвський ті розбіжності і протиріччя викриває. Перше протиріччя він знаходить в нашому трактуванні Лесиної поеми «На полі крові» з її постаттю Юди. «А. Музичка, — читаємо в статті т. Гаєвського, — характеризує твір Л. Українки «На полі крові». Доводить, що цей твір зв’язаний з життям на Україні після ліквідації революції (1905 р.). Юда мав бути символом отих зрадників-провокаторів, що так були розплодилися після ліквідації революції й продавали ту революцію й українство. М. Зеров також характеризує цей самий твір «На полі крові»… Він каже, що не мав змоги подати докладний нарис життьової філософії Л. Укр., оскільки вона знайшла вираз у драматичних поемах, але одно впадає в око, то «антихристиянський цієї філософії дух і тон». Критика Юди… «набирає часами яскравості й енергії, бо до його слів, природних в устах статечного господаря, дещо своєї нехоті докидає сама Леся». Отже, у одного Юда є тип зрадника-провокатора, а в другого він виявляє своїми репліками світогляд самої поетки. Виходить, як бачимо, двозначність, і навіть досить прикра для поетки».

Прекрасні міркування, — але чи не нагадують вони трохи гоголівське: «Иван Иванович несколько боязливого характера. У Ивана Никифоровича, напротив того, шаровары в таких широких складках, что, если бы раздуть их…» До того ж: а) провокаторство Юди і зв’язок його образу з українським життям у Зерова не замовчано (див. стор. 49), б) критика Юдина ідеалістичного пориву апостольської громади названа «пласкою» і в) тільки несподівана яскравість двох-трьох місць, не зовсім природних в устах Юди — статечного господаря, навела Зерова на догадку, чи не допомогла тут своєму героєві авторка, порушуючи суцільність свого образу і не зважаючи навіть «на глибоку одіозність для неї постаті зрадника». Де ж тут інкриміноване критиком протиріччя? Де і як стверджується солідарність Л. Українки і її не прекрасного героя? Де і в чому неприємна для нашої поетки «двозначність»?

Другу розбіжність межи мною і т. А. Музичкою С. Гаєвський знаходить у наших «висновках» з приводу «Камінного господаря». Процитувавши відому фразу Лесі Українки про те, що «Струве и вся честная компания», перечитавши її Дон Жуана, можуть сказати: «До чего дерзость хохлацкая доходит», — я написав, що, сподіваючись ворожнечі з боку читача, Леся Українка виглядала їх дуже здалека, «дивилася не в той бік»: неприхильного, неприязного читача мала вона і на українському ґрунті. Т. А. Музичка процитував цю фразу в другому зв’язку. Він поставив питання, чи випадкова ця згадка про Струве? Чи не носилися перед Лесею Українкою на той час, як писала вона свого «Господаря», образи подібних до Струве лицарів волі, що потім стали кувати ланцюг влади, як мав те робити Дон Жуан у Лесиній драмі?

Чи ж треба говорити, що ніяких ні розбіжних, ні збіжних висновків тут нема. Просто одна і та сама фраза використана в двох різних зв’язках, в двох далеких одна від одної площинах… Що ж до трактування Лесиної постаті Дон Жуана, то воно у мене з т. Музичкою не розбіжне: в цьому легко пересвідчитись, зіставивши 96-ту сторінку його книги з 58—59 моєї.

Та хоч би і була розбіжність, чи повинна була б вона здивувати нашого методолога? Чи не повинен би він був згадати двох знаменитих, у методу узброєних істориків літератури — О. М. Пипіна і О. М. Веселовського, що так далеко розійшлися в розумінні поезії Жуковського? Що може бути далі: для одного з них Жуковський — поет-романтик, для другого Жуковський — сентименталіст, поет «чувства и сердечного воображения». Чого ж маємо вимагати від критиків, цих озброєних пером читачів, що подають публічності для орієнтації свої огляди та свої тлумачення художніх творів?

Чи можна, а головне — чи є рація їм визволятися цілком від пут суб’єктивізму? Чи не можна в даному разі прирівняти критика, як інтерпретатора художнього твору чи то всієї творчої постаті, до інтерпретатора-перекладача? Давно вже помічено, що чим блідіший сам по собі перекладач, тим менше дається йому переклад. Найталановитіші перекладачі часто бувають вельми суб’єктивні в своєму розумінні перекладеного твору, і недарма І. Анненський, сам талановитий перекладач, писав, що секрет хорошого перекладу — це доховати міри в суб’єктивізмі. В критикові, чи не так само як і в перекладачеві, цінні своєрідність та глибина сприйняття, вражливість, смак, спеціальна обдарованість. Бо як би не говорили ми про наукові методи в критиці, а критика завжди матиме щось спільне з мистецтвом. Критичні оцінки завжди зводитимуться на суперечку про смаки, і остаточний критичний присуд буде такий же неможливий, як остаточний переклад літературного шедевру. І ніколи, мабуть, не доб’ється т. Гаєвський від критики чогось загальнообов’язкового і арифметично ясного, на зразок 2x2=4.

Не вільний від суб’єктивізму в своїх оцінках і присудах і наш суворий методолог. Але суб’єктивізм сам по собі не біда: далеко гірше те, що у т. Гаєвського його оцінки та присуди довільні, тобто їх суб’єктивність не може бути підперта і виправдана логічними викладками. От, наприклад, він уважає в своїй статті Ередія поетом «статичним». Хто, знаючи Ередія, згодиться з таким сумарним і зразково невірним присудом? Цитую знамените «Les conąuérants» («Завойовники»):

Comme un vol de gerfauts hors du chamier natal,

Fatigues de porter leurs miseres hautaines

De Palos de Moguer, routiers et capitaines

Partaient, ivres d’un reve héroiąue et brutal.

Кораблі мчать через невідомий океан, щогли з вітрилами рвуться назустріч новій землі, і щоночі одважні моряки вітають на незнайомому небі нові зорі. Чим цей вірш не динамічний? Чим не «живий» він, «не повний руху», як розшифровує свій термін сам т. Гаєвський? І хіба не дають права так його назвати його ритми, ці чотири наголоси в рядку, що роблять враження мужніх маршових і поривчастих анапестів?..

Такі критичні присуди самого т. Гаєвського. Чи ж не доводять вони якнайвиразніше, що коли українська критика і справді стоїть на мертвій точці, то найбільшою мірою ця характеристика має стосуватися самого суворого її півментора-півпрокурора, автора статті «На літературно-методологічні теми»?

4

Т. С. Гаєвський гадає, що всі смертні і несмертні гріхи нашої критики минуться, скоро з’явиться у нас і запанує соціологічна критика у справжньому розумінні цього слова. «Широкий шлях дійсно соціологічної критики» має справити нас з манівців «крохоборства» і гонитви за ефектами, глибокодумних рефренів і «крайньої суб’єктивності», всього того, чим завинила критика неокласична і дечим подібна до неї критична праця т. Ф. Якубовського.

Чи так же це? Чи не треба думати, що критики-соціологи так само можуть розійтися у висновках та оцінках, як і критики-естети, психологи? Чи не можуть і вони впасти в суб’єктивність?

В українській критиці єсть один приклад, і досить яскравий, коли критики-соціологи діаметрально розійшлися в поглядах і характеристиках, розійшлися, маючи перед собою той самий матеріал і признаючись до тої самої методи, розійшлися значно дальше, ніж Зеров і Музичка. Говоримо про статтю О. І. Попова «Михайло Коцюбинський» (в «Черв. шл.», 1923, кн. II) і брошуру т. Волод. Коряка «Поет української інтеліґенції» (передрукована і в збірнику «Організація жовтневої літератури»).

В жвавій і гострій, місцями дуже спостережливій статті В. Коряка Коцюбинський- фігурує в ролі найбільш інтеліґентського з українських письменників 90-х рр. На замовлення української інтеліґенції писав Коцюбинський свої витончені елеґантні твори. В деяких писаннях його критик відчуває настрої і дух богеми. Навіть крохмальні комірці та модний жакет письменника, на його думку, є річ певною мірою програмова: це недвозначний симптом ліквідації в колах української буржуазної інтеліґенції народницької спадщини нечуївського студента Радюка з його люлькою, насінням і широкими шароварами. Одно тільки не в’яжеться у Коряка з образом Коцюбинського, як буржуазно-інтеліґентського, так мовити б, естета — його «Fata morgana». Як цей прихильник чистого мистецтва в рр. 1907—1913 дає таку «широку панораму українського села з часів революції 1905 року»? Коряк шукає виходу в тому, що слова Коцюбинського: «Не можу розв’язатися з моїми мужиками» (ознака творчих шукань) приймає за вияв певної віддаленості автора від теми, за доказ силуваності твору. «Це, видно, йому туго йшло».

Для другого критика, О. І. Попова, теж соціолога, Коцюбинський є «письменник глибокої свідомості класової», художник-співець класи трудящих, від заробітчанина-пролетаря до селянина-незаможника та трудового середняка. І в другому місці: «Загострене класове почуття мав Коцюбинський. Не народу українського був він заступник, а голоти української».

От як розійшлися у висновках представники критики соціологічної. Може, т. Ст. Гаєвський скаже, що це не є справжня критика соціологічна, бо справжня не розминатиметься в присудах і не буде на ту саму річ говорити, що вона «біла і чорна». Але ми за нашим методологом не підемо. Для нас і т. Коряк, і т. О. І. Попов репрезентують критику дійсно соціологічну, перекладають мову художнього твору на мову соціології, дошукуються соціального коріння в діяльності письменника. А що вони розминаються в оцінках, даючи кожен своє тлумачення постаті письменника, так на це вони мають право як критики. Їх діло оцінювати постать письменника і здобутки письменника з погляду інтересів сьогоднішнього дня; інші будуть потім досліджувати того письменника, як історично-літературну проблему.

Розуміється, літературна критика мало-помалу удосконалюється, виробляючи нові засоби і «уточняючи» критерії. Велику поживу і корисні корективи дають їй історико-літературні узагальнення, висновки соціології, витончене знаряддя формально-поетичної аналізи. Хто тепер зможе читати стару журнальну критику російську (та почасти й українську), — ці, як казав старий Квітка, «статьи неведомого содержания и разбора», названные громким именем «критики»? Але, послугуючись даними літературної науки, критика завжди зоставатиметься «осібним», як визнає це і т. С. Гаєвський, «типом літературної продукції», з своїми особливими ресурсами і завданнями, що різнитимуться від завдань і метод наукового літературознавства приблизно так, як бойова стаття т. Гаєвського від наукового курсу літературної методології.

1926

З літературних творів Стебницького{153}

Небіжчик П. Я. Стебницький в далеко більшій мірі жив інтересами публіциста й політика, як повістяра або поета. Своїм повістевим та віршовим спробам він надавав дуже невеликого значення. На той час, як у його архіві так старанно зібрано все, до чого він на протязі свого петербурзького та київського життя був причетний, як діяч громадський (різні докладні записки в українській справі, промеморії, листування різних громадських організацій, рахункові книжки видавництв і т. і.), — його віршові та прозові твори не всі навіть маються в копіях, а ті, що маються, не всі датовані. Художньої творчості Петро Януарович ніколи за свій фах не вважав, а коли й брався часом за вірш або оповідання, то найчастіше з тих міркувань, які підказали йому, напр., живу драматичну форму для етюду «На пожарині» (в книзі «Між двох революцій). Вірш, оповідання, діалог — все те мало лише ілюструвати його настрої і думи публіциста.

Петро Януарович ніколи не вірив у своє художнє покликання. В однім із ранніх своїх зшитків під закресленим варіантом якогось вірша він гостро сам собі дорікає, що не покинув ще писати, не вважаючи на повну відсутність якого-будь хисту. Стосується ця увага, мабуть, до студентських часів (перша половина 80-х рр.) і, здається, досить добре з’ясовує, чому перші друковані белетристичні твори П. Я. з’явилися так пізно — в «Літературному збірнику на спомин Кониського», Київ, 1903, та в «Літ.-наук. віснику», коло того ж приблизно часу. Переклад Словацького «Ангеллі» в ЛНВ за 1909 р., два переклади з Лєрмонтова там же за р. 1919 — от майже всі друковані його праці з обсягу поезії. Тим часом це тільки невелика частка того матеріалу, що зберігся в його паперах. Видавництво «Час», видрукувавши збірку публіцистичних статей П. Я. «Між двох революцій» (К., 1918), пропонувало йому в свій час видати і збірку оповідань. Пропозиція поновлялась кілька разів, і небіжчик був навіть зложив план двох книжок своїх «нарисів та оповідань», — але в умовах, несприятливих для книжкової продукції, цей план відкладався все далі й далі, та так кінець кінцем і зостався не виконаним.

Писати П. Я. почав ще на гімназіальній лаві. Його перші поезії містяться в записній книжці 1876—1879 рр. Перша з них становить низку досить звичайних випадів проти гімназіального толстовського класицизму, що на той час дійшов був свого апогею. Писані ці поезійки мовою російською.

Російською ж мовою складені і перші відомі досі спроби художньої прози, що належать уже до студентських часів. Оскільки можна здогадуватись, переглядаючи конспекти й замітки П. Я., ці спроби стояли в зв’язку з його етнографічними студіями й спостереженнями. Покійного цікавив народний світогляд, громадські розуміння, етичні норми селянського життя. Український побут, пісня, приказка, обряд притягали його увагу ще тоді, коли він ледве насмілювався (спочатку в віршах) писати по-українськи.

Перші українські вірші П. Я. позначені 30/ІХ 1882 р. та 29/Х 1884 («Дівоча доля»), і що характерно, обидва видержані в ритмі народної пісні. Третій вірш належить, мабуть, вже до початку 90-х рр. Писаний він ще «ярижкою» і витриманий так само у народному стилі:

Зараз коло гаю

Дубок посихає,

Дощика все дожидає.

Кулішівку вперше знаходимо в поезії «До товариша» 1891 р. та в «Великій могилі», датованій 1895—99 рр.

Подані тут українські поезії П. Я-ча всі належать до останніх років (1914—1922). Російські поезії цього часу і менш численні, і не такі цікаві, хоча й серед них зустрічаються речі дуже вдатні. Напр., напис під портретом Шевченка, на поштовому аркуші, що вислювлює думку повторену і розвинену в діалозі «На пожарині», — про причетність українців до авторства царської Росії:

Россия нищеты, невежества, насилий,

Кичливой низости и рабского смиренья, —

Хоть вышла из Москвы, но все ж ее рожденье

Кацапов и хохлов есть общий плод усилий.

Серед уміщених в цьому збірнику віршів деякі потребують уже історично-громадського коментаря, бодай коротенького. Так, вірш «Депутація» лишиться незрозумілим, коли читач не пригадає, що мова в ньому мовиться про депутацію, виряджену від українського громадянства до Петербурґа в серпні 1915. Докладні записки, які возила ця депутація, в свій час були видрукувані на сторінках «Украинской жизни» (1915, кн. 8—9. О задачах внутренней политики в отношении к украинскому населению, стор. 5—12; і Об украинской школе, стор. 13—35). Результатів од висилки делеґатів не сподівався ніхто, і їхати охоти не було ні в кого; всі одмовлялись, — «той вола купи, той жену поя», — як писав до П. Я. один з київських громадян. Ці слова, характерний покажчик громадського зневір’я, можливо, і дали імпульс до написання вірша. Делеґатами були С. Ф. Русова та Ф. П. Матушевський, і третій мав приєднатися по дорозі, — С. Петлюра, як редактор «Украинской жизни». Вірш «Молитва» написаний в останні дні перебування в Києві Добровольчої армії, проти якої П. Я. різко і багато писав на шпальтах «Ради» та «Променя». У багатьох ще, певно, в пам’ятку те враження, яке справив цей вірш у читанні автора на вечірці в покійного Г. І. Нарбута. Поезії: Горація епод XVI, «В срібній млі виблискує дорога», «Темрява», «З Жюля Ромена» належать до кращих перекладів в українській літературі. П. Я. умів поєднати в перекладі вірність ориґіналові, легкий вірш і зразкову добірність української мови. Його переклад байронівської «Темряви» особливо під тим поглядом заслуговує на увагу. Своєю стислістю (91 рядок) і міццю він майже дорівнюється перекладам Міцкевича та Тургенєва і без порівняння вищий від інших, напр.: російського перекладу Елліса (110 рядків) та українського — Л. А. Видрукувані були досі: «Темрява» — в декламаторі «Слово», стор. 79—82; і «В срібній млі виблискує дорога» (разом з другим віршем Лєрмонтова «Тепер я бачу: дивний світ…») — в ЛНВ, 1919, VII—IX, стор. 11—12.

1926

В. Самійленко. Вибрані твори{154}

З переднім словом, примітками і за редакцією Ол. Дорошкевича. «Книгоспілка». Літературна бібліотека, 1926. Стор. 56—256. Ц. 1 крб. 20 коп.

Читач має якнайщиріше повітати це видання «Вибраних творів» Волод. Самійленка, пам’ятаючи про цілковиту і давню відсутність на книжковому торзі будь-якої збірки поета. Має воно завдання, як і інші числа «Літературної бібліотеки», дати, головним чином, українській школі талановитого автора, що ні на хвилину не повинен би зникати з її обрію, як матеріал вивчення та читання. Але, задумане і виконане «над свіжою могилою письменника», воно неминуче прийняло поминальний характер. Вважаючи, що повного збірника ми дочекаємось іще не скоро, а тим часом новому читачеві треба подати Самійленка, репрезентованого по можливості всебічно, «справжнього, невтятого Самійленка», — редактор видання О. К. Дорошкевич, крім Самійленкових поезій, завів до збірника і зразки газетних прозових його фейлетонів, і водевіль «Драма без горілки», і два—три листи авторові, і спеціально написані для видання спогади Г. П. Житецького та М. М. Могилянського. Не всі ці речі служать задачам виділення найкращих здобутків Самійленкової творчості (його прозові фейлетони малохудожні, його «Драма без горілки» зовсім слабенька), — але їх історично-літературного значення, певна річ, відкидати не можна. Всі вони характеризують обставини, серед яких довелось жити і працювати поетові, — «безрадісну добу та безідейне оточення», що стількох робітників «вивели з українського активу», — і таким чином в’яжуться з вступною статтею редактора.

Вибір поезій можна визнати цілком задовольняючим: в книзі знайшло місце все, що становить славу Самійленка, як поета. Дещо заперечити можна хіба проти тематичного, як зве його редактор, розподілу віршового матеріалу. Одержавши в свій час пропозицію видавництва, пок. Самійленко уложив, як каже О. К. Дорошкевич, «план своєрідної антології з своїх поетичних творів, розподіливши їх на вісім груп і акуратно перенумерувавши» (цей план подано в примітках, стор. 221—222 рецензованої книжки). Завданням автора тут було «підійти з старим запасом до нового читача», тому й назви для різних груп поезій він підшукав «бойові», «ударні»: «Україна за царизму», «Царизм і бюрократія» і т. п. Цей розподіл О. К. Дорошкевич і залишив у редактованій книзі, відкинувши одну лише рубрику «Ямби» і трохи змінивши назви інших. От цей поділ: І. На загальні теми. Антологія, лірика. II. Україна за царизму. III. Царизм і бюрократизм. IV. Українські патріоти, галицькі москалефіли. V. Сатиричні поезії на різні мотиви. VI. Поезії, присвячені громадським діячам. VII. Переспіви з чужих поетів. Не можемо цей розподіл назвати цілком щасливим: не кажучи про невиразність деяких назв (що промовляє, напр., така: «На загальні мотиви»?), про зайву дріб’язковість групування поезій, — в книзі слабо виділяються справді характерні для Самійленкової творчості жанри. Гадаємо, далеко краще було б, коли б редактор книги відмовився від плану, що залишився йому від автора (тим більше, що автор не так уже добре орієнтувався в потребах нового читача, як це визнав сам О. К. Дорошкевич), — і розбив весь поетичний набуток Самійленка приблизно на такі характерні та чіткі, що самі собою напрошуються, відділи: І. Лірика (елегії, медитації). II. Ямби (залічуючи сюди всю творчість «музы пламенной сатиры»). III. Легка сатира (віршові фейлетони, куплети, поезії під Беранже з рефренами). IV. Переклади з чужих поетів.

Стаття О. К. Дорошкевича, приложена до книжки, широко закроєна і оперта на розмаїтому, ґрунтовно розглянутому матеріалі. В ній знаходимо ряд цікавих біографічних деталей, докладне, хоч інколи, може, засуворе, змалювання шарів української молоді 80-х рр. і нарешті цікаві літературні зіставлення, здебільшого нові й свіжі, що з’ясовують генезу Самійленкової манери (Лєрмонтов, фейлетони Некрасова, російська громадська поезія 60—70-х рр. і т. д.). З дрібних огріхів принотуємо три: і) ім’я Олексія Толстого в списку російських «парнасців» 30-х рр. (ум. р. 1875 і від «Парнасу» був досить-таки далекий), 2) трактування восьмистопових хореїв Самійленкової «Шкоди», як пародії на «зміст» і «метрику поважного гекзаметра», і, нарешті, 3) характеристику Барб’є і Беранже, як сатириків імперії, що, може, й вірно деякою мірою відносно Беранже, сучасника Наполеона і реставрованих Бурбонів, але зовсім не вірно відносно Барб’є, що, як поет сатиричний, належить сливе виключно 30-м рр. XIX століття.

Наприкінці слід відзначити старанну роботу редактора над текстом, примітками та доданим до приміток бібліографічним покажчиком.

1926

Автобіографія{155}

Народився в м. Зінькові, на Полтавщині, в сім’ї учителя городської (по статуту 1872 р.) школи, 14(26) квітня 1890 р. Освіту здобував: з 1898 по 1900 р. в Зіньківській двокласовій міській школі; з 1900 по 1903 р. (4.ХІ) в Охтирській, з 1903 (4.ХІ) по 1908 (7.VI) — Київській 1-й гімназіях; з 1908—1914 рр. в Київськім університеті, на історико-філологічнім факультеті.

В університеті студіював джерела української історії XVIII в., найбільше цікавлячись ідеологіями (історіографія, політичні прагнення, літературні погляди та уподобання) і побутом. В 1914 р. подав до факультету працю: «Григорий Грабянка и его «Исторія презільной брани» как исторический источник и литературный памятник».

По скінченні університету викладав у Златопільській гімназії до осені 1917 р. В жовтні 1917 р. перейшов до Київської 2-ї української ім. Кирило-Мефодіївського братства гімназії. В 1920 р. виїхав з Києва до Баришівки, де викладав в Соціально-економічній школі. З 1923 р. викладаю в Київськім інституті народної освіти історію української літератури.

В рр. 1919—1920 був редактором бібліографічного журналу «Книгар».

Список друкованих праць прикладаю.

10. IV.1927                                     Микола Зеров

Список друкованих праць

1. З студентських років М. В. Лисенка. Світло, 1913, VI, лютий, стор. 30—38.

2. Пам’яті Коцюбинського. Світло, 1913, VIII, квітень, стор. 4—9.

3. Поема про смерть Завадовського (один із епізодів «котляревщини»). Наше минуле, 1919, ч. 1—2, стор. 157—161.

4—5. «Енеїда» Верґілія та її відношення до «Енеїди» Котляревського. В книзі: Іван Котляревський, Енеїда, видавництво «Криниця», стовп. XIX—XXIII, V—XIV (друга паґінація). К., 1919.

6. Нова книжка П. Карманського. ЛНВ, 1919, кн. І, стор. 117—120.

7. Українське письменство в 1918 р. ЛНВ, 1915, кн. III, стор. 331–344.

8. Чупринка (з приводу нового видання творів). Книгар, 1919, ч. 18, стовп. 1101—1110.

9. Леся Українка (з нагоди нового видання творів). Книгар, 1919, ч. 21, стовп. 1349—1360.

10. Володимир Кобилянський (замість характеристики). В книзі: Володимир Кобилянський. Мій дар. Київ, 1920, стор. V—XII.

11. Нова укр[аїнська] поезія. Збірник. Київ, Всеукраїнське Державне видавництво, стор. XXVI + 144 + ненумеровані.

12. Антологія римської поезії. Київ, Видавниче товариство «Друкар», 1920, стор. 64.

13. І. Л. Перец. Народні оповідання (переклад). ДВУ, Київ, 1920 р., стор. 93.

14. «Слово», хрестоматія. Видавництво «Слово», К., 1923, стор. 320.

15. Листи Лесі Українки до Михайла Коцюбинського. Україна, 1924, кн. 1—2, стор. 168—170.

16. З латинських поезій Сковороди. Переклади: І. Хвала бідності. II. Ad Petrum Gerardium. Червоний шлях, 1924, III, стор. 93—96.

17. Нове українське письменство. Історичний нарис, вип. І. Київ, «Слово», 1924, стор. 134.

18. Леся Українка. Критично-біографічний нарис. Київ, «Книгоспілка», 1924, стор. 64.

19. Камена. Збірка ориґінальної і перекладної поезії. Видавництво «Слово», Київ, 1924, стор. 76.

20. Черемшина Марко. Село вигибає. Новели з гуцульського життя. Редакція та вступна стаття («Черемшина і галицька проза»). К., 1925, стор. 203.

21. Франко Ів. Поезії. Редакція та вступна стаття М. Зерова. К., 1925, «Книгоспілка», стор. LV + 139.

22. Нові твори Марка Черемшини. Життя й революція, 1925, IV, стор. 21—24.

23. В справі критично-бібліографічного часопису. Бібліологічні вісті, 1925, ч. 1—2, стор. 118—123.

24. З Лукрецієвої поеми «Про природу» (чотири фраґменти). Переклад. Червоний шлях, 1925, X, стор. 70—73.

25. З листування Лесі Українки. Життя й революція, 1925, XII, стор. 100—102.

26. Щоголів. Поезії. Передмова і вибір М. Зерова. Київ, «Книгоспілка», 1926, стор. XLIV+95.

27. До джерел. Літературно-критичні статті. Київ, «Слово», 1926, стор. 132.

28. Словацький. Мазепа. Переклад і вступна стаття М. Зерова. Київ, «Слово», 1926, стор. 133.

29. Наші літературознавці і полемісти. Червоний шлях, 1926, ч. IV, стор. 151—177.

30. Перед судом методолога. Життя й революція, 1926, кн. VII, стор. 84—91.

31. З літературних творів Стебницького. В збірнику: П. Стебницький. Київ, 1926, видавництво «Слово», стор. 87—114.

32. Куліш П. Поезії. Редакція і вступна стаття М. Зерова. Київ, 1927, видавництво «Книгоспілка», стор. LXIV + 126 + XIV.

Крім того, поверх 100 дрібніших заміток та рецензій в періодичній пресі.

33. В рукопису: «Григорий Грабянка и его «Исторія презільной брани» как исторический источник и литературный памятник». Стор. 291. (Робота 1912—1914 рр.).

Мої зустрічі з Г. І. Нарбутом{156}

Серед різних гуртків українських, в яких мені доводилося бувати і обертатись, починаючи з останніх класів гімназії, я нічого не можу пригадати собі такого непретензійно-веселого і без застережень талановитого, як співробітницький круг «Нашого минулого» з його трьома стовпами — Г. І. Нарбутом, П. І. Зайцевим, В. Л. Модзалевським — та неперіодичними на помешканні Г. І. Нарбута сходинами. Там, на Георгіївськім провулкові, проти славетної брами Заборовського, у великих світлих кімнатах з стильовими меблями та колекціями старого скла збиралися художники, історики, історики мистецтва, критики, видавці, історики письменства. Панував щиро-товариський, привітний тон. Нарбут вносив до того гурту широкий розмах і сміливість своєї виключно обдарованої вдачі. Не вважаючи на свої 32—33 роки, він — такий часами безпосередній, з дитячим жартом напоготові — справляв враження літнього, мудрого, віддавна сформованого, кожної своєї лінії певного майстра, до якого підступати годилося з респектом і увагою. Модзалевський вносив до гурту свою тонкість душевну і високу моральну культуру, а П. І. Зайцев свою жадобу до людей і до всього цікавого в людях, що робило з нього талановитого педагога і прекрасного організатора.

Спогади багатьох учасників тих веселих «бенкетів товариських» накреслили досить яскраво одно з останніх зібрань гурту з приводу 25-літніх роковин літературної діяльності С. О. Єфремова. Збори ті відбувалися вже після громадського пошанування С. О. Щоб не обтяжати ювіляра урочистостями, святковано було, власне, 89-й рік народження міфічного Лупи Грабуздова. «Неслужащий дворянин», з маломаєтних поміщиків пирятинських, Лупа Грабуздов був артистичним витвором гурту, українським Козьмою Прутковим, що мав своєю постаттю віддати всі етапи українського життя й руху XIX—XX віку. Я пам’ятаю на цьому бенкеті Нарбута — в жупані, в старосвітських кольорових чоботях, — пародійні реферати про рід і особу Лупи, веселі оповідання А. В. Ніковського та П. І. Зайцева, що затяглися до білого рана, — тодішнім звичаєм, бо виходити на вулицю вночі було небезпечно, — декламацію П. Я. Стебницького (Український громадянин перед образом св. Миколая) і наше власноручне розписування на виданому С. О. Єфремову від імені Мандрованої Академії (Academia Vagabunda) латинському, роботи Нарбута дипломі «доктора шляхології». Цей диплом фігурував на останній виставці Нарбута і дає прегарно відчути, скільки хисту і мислі, знання й веселощів вносило товариство в свої відпочинки.

Мене ввів до гурту П. І. Зайцев, десь по весні 1918 року. Я викладав тоді в 2-й українській гімназії, де П. І. мав кілька лекцій української літератури. Наші розмови в перервах між лекціями — в книгозбірні, учительській, на коридорі — наблизили нас одне до одного, і П. І., як завжди, темпераментний, експансивний, став втягати мене в різні справи. Ввів до кола найближчих співробітників «Книгаря», підбив зібрати переклади латинських поетів до окремої збірки, сам запропонував її «Друкареві»; він же взяв у мене і деякі історично-літературні матеріали для «Нашого минулого». То були виписки з родинного альбому 60—70 років, де, серед злободенного російського матеріалу, містилися відписи ранніх українських авторів, відомих і невідомих, а серед них — анонімна поема (один з останніх відгомонів «котляревщини») про смерть кавказького генерала Завадовського, змальованого українським «Громобоєм» та запроданцем диявола.

Коли, скоро після того, в розмові з В. Л. Модзалевським я згадав, що мені треба навести в російському біографічному словнику справку про Завадовського, В. Л. запросив мене до себе, щоб дати мені ту змогу, і до речі похвалитися новими своїми відомостями про смерть гадяцького полковника і літописця Грабянки (ми сходилися з ним в симпатії до цього несправедливо принижуваного автора XVIII віку). Ввечері того ж дня я був у В. Л. на Георгіївському провулку. Саме в середині нашої розмови в кімнату ввійшов Нарбут — в сірій, артистично покроєній блузі, високий і ставний, про щось запитався коротко і діловим тоном, а потім сів і увійшов до нашої бесіди. Мені одразу впав до уваги його глухівський акцент на а, що так дратує наддніпрянців і до якого легко звикаєш, живучи довший час на Чернігівщині. Все те, що говорив Нарбут, було коротке, розумне і влучне. В кожній характеристиці людей і побуту XVIII віку (розмова йшла про «людей старой Малороссии») почувався художник, що перш за все бачив обличчя, обставини, весь характерний антураж віку. Тоді ж таки я відчув вперше, що, не вважаючи на невелику, по суті, різницю в літах, Нарбут внутрішньо на цілий десяток років старший від мене, що я перебуваю ще в стадії учеництва, коли він в такі літа вже мав тверду руку майстра і ясне розуміння своєї життьової задачі. Вряди-годи я поглядав на його, і якось не в’язався мені цей спокійно-упевнений майстер з тим образом молодого бешкетника, що вставав з оповідань товаришів-глухівчан про нарбутівські гімназіальні роки. Тут була імпозантна, сильна постать, там — провінціальна безпосередність і та «буєсть юності», про одігнання якої молилася спеціальна єктенія шкільних молебнів на початку року. Тільки пізніше я розглядів у Нарбуті його — «глухівську буєсть», — коли на одному зібранні на Преварці у П. О. Балицького Георгій Іванович побачив казенного картуза з бронзовим орлом і кокардою, враз запалився, виламав орла і закинув його у бур’ян: «Ненавиджу цю орляку!»

Мої ділові стосунки з Нарбутом були нечисленні. Один раз я заходив до нього з проханням зробити нову обкладинку для «Книгаря», заставки, кінцівки і назви відділів. Нарбут згодився, але через хворобу не встиг виконати своєї обіцянки. В числі 29—31 «Книгаря» уміщено його заставку (не вельми, як на нього, вдатну) з маркою видавництва «Час» (пісочний годинник і крила). «Як ви можете терпіти оту свою марку, пора зробити з неї щось путнє», — говорив він мені, тикаючи пальцем на справді безсилу і вельми аматорську марку видавництва. Обкладинку для «Антології римських поетів» Георгію Івановичу замовляв П. І. Зайцев. Робив її Нарбут уже тяжко хворий, лежачи в ліжку, на рисувальній дошці. Обкладинка вийшла строга й мила, і Г. І. любив коментувати її, з’ясовуючи нерівність овалу камеї і гострий свій підпис під медальйоном. Обидва талановиті наслідування цієї обкладинки роботи Кірнарського — до «Золотих богів» Косинки («Слово», 1922) і «Трофеїв» Ередія (ГІЗ, Ленінград, 1925) далеко нижчі за свій прототип. Не вважаючи на всю технічну вправність Кірнарського, це все-таки

…разыгранный Фрейшиц

Перстами робких учениц.

Я прекрасно пам’ятаю дві мої розмови з Г. І. Нарбутом. Одна з них стосується до кінця 1919 року, друга до початку 1920. Я сидів у Нарбута ввечері коло столу, за яким він вголос обмірковував одну з графічних робіт, взятих, здається, «хліба ради насущного», і своїм звичаєм підтримував при тім легку несилувану розмову: лаяв друкарів за несмак та рутину, розповідав про друкування «Аполлона», про типографію «Сиріус», про так званий «єлизаветинський» шрифт, а закінчив заявою, що вінець своєї роботи графіка бачить в утворенні художнього шрифту, в якому має використати графічний стиль український XVII—XVIII вв. Взагалі українська книжка повинна виробити свої формати, свій тип обкладинки і свої шрифти: один на зразок єлизаветинського, тільки простіший, «без хвостів», другий тонкий, подібного ж рисунку, третій — для художніх видань — український бароковий. Але творити шрифт — то «велика морока»: треба опрацьовувати кожну літеру, кожну дрібницю приймати до відома, розміряти. Часу на те поки що немає. Але раніше чи пізніше, а за ту роботу він візьметься. У мене було враження, що Г. І. уже бачить всі свої шрифти в книзі, що він одразу міг би в олівцевім нарисі дати ту або іншу літеру, і тільки брак часу спиняє його.

Друга розмова — пізніша — розпочалася з питання про збірник пам’яті згаданого уже Лупи Грабуздова, який гадало в дуже обмеженій кількості примірників випустити видавництво «Друкар». Планувалися статті про рід, життьову та літературну кар’єру Лупи, спогади про нього, його мемуари, вірші, наукові твори. Нарбутові мала належати вся графічна сторона видання: обкладинка, заставки й кінцівки, портрети Лупи, силуети його приятелів (спеціально для того кожний з учасників збірника мусив фотографуватися на профіль в майстерні Аршеневського) і т. д. Георгія Івановича обходив, між іншим, план перебудування Грабуздівки, накиданий рукою Лупи. Пригадую одну деталь: проектуючи перебудування, славетний громадянин розпочинав з однієї надвірної будови не найпочеснішого призначення. Другий проект був такий: місячна ніч, силует півзруйнованого млина, що був колись основою матеріальних гараздів в родині Грабуздових-Грабузденків, і перед ним постать самого «неслужащого дворянина» в ораторській позі. Під малюнком мав іти мій текст «На умолчаніє мелниці фамілной»:

На річці Чумгачку, без служби дворянин,

Бездійствуя, стоїш, отечественний млин,

На славнім місці сем през продків заложонний

І слави нашої свидітель не зелжонний.

Умалилась вода, не грають лотоки

І — насажденіє дідівської руки —

Тополі і дуби схиляють толко чола

На праздниї твої, немелющиї кола.

Колись, во времена тяжких і горких бід,

Од глада рятував ти грабуздовський рід,

В широкі лантухи точа одмінні брашна,

Тим часом, як крупа гречана, пшінна й яшна

В приправах розних наш приоздобляла стіл,

А грабуздовський кінь і грабуздовський віл,

В самім Пирятині нотовані хвалою,

Во гладкості своїй сіяли красотою.

Достатку і богацтв пройшли златі літа.

Млин став, не йде вода, — все в світі суєта,

І владарка світів, Недоля непоборна

Наш знакомитий рід взяла на люті жорна.

Забвенний пам’ятник прешедших поколінь,

Мій млине! я, як ти. Єсьмо обидва тлінь,

І навіть повесні, з прибулими водами

Не бачить нам підвод, вантажених мішками.

Текст був приготований в кінці березня і пересланий Г. І. Але чи приступив він до малюнка, я не знаю.

Тоді ж розмова перейшла і на Глухів, і Г. І. тепло й соковито розповів мені про одного із своїх учителів гімназіальних, у якого бував на хуторі, недалеко від Нарбутівки, в свої гімназіальні та студентські роки. Ночував він там серед саду, в альтані, яку учитель чомусь називав мезоніном. «Ти де будеш, Жорж, ночувати сьогодні, у домі чи в межоніні, — пригадував він стереотипну фразу свого господаря і заливався при тім безпосереднім дитячим сміхом. Він любив диваків, провінцію, свій рідний Глухів, і своїм незлим словом та щирим сміхом платив колоритній провінції за ту радість, яку вона давала його оку артиста.

Ця розмова була остання. Після неї я бачив Г. І. уже в труні, змученого, з піврозкритими губами, жовтого.

Похорон Г. І. випав, здається, не вельми імпозантно. Домовину його везли повз будинок Дворянського зібрання, де мала розташуватися Академія Мистецтв, на площадці, вкритій килимами. На Хрещатику народу зменшилося, а на Байковому кладовищі був порівнююче неширокий круг друзів Г. І., його співробітників та учнів. В місто прийшли поляки. Багато людей заклопотано було всякого роду невідкладними справами, — заходила знову непевна, тривожна пора.

Першу промову на могилі говорив П. І. Зайцев, другу з черги, коли не помиляюсь — я, третю — молодий маляр С. Колос від імені учнів Г. І.

Вертаючись з кладовища невеличким гуртком, зайшли ми до Тичини на Кузнечну вулицю. Сиділи тихо; в’язалися все невеселі думки про те, як несприятливо складається життя талановитих людей у нас, — і скільки ще жертв відбере від нас наша, нехай і плідна, але сувора доба.

14.IV.1927

До перекладу «Іліади»{157}

Праця Руданського над перекладом гомерівської «Іліади» стосується до перших років його перебування в Ялті. Перший том авторського рукопису має титул: «Омирова Ільйонянка, з грецького переклав Степан Руданський». З таблиці, яку наводить Франко в своїй передмові до першого видання поеми, бачимо, як легко ця робота давалася поетові; велика річ, сливе на 16 тисяч рядків віршових, була викінчена в брульйоні протягом одного року. Першу пісню було перекладено за чотири дні, 15—19 грудня 1862 р.; весь перший том (пісні І—XII вкл.) дійшов краю 10 лютого 1863. Другий том (пісні XIII—XXIV), розпочатий у липні 1863 р., завершений був 15 жовтня того ж року. Коло року пішло потім на поправки та остаточне оброблення тексту.

Друком «Ільйонянка» розпочалася за кордоном, у «Правді» за 1872 р., з ініціативи М. Драгоманова. «Довідався, — читаємо ми в його «Австро-руських споминах», — що в Ялті є лікар Руданський (каюсь, невідомий мені тоді, хоть він, мабуть, чи не єдиний справді талановитий з молодших поетів, котрі появляються в «Основі») і що він переклада, і дуже б то добре, на українську мову «Іліаду», та тільки не зна, що йому робити з тим перекладом. Я зараз же написав Руданському лист і дістав од нього першу пісню «Іліади», котра мені дуже подобалась живою мовою і простотою викладу, та не сподобалась задля вільності. Руданський, щоб більше «обукраїнити» Гомера… вибрав замість гекзаметра осібний пісенний короткий склад, а позаяк у нього не можна було вбгати знаменитих епітетів гомерівських (замічу, котрі на чудо може передавати українська етимологія), — то він їх повикидав». Драгоманов відповів Руданському докладним листом, де висловив свою думку про «обскубку» Гомера, яку провадить він, намагаючись втиснути гекзаметри первотвору в короткі пісенні рядки; до листа Драгоманов додав свою власну пробу гекзаметричного перекладу одного уступу поеми і одержав від Руданського на те другий, перероблений переклад 1-ї пісні, що задовольнив його більше і здався ближчим до ориґіналу. Уривок драгомановського перекладу, а також передмову Руданського до свого перекладу, з невеликими скороченнями друковану в «Правді», читач може знайти в книзі А. Ю. Кримського і М. Левченка — «Знадоби для життєпису Степана Руданського» (Київ, 1926, стор. 36—40).

Розмір, яким Руданський перевіршував гомерівську епопею — народний, дванадцятискладовий, — той, що з нього виходив і Шевченко в таких от, приміром, уступах:

Давно те минуло, як мала дитина,

Сирота в ряднині, я колись блукав

Без свити, без хліба по тій Україні,

Де Залізняк, Гонта з свяченим гуляв.

Тільки Шевченко запровадив чоловічі рими і наслідком того скоротив деякі рядки до 11 складів; Руданський же лишився в цьому розумінні на ґрунті народного вірша.

У своїй передмові до перекладу наш поет боронить цей розмір, як легкий і придатний для віддання давньогрецького епосу. «Розмір цей, — пише він, — як він не простий, а його наслухаться можна і в приказках ігрових, і в приспівках колискових, і в піснях звичайних, веселих і сумних, і такий розмір якраз і годиться для переводу Омирової мови». І далі Руданський наводить приклади цього вірша з римою крайрядковою:

Ти ж думаєш, дурню, що я тебе люблю,

А я тебе, дурню, словами голублю, —

і римою внутрішньою:

Ой у полі сóсна та тонка вирóсла,

Вітрець повіває, сосонку хитає.

Перекладаючи цим розміром велику, на XXIV рапсодії епічну поему, Руданський зрікся римування, а через те і його вірш робить враження чогось досить-таки одмінного від тих зразків, на які він посилається. От, наприклад, початок другої пісні в його перекладі:

Спали і боги всі, ║ і збруйнії люди;

Один Дій не відав ║ милого спокою,

А все думу думав: ║ як Ахілла вважить

Та погубить многих ║ край суден ахейських.

І одна лиш дума ║ луччою здалася,

Щоб на Атрієнка ║ лихий сон наслати,

І зараз закликав ║ і до Сна промовив:

Лети, лихий Соне, ║ до суден ахейських,

Зайди до намету ║ царя Гамемнона

І передай ясно, ║ що я тобі кажу.

Як бачимо, ні внутрішньої, ні кінцевої рими не доховано, хоч, правда, скрізь додержано кількість складів, цезуру (розруб) після 6-го складу і два наголоси в кожнім піввірші.

В транскрипції грецьких імен Руданський тримався так зв. рейхлінівського читання грецького тексту, отже, «грецькі слова і імена читав і переводив так, як їх читали і читають наші попи, а не так, як їх читали і читають німці; себто β за наше в, ϑ за наше фт… η за наше и, αι за наше е; οι, ει за наше і; перед самогласними з початку слова тож само не клав ніколи німецького h, бо його найшли для нас лишнім і перві переводчики наші Кирило та Методій».

Тепер в українській мові літературній остаточно встановилась та транскрипція грецьких слів та імен, яку Руданський зве німецькою, і через те новому читачеві трудно і чудно буде читати зам. Гомер — Омир, зам. Гера — Ира, а зам. Гектор — Ектор. Ще дивніше буде зустрітися з українізацією грецьких наростків (суфіксів): зам. Лаертида Одіссея прочитати Лаертенка, зам. Атрида — Атрієнка, зам. Ахілла Пеліда (Пелеєвого сина) — Пилієнка Ахілла. В деяких випадках, бажаючи «обукраїнити» Гомера, Руданський переклав навіть власні імена:

Про гнів співай, Співо, Пильєнка Ахілла;

Що тьмущії болі наслав на ахеїв,

Що много душ сильних провалив у Невид… і т. д.

Співа — так перекладає Руданський слово Муза; Невид означає у нього Аїд, підземне царство.

Беручи до нашої книжки уривок з перекладу «Іліади» («Ільйонянки»), ми полишили транскрипцію Руданського незайманою. Цей переклад має для нас велике історично-літературне значення, становлячи важливий етап у розвитку перекладної нашої поезії. Як Гребінчин переспів «Полтави» являється цікавим пам’ятником пори, коли «котляревщина» накладала свою печатку мало не на кожного з діячів літературних, зводячи кожну перекладну роботу на лицювання, «з чужомовного лиця на український виворот», — так гомерівська поема в переспіві Руданського є характерна пам’ятка іншої доби, коли літературні уподобання формувалися під впливом української народнопоетичної стихії, і талановитий перекладчик сприймав Гомера тільки українізованого, поданого віршем народної пісні, з «обукраїненою» номенклатурою.

1927

Літературні митарства «Люборацьких»{158}

В історії українського друкованого слова мало знайдеться таких сумних сторінок, як літературна історія «Люборацьких». Написані в Миргороді р. 1861—1862 (під першою частиною хроніки знаходимо дату: Миргород; на початку другої — опис Кам’янця з миргородського[165] погляду), призначені для «Основи», вони не змогли за життя авторового з’явитися друком, і тільки випадок не дозволив їм загубитись, як загубилась, наприклад, широка розвідка етнографічна «Злий дух», що про неї згадував у «Зорі» В. Б. Антонович[166]. Лише через чотирнадцять років по смерті автора ця «прегарна» повість, одна з перших широко закроєних і «на тлі сучасних соціальних обставин» розгорнених повістей[167], попадає в поле зору «Зорі», «галицького письма літературно-наукового для руських родин», і Франко, причетний тоді до редакції, починає збирати відомості про Свидницького та його людське, затерте в непам’яті сучасників, обличчя. З початку 1886 р. «Люборацькі» з’являються в «Зорі» (ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 9, 10, 11, 12, 13—14, 15—16, 18, 19, 20, 21 і 22), а в наступнім році виходять окремим виданням в «Русько-українській бібліотеці» Євг. Олесницького[168].

Це перше видання повісті викликало багато нарікань у свій час і потім. Яскравий реалізм картин, а надто сміливість і різкість у змалюванні «духовного стану по благочестії» трохи стурбували редакцію галицького органу. Над повістю походила рукою своя, хатня цензура, пом’якшуючи різкий до небезпечності тон автора. «Галицькі аристархи, — як пише про те акад. С. О. Єфремов[169], — щоб не скандалізувати галицького читача, тоді переважно з духовного стану, та не одвернути його від книжки… в передньому слові (за підписом, дивна річ, І. Франка!) підкреслили, що мова мовиться про православне духовенство, — ми, мовляв, таки кращі, ніж ті, що їх малює Свидницький[170]. Та згадане переднє слово — то невинна річ, коли рівняти до того, що видавці зробили з самою повістю. Цілі сторінки, повні надзвичайно цікавих побутових деталей, зникли в друкованому тексті. Своя цензура не поцеремонилася з твором тоді вже неживого автора».

Частину провини мусив прийняти на себе Франко[171], як автор вступної замітки і співредактор журналу. В кінці січня того ж таки 1886 р. йому довелось почути гострий докір від Драгоманова. «Ваша примітка до «Люборадських» нагадала мені примітку в «Правді» 1873 р. до казок про попів. 12 років пропали для нас дурнісенько. Коли навіть «Люборадських» не можна пускати в світ без такої примітки, то я вже не знаю, яку живу справу можна зачепити в «Зорі» живими словами»[172].

Своє пояснення справи Франко дав пізніше в збірнику «Молода Україна», пославшися на тиснення з боку галицького читача. «Скільки крові напсували нашій публіці і нашим редакторам ті невинні, невеличкі проби реалістичного мальовання життя! Яких курйозних осудів були ми свідками! Моєї «Лесишиної челяді» не могли зрозуміти — не того, щоб там були які загадки, а для того, що се «заповідається, як ідилія, а кінчиться дідько знає як»… коштовна повість Свидницького «Люборадські» — могла бути поміщена в «Зорі» тільки з досить значними пропусками. Громадська цензура була вдесятеро страшніша для авторів, ніж прокураторська, а львівська громада стояла перед тероризмом провінціальної публіки, що, не знаючи іншої літератури, крім польсько-шляхетської або німецької сентиментальної… тільки й ждала найменшої причини, щоб звернути нумер, зректися пренумерати, ще й вилаяти редактора»[173].

Що ж саме повикидала галицька редакція, поступаючись вимогам читача?[174]

Переглянемо спочатку більші пропуски (від кількох рядків до двох сторінок).

1. На стор. 17—18 рядків від слів: «Поводив очима, чи нема води рот переполоскати»… до: «Чи не маєш, серце, що смачненького йзісти».

2. На стор. 51 — в знаменитій есхатологічній розмові панотця і паніматки Люборацьких, — від слів: «О. Гервасій засміявся» до: «Ех, якби то мої татуньо встали» (16 рядків).

3. На стор. 54—55. В сцені частування гостей — від слів: «І держачи в руках чарку з «православною» до: «Не часто траплялись такі оказії» (55 рядків).

4. Стор. 57—58. Від слів: «Від простої ж людини вища, розумніша…» до слів: «Хто видумав таку нелюдяну науку» (в чотирьох місцях — 14 рядків).

5. Стор. 78—79. Пропущено фразу: «Щоб ти мені і бровою не моргнула в ту сторону, де хамська божниця стоїть! А то вже битиму». І нижче: «З її прикладу Мася простягла руку» до слів: «Се була перва наука для Масі» (9 рядків).

6. Стор. 81. Пропущено фразу:…«А по-хлопськи побалакавши, — каже, — так писки заогидиш, що свяченою водою не сполощеш, ні окропом не відпариш» (3 рядки).

7. Стор. 95. Пропущено фразу: «За попа, — подумала Мася, — і смертельний гріх. Ото ще вдала! якби за ксьондза, то що другого, а за попа — kozią brodę!» (З рядки).

8. Стор. 96—97. Від слів: «А ty gdzie się nauczył»… до: «Не мігши зігнати злість»… (Сварка межи Масею і Антосьом, 28 рядків).

9—10. Стор. 98–96. Від слів: «Начепила хустку через плечі» до: «…Та й каже: Słyszałem nowinę»… І нижче — абзац від слів: «Прийшла Мася і оклякнула по-католицьки»… (16 рядків).

11. Стор. 139. Від слів: «Чи нема в тебе куки?» до: «Чого ти наче чужий?» (5 рядків).

12. Стор. 152. В сцені між Масею і Антосем.

«— Ух! — каже, — как я зашмалілся! А пилі сколько!

— Як на свинячім стегні, — озвалась Мася.

— Ну да! То єсть как у тебя на шеє, — ти хотела сказать! — озвавсь Антосьо.

— Зовсім ніт, — каже Мася, — в мене шия чиста; не віриш, то подивись; я щодня мию, хіба вже прем часу не маю.

— Гдє відно, где чувано, чтоби свіндя, — на се слово наліг голосом, — та шею сєбє умивала? — каже Антосьо.

— То ж свиня, а то Мася, — озвалась Орися.

— А я мєжду вамі не разлічаю, — Антосьо каже, — і то свіндя, і то свіндя.

— То свиня ж ти сам! За що ж ти мене свинею нарікаєш? — озвалась Орися.

— Бо ти свіндя! Просто свіндя, єще і бурая, тупорилая. Вот тебе, єй-Богу!

— Навчився! — каже Текля.

— І ти, поросьонок, смєєш? Так і дам! — і замахнувся кулаком.

— А зась! Не знаєш? — озвалась Орися. — Ще не ти тут старший.

— Чого ти? чого ти? Я і тєбє «по макоєдах»! — гукнув Антосьо.

— Tak і być powinno, — защебетала Мася, — ładnie! Oto ładnie!

— І ти, Брут, протів мєня! — сумно заговорив Антосьо, а далі й крикнув — Молчать, ти, ляшка проклятая!

— A ty hyclu jeden chodzisz! Jak ty smiesz? Ta ja tobie nie Orysia!

Антосьо і в кулаки вже наплював» etc.

Люборацькі, вид. «Віку», стор. 171—172; вид. «Книгоспілки», ст. 152—156.

«— Ух! — каже, — как я зашмалілся! а пилі сколько!

— Нє так пилу, як блота, — каже Мася. — Певне з тидзень нємити ходзіш!

— Сама невмитниця, то й другим сим же дорікає, — огризнувсь Антосьо.

— Кто нємити? я нє мита? Ану попатш, відзіш?

— Ну, єсть на что дивіться, ека невідаль!

— Ото ладнє! Так і биць повінно, — защебетала Мася. — От чеґо сєн научил!

— Молчать, ти, ляшка тупорилая, — крикнув Антосьо, і в кулаки наплював….»

Зоря, 1886, ч. 12, стор. 202.

13. Стор. 244. Пропущено репліку Печержинської: «Ot dziewczyna! złoto, nie dziewczyna! — дума собі Печержинська, — dalibóg, złoto; jak boga kocham, złoto. Co to znaczy nauka! A była by głupia, jak owieczka.

14. Стор. 284.

«Ковінський і поховав її там-таки коло корчми при дорозі, і довго-довго жиди лили помиї на її гріб, а жиденята — прибіжить, тупне ногою, плюне та й назад, от поки не заорали його».

Зоря, 1886, ч. 22, стор. 369:

«Ковінський і поховав її там-таки при дорозі на могилі».

Такі півтора десятка головніших пропусків. Дрібніших купюр та поправок у тексті «Зорі» коло 120 (на приблизний підрахунок). Інколи це пропуски переступних та зв’язкових фраз, експлікативних та підсумовуючих реплік у діалогах, інколи заміна одного виразу другим, більш, як на галицьке вухо, приймовним, інколи надавання тому ж самому слову звичайнішого для галицького читача фонетичного вигляду.

Пригляньмося ж уважніше, чим продиктовано ці поправки та зміни.

Перш за все галицькі редактори викидають все, що провінціальному читачеві, пуристові і терористові літературному, може здатися замахом на престиж духовенства в громаді. Тому всі занадто реалістичні, густо підкреслені образи попадають під заборону в першу чергу. Коли Свидницький пише, напр., про свого о. Гервасія Люборацького, як він, прокинувшись зі сну, «набирає повен рот води» і «розхристаний, нечесаний, тільки в шматті», іде через двір, то галицький редактор не насмілюється цю картину зоставити, не зважаючи ні на які застереження, що мова мовиться про духовенство православне. Так само рискованим видалося редакторам і те місце, де панотець Люборацький одганяє гуси дрючком і добре «почастувавши одну звірину», примовляє: «А щоб тебе піп ззів!» В галицькому тексті цей вираз змінений на безпечне: «А щоб тебе вовк ззів!» Ще приклад. Вираз Свидницького «нема на світі більш праздного народу, як деякі панотці» — вираз, здавалося б, зовсім не рискований, — потребує в очах редакції спеціального застереження-додатку: «на нашій Україні». Нікому не вільно твердити подібні речі про уніатське духовенство Галичини: «наше духовенство то моральні провідники і учителі народні» — як зазначає вступна примітка редакції. Із позначених вище чотирнадцяти більших пропусків такий самий характер мають пропуски 2-й, 3-й, 7-й.

Але не тільки стремління оборонити гідність духовного стану проказувало редакції її поправки та купюри. З прикладу зіставленої en regard сцени межи Масею та Антосем (стор. 152—153) в «Зорі» та у виданні 1901 р. можемо побачити, що редакцією керувала іноді і просто відраза до реалістичного підкреслювання. Трохи вище від цієї сцени (Мася — Антосьо) Свидницький розказує, як Антосьо, приїхавши додому, «став собі кола порога та й стоїть обдертий, обшарпаний, лиш чухається».

«— Чи нема в тебе куки? — поспитала мати.

— Ні, нема, — відказав Антосьо.

— Треба тебе поськати, — каже Орися.

— Ні, не треба! — озвавсь Антосьо, все стоя на своїм місці.

— Чого ти наче чужий? — каже мати».

Редакторові «Зорі» ця розмова видалася, очевидно, надмірно реалістичною, неумотивовано грубою, і чотири її перші репліки було викреслено. Можна думати, що подібні стилістичні міркування проказали із вище поданого списку пропуски 5-й, 6-й, 8-й, 9-й, 13-й, 14-й. В дрібніших поправках знати ту саму тенденцію: редакція намагається тримати стиль повісті на певній висоті. Наведемо приклади:

«Чогось так очі вивалила?» — каже о. Гервасій до Масі. Поправлено: «Чого ти очі витріщила».

«Так добре підопхавши кишку». Поправлено: «Так добре «перетрутивши…»

«В руках учителів мордувавців». «Мордувавців» пропущено.

«Звідсіль жодна консисторська блоха в своїм умі не виходила» (в описі шиночка «Попівської діри»). Всю фразу пропущено.

«Що можуть консисторські блохи проти архирея?» Поправлено: «Що може консисторія проти архирея».

«Раз сиділа Мася у себе в хаті …два ляхи цілували її в руки, третій, як цуцик, служив перед нею». Поправлено: «третій вертівся перед нею».

«Нехай свиня знає своє стійло». Поправлено: «Нехай теля знає своє стійло».

«І ти, корова, стала»… (репліка паніматки Люборацької до Масі). Поправлено: «І ти, відданице, стала!»

«Оцю проклятущу свинарію». Поправлено: «семинарію».

«Пішла робота поза уха». Поправлено: «на всі зуби».

«Всім бажалося викишкати»… Поправлено: «позбути».

В звязку з цією стилістичною тенденцією стоїть систематичне переслідування звульґаризованих форм.

«Себто треба йому в «коляндар» подивитись». Замінено: «календар».

«…Взяв патрахиль з хрестом і требником». Поправлено: «єпитрахиль».

…«Якурат так і єсть». Поправлено: «якраз».

«Некрути». Поправлено: «рекрути».

«З’явившись до архирея своєю парсоною…» «Своєю парсоною» викреслено.

До вульґаризмів, видимо, були віднесені і такі вирази, як: «ні гич» («По лівий бік Дніпра міста ні гич не походять на тогобіцькі») «соб» і «цабе» («Ідучи грядою від Теплика на Вищий Ташлик до Серебрії соб ліс тягнеться, а цабе долиною села»), хвицати, куричка. «Ні гич» замінено на «ні трохи»; «цабе» і «соб» — «вліво», «направо», «хвицати» — «ногами викидувати» і «куричка» — то «папироса», то «сиґара». Не завжди заміни ці витримано до краю. Так, наприкл., в другій частині, що взагалі менше улягла хатньому цензуруванню, в описі Кам’янця читаємо: «Спустившись з гори, круто повертається соб — аж таки назад і йдеться попід скали. Цабе тут Смотрич тече, а за ним височенна стіна — круча… Оттак попід скали як проїхати з чверть верстви, повертається цабе на міст, а за мостом соб»…

Зміни торкнулися і локальних подільських виразів, ба навіть граматичних форм. Їх було заступлено (не завжди щасливо) виразами і формами загальновживаними.

«Тато сидів на тапчані». Поправлено: «на софі».

«Так би сказати, бурдій». Поправлено: «землянка».

«Помоцується». Поправлено: «посилується».

«Тлустий обід». Поправлено: «жирний».

«Отеє мене біда опала з тими чузоземцями». Поправлено: «постигла».

«Рехтуватися» — «лаштуватися».

«Чи не забула-м чого». Поправлено: «чи не забула я чого».

«Щоб знала-сь». Поправлено: «щоб ти знала».

«Буде їй лихий світ». Поправлено: «лиха година» і т. д., і т. д.

Внаслідок всіх тих змін літературне обличчя повісті значно посірішало; відпала низка колоритних слів, форм, зворотів («женитва» замінена на «женитьба», «прейма» замінена то на «хочай», то на «принаймні»), випав ряд сцен, нехай і грубих, часами, може, і перенавантажених деталями, але яскравих і мальовничих. Сталося — мовити коротше — те, що С. Єфремов в примітці своїй до попереднього слова Кониського у виданні 1901 р. назвав «літературним вандальством». Бо ж навіть стилістичні грубості, невикінченість артистична, необробленість повісті великою мірою цікаві і дорогі читачеві: від них пахне свіжістю таланту, молодістю реалістичної манери, чутливістю до нових артистичних тенденцій, — а цим не завжди, оперта на традиції та несмілива, сентиментальністю закрашена, Квітчиним етнографізмом перейнята, могла тодішня наша проза похвалитись.

До нового видання «Люборацьких» прийшло тільки в 1901 р., через тридцять років по смерті їх автора.

Нові видавці («Вік») вернулися до авторського тексту. Текст 1887 року вони виправили по копії авторського первотвору, що зберігся у д-ра Івана Франка. «Йому (тобто: Франкові) видавці, та й уся освічена громада українська, повинні скласти велику подяку» за справжній, непопсований текст повісті. Установлення тексту було ділом С. Єфремова. В редакції акад. С. Єфремова, з його попереднім словом р. 1925 видало «Люборацьких» і видавниче т-во «Час».

Видаючи «Люборацьких» в літературній бібліотеці «Книгоспілки», ми поклали в основу нашого видання видання 1901 р., відступивши від нього тільки в початковій фразі III розділу II частини («Незабаром після цього Антосьо сидів у кутку і мимрив з «Православного Ісповєданія»). Повернутися до тексту «Зорі» нас спонукала більша його ясність у цій фразі. До авторських приміток, позначених під рядками і не позначених як авторські (мабуть, винесених на низ сторінки з тексту), ми додали дві примітки Франка до видань 1886—1887 рр. та переклади польських розмов повісті.

1927

Осип-Юрій Федькович та його повісті{159}

В історії українського культурного руху на Буковині О. Федькович відіграв ту саму ролю, що в Україні наддніпрянській — Котляревський, а в Галичині «Руська трійця» 1837 р. з Маркіяном Шашкевичем на чолі: він перший із «книжно образованных русинов» звернувся до «скромного матеріалу національно-народної бесіди», ударивши по останніх зусиллях старо-книжної, півслов’янської мови задержати за собою літературне поле. Але це твердження, як говорить і сам авторитетний біограф Федьковича др. О. Маковей, звучить надто загально і потребує до себе роз’яснень та додатків. Дещо з того дають нам хронологічні рамці літературної діяльності прославленого «буковинського соловія». На той час, як Котляревський з своїми наступниками відноситься до самих початків XIX в., а діяльність Шашкевича з приятелями видимі результати показує року 1848-го, — першу українську поезію Федьковича написано р. 1859, а його перші прозові речі — р. 1862. Отже, виступив Федькович, коли вже виразно сформувалася ідеологія і практика того, що один із славетних філологів назвав «народницьким романтизмом», коли інтерес до народно-поетичного стилю став з’явищем розповсюдженим, коли багато хто погоджувався і мало хто перечив, що «поезія зникає (утікає) з шумних городів у гори далекі, туди, де буйні вітри віють, де дух Божий пробуває, де орли-соколи літають, де до краси природної міське іскуство не діткнулось, бо лише там… може поезія свою чистоту додержати…». Отже, становище буковинського ініціатора ніби полегшувалось прецедентами: його перші на Буковині кроки не були першими на Україні і, йдучи походом на своїх літературних ворогів, він міг посилатися на авторитети: «То біда, що кождий дурень хоче нашого великого Куліша учити».

Але було і дещо такого, що утрудняло його становище супроти «котляревців» та перших галицьких народовців. Коли виступив Котляревський з першими частинами своєї «Енеїди», слов’янська мова української редакції — ця, з невеличкими домішками, літературна наша мова XVII і початків XVIII в. — вже умирала; від неї одступилися, ґрунтовно забули її люди останнього покоління перед Котляревським, — ніякої перешкоди літературному уживанню народних діалектів вона не мала сили покласти. Правда, на її місці утвердилася літературна мова російська, щораз ширший гурт своїх прихильників на Україні вербуючи, але літературні теорії, разом з тою мовою принесені з півночі, дозволяли в творах «іроїкомічних», в жанрах низьких широко використовувати і «провінціальні» діалекти, і жарґонові вирази. Вузький був цей «козацький хід», але іти по ньому можна було, нікого проти себе не озброюючи, навпаки, привертаючи до себе увагу літературних людей на Україні і в Великоросії. Наступники Котляревського мусили тільки помалу розширяти та поглиблювати фарватер «Енеїди». Трохи інша була справа перших галицьких «народовців»: в Галичині їм треба було боротися з сильною традицією «високої», «просвіщенної» мови, що доживала віку потім не лише в москвофільському «язичії», а і в стилістичній надутості, «амвонності» старших народовців (Ом. Огоновського, напр.). Але в Галичині до руху признається широкий круг діячів, і прихильники народної мови в шкільній книзі і літературному творі — не стоять одиноко. Тим часом у Буковині Федьковичеві спроби мусили стикнутися з архаїчними уподобаннями літературними та стилістичними тенденціями, що робили їх представників немов вихідцями з XVIII в., — і стояти йому (Федьковичу) довгий час довелося самотньо, без жодних товаришів роботи та спільників. Були і в Буковині люди, що твори Падури та збірки пісенні Вацлава з Олеська «будили в них замилування до народної творчості, але все те не захоплювало широкої громади, тільки займало невеличкий гурток людей, а то й не знати, чи можна говорити про «гурток», чи не треба назвати поіменно лише кількох людей».

Для з’ясування літературної та громадської ситуації, треба ще додати, що на той час (50—60-і роки) ніякої української інтеліґенції на Буковині не було, крім православного духовенства. Але все те — єпископська кафедра в Чернівцях, консисторія з її радниками, сільські панотці по парафіях — вагалося межи волоською та «руською» орієнтацією. Адміністративний же апарат і школа були німецькі: німецько-латинська гімназія в Чернівцях, нижча реальна школа, німецько-волосько-слов’янська семінарія, куди вступали абітурієнти гімназії, щоб потім поповняти кадри сільського духовенства. Отже, не диво, що в колах української духовної інтеліґенції панує німецька мова, а інколи й волоська, — слід многолітнього зв’язку Буковини з Молдавією та Семигородом (Трансильванією). Один із буковинських дописувачів помірковано-москвофільського галицького «Слова» так характеризує національну несвідомість цієї інтеліґенції: «Мы еще не полюбили нашого народа, да, мы стыдаемся его; он нам, як бы чужий, мы ему чужии; наше духовенство не русское, но точно самыи коренныи немци, употребляют язык русский лишь с хлопом и официально в церкве, а с женами своими, с помещиком, с его економом, с урядником, с купцем в городе, со всеми, кто лишь не в сердаци и в обгортци, у нас язык немецкий; на столе, если есть журнал, то лишь немецкий или ромунский; в библиотеци, если где есть, лишь немецка книжка и так дальше. Всюда, всюда немеччина до того степени, что мы уже, говоря по-русски, говорим акцентом и слогом немецким, не умеем говорить лы, но льи. Мы чужии нашому народови и яко чужии — не свои, питаемся его трудом, не имеем его доверья, его любви, и православие наше на таких основаниях колибается всяким противным ветром».

Чи можна ж говорити про українську літературу в Буковині 50—60-х, навіть 70-х років? Якими стежками ішла літературна цікавість, чим задовольнялось естетичне чуття в галузі художнього слова?

Маси споживали старі, з дидактичною нотою повісті, що в відписах розходилися по панотцівських садибах та по дворах дрібної шляхти. Акад. Смаль-Стоцький в своїй «Буковинській Русі» наводить один такий збірник десь із двадцятих-тридцятих років XIX ст. (не пізніше 1832 р.). От зміст цього збірника: 1. Повесть о едной жене, како погибе за Христа ради з дитям своим. 2. О играх и пляшущих во дни святия. 3. За человека богатого и многогрешнаго. 4. О жене, како ся Богу молила. 5. Како водил ангел еднаго мужа на оном свете. 6. О Андреи, како бе 7 лет нем. 7. Гистория о рыцару и смерті. 8. История младенца с панною і т. п. Люди тоншого смаку і більшої літературної вибагливості мусили задовольнятися такими авторами, як панотці Василь Ферлеєвич та Гавриїл Продан. Один із них, Ферлеєвич (нар. 1783), видавав ще в 40-х рр. «Писни с нотами», «Писни, псалмы и стихи» — дуже наївні змістом і недоладні мовою, писані нерівними рядками, трохи ще на лад Транквіліона Ставровецького; другий вправлявся в одах та елегіях, як характеризує його писання небіжч. Маковей, «ладом Державина, але мовою книжною і при тім без найменшого таланту». От уривок з його патріотичної хвали Буковині:

Зде рочно гордыи класы прозябают,

А з них сплетенными венци свою главу

Стружденныи жнецы украшают,

Ся по обылной жатви веселящи,

И нижногласно разными языки

Поют единодушно зрядныи лики,

Богини Церери благодарящи.

Нарешті, треті вдавалися до літератури німецької і самі, випробовуючи себе в письменстві, писали німецькою мовою. Такий був здібний автор кількох романтичних оповідань та одного збірника ліричних поезій свящ. Олександр Попович, що виступав під німецьким псевдонімом. Німецькою мовою починав Федькович, і пізніше, коли українська мова здобула собі в Буковині право горожанства — Ольга Кобилянська[175].

Перші спроби зорганізувати «руське» (поки що не українське) культурне та літературне життя в краї належать до 60-х рр. Зв’язані вони, головне, з тою боротьбою, що закипає межи волохами і русинами навколо церковної справи. В 50-х і 60-х рр. на чолі Чернівецької єпархії стояв єпископ Євгеній Гакман (власне, з 1836 по 1873 р.), русин, русинами оточений, хоч дуже далекий від будь-якого розуміння національних задач на Буковині. В 1848 р. він, вкупі з своїм референтом Я. Воробкевичем, настояв на тім, щоб у гімназії запроваджено було румунську мову до числа предметів викладових, а потім розпорядився, щоб слухачі теології «так слов’янської, як і романської нації», слухали богословських наук по-румунськи. Коли ж в кінці 50-х рр. волоський рух оживився і року 1861 волохи піднесли домагання національної волоської митрополії, що всіх би румун об’єднала, — єпископ Гакман примушений був спиратися на «руську» людність. З установленням Германштадтської митрополії для румун Семигороду і суто угорських провінцій, він став домагатися перетворення своєї дієцезії на рівнорядну Германштадтській митрополію Буковини і Далмації, чого і досяг нарешті. Під час цієї боротьби церковної волоське духовенство мало по своїй стороні землевласницьку групу і всю світську інтеліґенцію, що заложила була р. 1863 культурне огнище волоське «Sotietatea pentru cultura şі literatura»[176]. Гакман відповідав на те заходами, що мали підвищити його пастирський престиж — побудуванням та урочистим освяченням Чернівецької кафедри (1864), а русини-священики, що оточували єпископа, — заходами коло українських підручників для шкіл та заснуванням товариства «Руська бесіда», відкритого в січні 1869 року. Яку надію покладали на єпископа Гакмана в Буковині, можна бачити з того, що навіть Федькович прилучився до загального голосу клерикальних кіл поезією «На честь Євгенія Гакмана»:

Як той світич семизлатний

Господньої слави,

Просвітися, наш владико,

Євгенію блáгий!

І засіяй в твóїй церкві,

У твоїм народі,

І житиме пам’ять твоя

Во роди і роди,

І як миро драгоцінне,

Як вонне кадило,

Рознесе ся в кожду душу

Ім’я твоє миле,

Покровителю наш добрий,

Апостоле блáгий!

І увінчить вічна слава

Святу твою главу.

Однак ідилія тривала недовго. Ієрархічні кола, «Руська бесіда» і Федькович незабаром розійшлися «трьома дорогами різно». В «Руській бесіді» запанували москвофільські настрої і орієнтація на офіціальну Росію. На чолі виділу товариства став кафедральний проповідник о. Василь Продан, брат вищезгаданого поета і сам віршороб; секретарем виділу настановлено було архидиякона собору Теоктиста Дрона. На відкритті товариства промовляв найталановитіший з москвофілів галицьких Іван Наумович, а одним із перших виступів «Бесіди» був (пересланий через Головацького) жебрущий лист до куратора Віленської шкільної округи Батюшкова: товариство просило російського урядовця своєю «милостью в либо-чем состоящем даре, деньгах, книжках, часописах и пр. подперти, — понеже зде ниоткуду не надеемся помощи, а славу русску боронити званны есьми природою…». Власна творчість керівників «Бесіди» не піднеслась над творчістю Гавриїла Продана та Ферлеєвича. Досить сказати, що голова товариства Василь Продан три роки перед тим був викликаний з сільської парафії на кафедральні проповідники за «строго-церковний руський язик» своїх казань; відомий був він і як прихильник москвофільської теорії одного язика, а в літературі прославився одою «До Бога-Сина», з приводу освячення кафедрального собору та віршами «На розлуку с соседом» і «Жар углей». От зразок його одописання:

О ты, краснейший добротою,

Един из трех лиц Божества!

Пред веки столь пекийся мною,

Зрак моего взем естества;

От света вечна возсиявый

И сам свет сый, свет з тьмы воззвавый,

Кого душа моя ищет;

Кому стоять на Солнци лепо,

Держать в руках весну и лето, —

Сей в дверь души моей толчет.

Єпископ і вищі церковники, немило вражені зв’язками «Бесіди» з офіціальною Росією, стали від неї осторонь, щоб ніхто не зміг винуватити їх в політичному тяжінні до сусідньої держави. У відповідь посипались гострі епітети, і в одному з дописів до москвофільських часописів Галичини єпископ Гакман названий був вітчимом «Бесіди» і мало не ворогом руського культурного життя в країні. Після кількох невдатних спроб видавати свій орган товариство починає нидіти і завмирати.

Як же почував, як мав почувати себе Федькович в такій культурній і літературній атмосфері? Фанатичний прихильник народного убору і пісні, патріот, певний, що «нема кращого світу над гуцульські наші гори», він був ворогом москвофільства, шукав порозуміння з українськими колами Галичини і, дарма що недавно сам познайомився з Шевченковою поезією, писав щороку вірші на пошанування його пам’яті. Поклонявся Кулішеві за його фонетичний принцип у орфографії, — коли для членів «Руської бесіди» фонетика була, як і для Наумовича, «за найтяжчую язву, якою Господь мог покарати Русь нашу». І на той час, коли провідники «Руської бесіди» дозволяли собі сумніватися, чи єсть мова народна — «мимо то, що нею співав Шевченко» — «нашою общепросвещенною мовою», Федькович вірив, любив і заявляв красномовно: «Я народ наш усім серцем люблю, і душа моя віщує, що єго велика доля жде», і служити тій долі хотів іншими методами, ніж політикани «Бесіди».

Стикнувся він з Проданом і офіціальними кругами перш за все як педагог, автор читанки. В рр. 1866—1867, живучи в горах, він залюбки брав лекції і вчив дітей. Педагогічний хист і міркування патріота, закоханого «в простонародній, розговорній бесіді», навели його на думку «заснувати школу в народнім язиці». Незабаром у нього готові були буквар і програми підручників для початкової школи. Все те він подав на розгляд чернівецької консисторії. Консисторія вимовлялася спочатку відсутністю компетентного рецензента, але потім рецензента знайшла і буквар відкинула — «в результаті цензури із огляду дидактичного і методичного». Ще пізніше консисторія напала на іншого укладнішого автора, що пристав на пропозицію ближче триматися «церковного письма і церковної мови». Усна традиція, зафіксована в статті Р. Заклинського «За слідами Федьковича»[177], найбільшим супротивником поетової граматки виставляє Василя Продана. Голова «Бесіди» найбільше повстає на фонетичну орфографію підручника: «Я мав би на старі роки учитися письма у Федьковича!..»

* * *

Чимало в літературній долі Федьковича заважила і його вдача — неврівноважена, різка, навіть хора, заважили і обставини родинного його життя.

Батько Федьковича — Адальберт Гординський — був поляк, шляхтич, спочатку — управляючий панськими дібрами і урядовий аґент при маєтках, потім — дрібний урядовець у Чернівцях. Мати — вдова по священику, Анна Дашкевич, з роду Ганицьких, українка, православна, на дев’ять років старша від чоловіка, з невеличким маєтком на 35 моргів у Сторонці Путилові, ciepła wdówka для захожого і маломаєтного шляхтича. Майбутній поет народився у Сторонці Путилові, Вижницького повіту 8 вересня нов. стилю 1834 р. В листопаді того ж року охрещений у Вижниці римсько-католицьким обрядом і названий Осипом-Домініком. В дорослі свої роки, завзятий хлополюб і гуцулофіл, Федькович крився з своїм польським походженням та римсько-католицьким визнанням. Вже шістнадцятилітнім юнаком він вигадав, ніби Адальберт Гординський — його вітчим, а правдивий його батько був з роду сербин і звався Федькович; пізніше він зробив себе нешлюбним сином своєї матері та путилівського красуна гуцула Юрія Косована. Про те було в свій час багато суперечок і дослідів, і правду установлено не відразу. На ділі ніякий Косован не був йому батьком, так само, як і ім’я Федькович ніколи не було прізвищем зайшлого до Путилова сербина, але шляхетське ім’я Гординських. Так, принаймні (Гординський фон Федькович), писався він у журналі нижчої реальної школи в Чернівцях. Обличчям, поставою, вдачею, — упертою, гордою і хоробливою, — він цілком вдався в батька (про ту схожість цікаво оповідають чернівецькі приятелі поета). Ця неподатність батька і синова була, мабуть, і причиною їх ворогування, що протяглось на все їх життя і дуже боліло батькові, що не раз шукав замирення.

По закінченні нижчої реальної школи у Чернівцях молодий Федькович стає на практику до землеміра (ніби на цей фах указував йому тип школи, яку він скінчив), а потім аптечним учеником до провізора Бредемаєра у молдавському містечку Нямцу (недалеко від Ясс, в напрямку до Карпатського хребта). Чи то обидва принципали Федьковича були такі суворі люди і погані педагоги, чи мріявся юнакові який інший фах, — тільки не задовольнила його ні марудна робота з астролябією, ні аптечна ступка. В вісімнадцять років його професійна освіта увірвалася. Вередлива і химерна натура майбутнього поета, непостійна, але щедро при тім обдарована, прагнула іншої підготовки життьової, і маляр Роткель, шваґер суворого аптекаря, що пригрів його і зацікавив німецькою літературою, на весь вік лишився йому в пам’яті, як добрий геній його молодощів. Через тридцять з чимсь років благодушний маляр дізнався про двадцятип’ятилітній ювілей поета і прислав йому тепле привітання. Федькович у відповідь на те послав власний збірник німецьких поезій «Am Tscheremusch», і давня приязнь прокинулась в короткому обміні листами, — короткому, бо другий лист Роткеля застав Федьковича уже тяжко хворого.

В листопаді 1852 р. Федькович був уже на військовій службі. Правдоподібно, що батько, якого почала непокоїти життьова непристосованість синова, обрав таку сувору школу для його примхливої вдачі. З тим спадаються і посвідчення самого Федьковича —

Та як же не плакать, та як же не рути

Мені молодому? Молодці, скажіт:

Продáли мя ляхи в німецькі некрути,

Втопили ми долю, втопили ми світ, —

коли припустити, що слово ляхи поставлене у множині зам. однини лях (тобто батько поетів). Проте ляхи зовсім не були такі немилосердні, як вони виглядають у поета: вони внесли 120 ґульденів, щоб дістати Федьковичу право на офіцерський чин, — і, витримавши іспит (неважкий як для нього), він став на двадцятому році капралом, на двадцять першому — фельдфебелем, а ще через чотири роки, на початку італійської війни 1859 р. одержав відразу два офіцерські ранґи. Він приймав участь у військових діях походу. Переправлений з Трієста до Венеції, мандрував з своїм 41-м полком по Ломбардії, але в боях не бував — тільки здалеку чув гарматний грім Мадженти та Сольферина (4 і 24 червня 1859 р.), де було погромлено австрійську армію. На повороті з італійської кампанії Федькович розташувався з своєю військовою частиною в Чернівцях і прожив там майже повні півтора року.

Як же велося йому у війську? Чи справдилася батькова надія дисциплінувати непокірного сина? Зовнішні результати були безперечні. З Федьковича виробився добрий офіцер, — методичний, працездатний, вибагливий у шику військовому, лагідний і привітний поза службою (з спеціальною симпатією до рядових вояків, надто з-між земляцтва). Навіть покинувши військо, зберіг він оту педантичну сумлінність і, як твердить Маковей, любив по-військовому вирівнювать свої каліграфічні рукописи. Щодо внутрішнього його світу, то, видимо, він як був, так і лишився неспокійним, без якоря, з поривами, не цілком зрозумілими собі самому. До того ж чужі місця, незнайомий край будили в ньому нудьгу за рідними горами. Недарма і в його віршах, і в військових оповіданнях так часто зустріваємо дезертирів, що з туги за рідною хатою кидають свій військовий відділ, і жовнірів, що мало не гинуть від нудьги за батьківською стріхою. Прокидається та туга і те тяжіння «домів» і в ньому самому, і з-під пера у нього, що досі писав тільки німецькі вірші, з’являється перша українська поезія «Нічліг».

Недовге порівнюючи перебування в Чернівцях зміцнило його українську лінію, розвинуло і прояснило свідомість національну. В Чернівцях двадцятип’ятилітній офіцер знайшов Ернста Рудольфа Найбавера, колись діяча революції 1848 р., тепер професора Чернівецької гімназії, видавця «Ілюстрованої Буковини» і автора кількох збірників поезій — тридцятилітнього красуна, поета-імпровізатора, буковинського патріота, залюбленого в її пейзажах і народних співанках. Познайомився він і з двома українцями: Антоном Кобилянським, студентом богословія, що тоді листувався з Богданом Дідицьким, редактором «Слова», і полемізував з ним, і Костем Горбалем, що готувався тоді до матурального іспиту[178]. Горбаль і Кобилянський познайомили Федьковича з українським письменством, розповіли йому про Шевченка, зорієнтували в літературних суперечках та партіях, а Кобилянський в своїм «Слові на слово до редактора «Слова» (Дідицького) видрукував перші сім поезій талановитого дебютанта. Там же, в Чернівцях, одвідуючи з Найбавером та Кобилянським один «чесний дім», поет закохався в Емілії Марошані, дівчині з артистичними нахилами і добрій співачці (а це багато важило для Федьковича, що був сам співаком, аматором народної пісні і музичних інструментів), придбав і прихильність Емілії. Але ні у Федьковича, ні у Марошані не було грошей на те високе забезпечення, яке вимагав уряд від одруженого офіцера, — і матримоніальні плани Федьковича мусили впасти. Пізніше вони виникали у поета ще кілька раз, — але результат їх був усе неґативний, і після провалу одного з них він рішуче заявив, що не одружиться вже ніколи.

Але все те справи пізніші. Року 1861, покинувши милих людей і Чернівці для глухого життя по трансильванських містечках, Федькович занудьгував тяжко. Він став «занивать на умі». На нього находить меланхолія, так що люди починають за нього боятись, — «да і я сам себе ся бою». В листах до знайомих і друзів він признається навіть, що вже «не сповна своїм розумом орудує», що душа йому щось, щастя чи нещастя, віщує, та що не хочеться йому «на Венгерщині загибати». А Кобилянський одному з своїх кореспондентів недвозначно натякає про джерела Федьковичевої хвороби, в тих виявах гострої неврастенії добачаючи «зболіле серце, зболіле, бо ошукане на цім світі, в котрім так мало простоти ідеальної, що нас до Бога підіймає». В цім смутнім стані народжуються найкращі перлини Федьковичевої лірики, елементарно сильної, глибоко вражаючої — його «Молитва» («Як то тихо вечором на ярі», «Ой вийду я з хати», нарешті, знамените «Ave Maria»).

Пречиста Діво, радуйся, Маріє!

У синє море сонце ясне тоне,

І своє світло, ніби кров, червоне

По всій країні доокола сіє.

А там зозульку в гаї десь чувати.

А там дзвіночик став селом кувати,

Там в борі вітер листям шелевіє:

«Пречиста Діво, радуйся, Маріє!»

«Пречиста Діво, радуйся, Маріє!»

Он молод жовняр ляг си на мурáві,

Личко студене, шати ’му криваві,

Розстрілен нині, — бо самий не вміє, —

Камраття яму темну ’му копали

І на спочинок бідного в ню склали;

Уже не скаже, як дзвінок запіє:

«Пречиста Діво, радуйся, Маріє!»

«Пречиста Діво, радуйся, Маріє!»

Під плотом сіла одовиця-мати,

До себе тулить бідне сиротяти,

І плаче ревне — серденько їй мліє!

Ба вже не плаче, вже і не голосить,

Склонила голов’, більше не підносить,

Зірниці плачуть, а дзвінок німіє…

«Пречиста Діво, радуйся, Маріє!…»

«Пречиста Діво, радуйся, Маріє!»

Бо я не можу… Вшак я маю душу,

І чути мушу, і дивити мушу,

Що тут на світі, ах тутки ся діє.

Та як до гробу зложуть моє тіло,

Де темно, тісно, студенó, зотліло,

Де ніч не плаче, де усе німіє, —

Пречиста Діво, радуйся, Маріє!

Це не просто антирелігійна поема з тою досить простою думкою, що «люди даремно моляться Богородиці, бо вона нікому не помагає», як пояснює новий коментатор, — це одно з найвищих досягнень т. зв. «поезії світової скорботи»; ґрандіозне видовище — навіть у тихий вечірній час, коли Ave Maria співається — невтишеної, непогамованої незладженості стихійних сил і людського життя. Це художньо рівноцінне байронівському заперечення його гармонійного, примиреного «Ave Maria» (з «Дон Жуана»)… Прекрасну характеристику складає цим поезіям др. О. Маковей. «Вся сила Федьковичевих поезій з 1861 року, — пише він, — передовсім є в тому, що він на чужині, в самоті, потонувши, так сказать, глибоко сам у себе мав відвагу одверто виповісти все, що там знайшов; а що в його схвильованій душі передовсім чуття переливалося через край, чуття справді щире, не заморожене критичними рефлексіями, — то сим чуттям він і підбив собі душі читачів…»

Протягом 1862—1863 рр. поет то западається в глибшу меланхолію, то виринає з неї на сонячну поверхню душевної рівноваги; переживає гострі напади ненависті до військової служби і любові до свого краю, улаштовує воякам на чужині святвечір на гуцульський лад, де вміє взяти товариський тон, не порушуючи військової підпорядкованості, робить собі для дому гуцульське убрання, — і все росте в ньому певність, що «лише в простім стані він може бути щасливим», бо «лише в простім стані добре серце, гонор, поезію знайти можна, а інде — рідко або ніколи!». «Дай мені кавалок хліба сільського, дай мені свиту, а зараз скину свої золочені шати і буду хлопом, мужиком, але буду слобідним». Там, де говорило почуття, Федькович був безсилий до чогось критично ставитись, над чимось розважати. Після хвороби 1863 р. (запалення легенів) його рішенець був готовий. Він подається на вислугу, перебирається по-селянськи, переходить з римського католицтва у православіє, щоб не різнить з людом вірою конфесіонально, приймає до імені Осип друге, по власній уподобі, Юрій; ладен у процесі свого спрощення «до ціпа та коси самому ся узяти», здіймаючи «кобзу з клинка» тільки вільними годинами, коли «їстиметься кавальчик спокійного хліба».

Життя в гуцульських горах, таке миле здалеку, — зблизька багато втратило з свого поетичного чару, обплутало і пригнітило непрактичного поета. Бувшому офіцерові, непривичному до сільської роботи, тяжко було управлятися з «орним» полем та сіножатями, а химерній вдачі, досі скутій військовою дисципліною, немов слушний час настав скинути з себе всі пута і всі заліза, «дати волю лихим звичкам та інстинктам». Спочатку він шукав веселого товариства та пиятики; потім вгрузав в громадській роботі: стає «двірником» або, як сам себе воліє називати, «війтом[179]» у рідному селі, поєднуючи з тоном воєнного командира глибоку повагу народолюбця до мужицької правди, до правової свідомості гуцула; береться обороняти інтереси селян Довгопільської округи в сервітутнім процесі, надолужуючи слабість юридичної арґументації пафосом людини, що може вдарити в загальнолюдські струни; охоче і з хистом береться до навчання дітей місцевих урядовців, носиться з планом народної «школи в ріднім язиці», складаючи граматику та намічаючи серію популярних видань; інспекторує школи Вижницького повіту, скликає учительські конференції і т. д., і т. д. Але громадські обов’язки, при Федьковичевій безгосподарності та широкій гостинності, заплутують його у труднощі економічні, оборона селянських інтересів при недосвідченості юридичній напружує часом його добрі стосунки з довірителями; його підручники не знаходять апробації тих, кому про те належало дбати, і, що особливо його дратувало, — скрізь і всюди чує він дивування, як то він — людина культурна, вислужений офіцер — тримається мужицького товариства, ходить у селянській ноші (одежі), аж поки він, завзятий і упертий по-дитячому, не зрікається офіцерського чину.

В Буковині йому тісно. Проживши дев’ять літ у горах (1863—1872), він шукає порозуміння з галичанами; дістає запрошення редактувати видання «Просвіти» та постачати для неї популярну літературу і без вагань переїздить до Львова. У Львові, серед галицьких народовців, в атмосфері, надиханій бюрократизмом, йому не сподобалось. І то не тому тільки, що тяжкі були умови, на яких його запрошено (давати щороку 12 аркушів популярних праць і п’ять перекладів п’єс для товариства «Руська бесіда», що дбало про театр — за 500 ґульденів), — роботи Федькович не боїться — йому здається, що на нього дивляться, як на наймита, його дратує, що «професори» Огоновський та Ільницький, Партицький та Вахнянин говорять з ним менторським тоном, критикують його писання, мову, відкидають його рукописи. Інтуїтивно Федькович відчуває свою рацію; свою практику народної мови з усіма діалектизмами воліє більше, як професорську теорію і стиль, — але що він може зробить проти «людей на становищу», озброєних шумною і педантичною арґументацією? Він може тільки бунтувати: з підкресленою скромністю вислухати навчання, а потім смиренно, гуцульським звичаєм, але з укритим викликом поцілувати в руку свого самовпевненого ментора; повернений йому від ученого рецензента з побажанням корінної зміни рукопис вкинути до печі; або, нарешті, озватися отруєною фразою на зразок: «Я не на тотó пишу, щоб було що критикувати літературним монополістам». Після чотирнадцяти «чорних» місяців, до краю розчарований, він повертається до Путилова. Він прекрасно розуміє свою фатальну непосидючість, своє невміння знайтися в житті: «Я уже такий чоловік раз на світі, що мене аби дитина з путі зіб’є». Але, розуміється, у розриві був винний не тільки він. Драгоманов, що саме під той час спізнався з Федьковичем, перекладає велику частину провини на галицьких народовців, що не могли знайти з поетом належного тону і не розуміли, що можна від нього взяти. В «Австро-руських» його «споминах» читаємо, що Федькович справив на нього враження «капіталу, що сам не тямить себе ужити», але не тямлять цього і ті, що становлять його оточення…[180] Отже, перед нами в поетові — типова жертва безлюддя та лихоліття.

Літературна робота Федьковича за цей час, видимо, підупадає, і її художній рівень знижується. Неґативно подіяла тут на поета і його літературна слава: його поезії видано 1861 р. заходами Б. Дідицького; його оповідання в «Меті», «Ниві», «Вечорницях» здобули йому признання серед наддніпрянських і західноукраїнських літератів — «буковинський соловій» став звичайним його епітетом; раз у раз проводяться паралелі межи його «великанським» хистом і творчістю Шевченка. Так, напр., Дідицький, процитувавши з Костомарова, що Шевченко творив так, як заспівав би сам український люд, станувши на щаблі його духовного розвитку, — застосував ці слова і до Федьковича: побачив у ньому «дар великий» — «для вищих навіть предметів способом природним, невинужденним спопуляризовати форму до той степени, же предмет і форма приступні суть і якось мов свійські понятію простонародія». Не маючи критичного погляду на речі, Федькович зрозумів ці всякчасні величання, як непомильну вказівку, куди йому йти, та й узявся наслідувати Шевченка по-ученицькому, непродумано, а коли став пізніше від того визволятись, то був уже людиною заблуканою, виснаженою і позбавленою колишнього безпосереднього ліризму. Його ліричний дар збудила самота на чужині; його кращі поезії були виплодом того болю і золотої мрії про земний рай над Путилівкою, межи Серетом і Черемошем. В клопітному житті дома, у дрібних непорозуміннях львівського перебування зблідла його безпосередність і посіріла уява.

Треба ще додати, що на цей час Федькович мав уже інший спосіб миритися з дійсністю, інше заспокоєння. Визнавши, що життя склалося йому не як слід, він пробує примиритися з ним, з його поразками і неприємностями, — в свідомості, що все те неминуче, невідхильне, суджене йому і записане в зорях. Вища сила, що керує долею окремих людей, — то є комбінація добрих і злих подіянь світил небесних в годину народження. Треба поставити гороскоп, тобто з’ясувати і витолкувати належним способом картину зоряного неба у той рішучий момент, і все призначене в житті встане, як ряд невідхильних митарств. Глибока покірність тим таємним планетним і зоряним силам — і є «алфавит» внутрішнього спокою людини. Прийшовши до таких висновків, Федькович береться до своїх тяжких і дорогих десятилітніх дослідів, що привели його кінець кінцем до «епохальних», як гадав він, відкрить з поля астрології. Сумлінний до педантизму, він придбав собі цілу бібліотеку в тій спеціальності — латинський рукопис Юлія Фірміка і більш як десяток німецьких і латинських стародруків XVI, XVII, початку XVIII в. Щоб зорієнтуватися цілком в астрологічній системі, він з допомогою словників вчитується в ті таїни, вивчає карту неба, всякого роду астрономічні таблиці та календарі, вдається за вказівками до Краківської університетської обсерваторії. В результаті тих пильних студій з’являється величезний, на 900 сторінок, прекрасно виконаний рукопис «Apotelesmata oder das Buch der Decrete». «Нещасний поет сам був, мабуть, часом свідомий того, що хитається на порозі поміж свідомістю і божевіллям, хотів лічитися, але віра у фаталізм ломила його волю, і він далі брів у астрології та й дійшов у ній до Геркулесових стовпів, до яких доходили і його попередники — астрологи з-перед соток літ. Ся астрологічна філософія була вже певним доказом звихнення ума в поета, щонайменше в однім напрямі, і нагадувала собою товіанізм і месіанізм польських поетів, містику Гоголя і інше. Се було нещастя його — таке життя напівсвідоме і розумне, а напівбезкритичне».

З цим розумовим упадком помалу знецінюється і його, засвоєна від 60-х рр., демократична манера, його любов до народу і народного пожиття. По смерті батька він переїздить р. 1871 до Чернівців (мати умерла раніше, р. 1864, — скоро він оселився в Путилові); через два роки, продавши батьків дім, купує собі хатку на самім краю міста, де попадає в міщанське оточення; неохочий до інтеліґентного товариства, він братається з своїми сусідами і втягається в щоденну з ними пиятику. Так було до р. 1885, коли «Руська бесіда» у Чернівцях перейшла з москвофільських рук до народовських, і молоде українське товариство у Чернівцях (брати Пігуляки та Ів. Тимінський) не заходилося рятувати поета з його поневіряння. Хату було продано, і Федькович перебрався жити у приміщення «Бесіди». Там же, в липні 1886 р., скромно, але з піднесенням було відсвятковано двадцятип’ятилітній ювілей його поетичної діяльності. Свято відмолодило і відсвіжило поета. Відповідаючи в пресі на промови та привітання, він зложив обіцянку «струдитися на рідній ниві», сів писати драму «Богдан Хмельницький», заходився коло перегляду давніх своїх речей, став навіть знову писати вірші, — але душевної сили, розуміється, повернути не міг. Його поезії останніх літ — то, на погляд критики, лише «віршована публіцистика, з докорами проти волохів, німців, поляків, москалів, москвофілів і своїх людей, або дидактика (байки), або нові набожні пісні і т.п.»[181]. Не зрікся він і чарки, до якої звик останніми роками. Переводити життя на нові рейки було вже пізно: здоров’я фізичне було вкрай розхитане, і через два роки по ювілеї Федькович сходить у труну, 11 січня 1888 року.

В хвилину його смерті значення його літературних виступів було цілком усвідомлене. Коли ще десять років тому «ніхто не питав і не потребував Федьковича», — тепер його ім’я написала на прапорі молода громада, а похорон його, не вважаючи на лютий січневий мороз, був многолюдний і зробив у Чернівцях велике враження двома, головне, обставинами: вінками, несеними перед домовиною, та депутаціями з верховинських сіл. Чим була для молодої народовецької громади діяльність Федьковича, — останні роки бачив і він сам; принаймні, в розмові з одним із молодших своїх приятелів-опікунів доволі влучно характеризував себе, як «одного із тих, що умирають в дорозі».

* * *

Оповідання Федьковича (повісті, повістки, повісточки, оповідання, оповідання народні) становлять невеличку частину його літературного набутку, не більшу, як його популярні писання, і значно меншу, як віршові речі та астрологічні трактати. Писалися вони з 1862 по 1868 рік і друкувалися тоді ж у «Вечерницях», «Меті», «Ниві» і «Правді». Тільки три-чотири з них з’явилися друком пізніше, незадовго перед смертю або невдовзі по смерті автора. Де і чим жив у ту пору Федькович, як оповідання писалися — ми тепер знаємо: то були роки, коли він одужував від «туги» 1861 року і мріяв покинути військо для принадної здалека Гуцульщини; то були роки його перебування в Путилові ще перед найбільшими розчаруваннями та неприємностями (справа букваря, зложення офіцерського ранґу, прикрості в зв’язку з процесом). В тих повістях, як зазначає біограф[182], «дуже мало реального життя, на яке дивився Федькович власними очима; це або спомини з війська (в них ще найбільше життьової правди), або улюблена Федьковичева золочена Гуцульщина, де — здавалось би — у народі не було іншого лиха, тільки з нещасливої любові. Федькович ходив мов не по свому світу — так він писав про себе у той час і так справді було. Йому подобалось те, що було декоративного у гуцулів: багатство, красна ноша (одежа), дорога зброя, лицарський характер, безмежна любов, побратимство, гостинність, пісні, — одним словом, гуцульська слава. У листах він не забув згадати навіть про вівцю, яку давав панові за опал[183]; в життю і сам заступав громади в сервітутовім процесі та бачив людську кривду, але описувати нуждовання людей в оповіданнях він не мав охоти».

Легше пристати на цю характеристику, аніж на характеристику Драгоманова, що в «Австро-руських споминах» відніс Федьковича до письменників, у яких «демократична ідея переважає над козакофільством», а у передньому слові до київського видання написав, що «для розуміючого діло доволі буде сказати, що Федькович у них (в повістях) почав малювати життя гуцульського селянина так, як Тургенєв — великоруського, Квітка і Марко Вовчок — українського, Авербах — німецького, Жорж Занд — французького. І всякий, хто познайомиться з повістями Федьковича, не перестане жалкувати, чому він не писав їх більше». Список імен у Драгоманова вражає різноманітністю. Для нас тепера трудно погодитись, що Федьковичеві оповідання писані в тій самій манері, як тургенєвські та авербахівські. Тургенєв і Авербах — реалісти; їх цікавить звичайне, буденне, типове в побуті і людях; їх погляд — погляд «суспільника», що придивляється до соціально-економічних умов, в яких живуть маси. Федьковича ж обходить, головне, поезія селянського життя, і цю відміну він прекрасно відчув і сам, позначив в листі до Горбаля: «Авербах козир-писар (письменник), ніщо й казати! Нарід без усеї народності, без усеї поезії, як німецький, ще ледве хто ліпше відмалював, як він. Але для руснака, зроду поетичного, Авербахові письма (писання) хіба тільки варті, що для психолога, і то лиш для того, що хоче спосіб гадки німця-селянина, то є хлібороба, знати». Для руснака, багатого на фольклорні скарби, на «народність», мусить бути і інший спосіб писання, а саме такий, що найбільше підкреслить той своєрідний народнопоетичний колорит.

Українська проза Буковини на своїх початках в особі і творчості Федьковича іще першою, романтичною любов’ю любить свої «верховини», — і те, що «у нього гуцули лише святкують і не працюють»[184], — скоріше наслідок певного літературного виховання, письменницької виправки, аніж того, що поет здебільшого «гуляв» і справжньої гуцульської роботи не брався. Франко ніколи не був сам «ріпником», але, як ропу збирають у Бориславі, розповів нам дуже добре. Розповів би про гуцульську роботу і Федькович, дарма що все господарство хатнє складав на наймитів, — коли б до іншої літературної доби належав, а його літературним учителем був Золя, а не Марко Вовчок.

В своїй образовій характеристиці авторів Наддніпрянщини Федькович писав: «Нема у нас сонця, як Тарас, нема місяця, як Квітка, і нема зіроньки, як наша Марковичка». Але в своїй літературній практиці він не зовсім рахувався з цією ієрархією. Коли в поезіях 1863—1868 рр. він, як соняшник, пішов за сонцем (Шевченком), то в прозаїчних речах, майже не зважаючи на місяць, орієнтувався по зорях. Марко Вовчок («наша Марковичка») і прислужилася йому, як зразок для наслідування. Познайомився він з її творами тоді ж, як і з Квітчиними, Кулішевими та Шевченковими — р. 1862 у Кезди-Вашаргелі, як сам про те розповів у начерку «Кобзар і жовняри» («Писання», т. III, у Львові, 1902, стор. 105 і далі). І в тому ж році він написав свою першу повістку «Люба-згуба», що самим способом оповіді від першої особи та образовою розквіченістю мови показує залежність від Вовчкових оповідань.

На цій, певне, підставі найновіший дослідник Марка Вовчка О. К. Дорошкевич у «Підручнику історії української літератури» зачисляє Федьковича до школи Вовчка, поруч українських її наслідувачів, як Ніс, Номис та Ганна Барвінок. Цьому поглядові, розуміється, не можна відмовити певної рації. По-перше, Федькович став писати після М. Вовчка (Федьковичеві повістки писані між 1862 і 1868 рр., тоді як М. Вовчок цілком сформувалася в 57—59 рр.), і її прозовий стиль носить на собі досить явну печатку нашого «кроткого пророка» і обличителя жорстоких людей неситих. По-друге, при всіх тематичних збігах Федьковича з Марком Вовчком («опришки» тут, розбійник «Кармелюк» там, спільна обом письменникам улюблена тема безталанного кохання), перший із письменників, безперечно, вужчий і одноманітніший, так що критик має повне право сказати, що він лише на всі боки обертав одним одну тему нещасної любові. Але чи можна Федьковича ставити в одній лаві з Ганною Барвінок? Чи не випадає він хоч трохи з того, що ми звикли називати школою? Сучасні російські теоретики літературні говорять здебільшого про школу, як з’явище епігонства, як момент упадку певної літературної манери. «Школа — это эпигоны, последователи, ученики». І це справді так. Школу ми найчастіше уявляємо як гурт другорядних письменників навколо однієї яскравої в мистецтві слова постаті; ознакою приналежності до неї єсть підбиття власної індивідуальності чужій особистості, прийнятій за норму. При такому розумінні речі мимоволі Федьковича поставиш осторонь українських підголосків Марка Вовчка, — бо хоч і має він звичай вкладати оповідання в уста першій особі, хоч і любить він густоту народнопоетичного колориту, але нічого ученицьки-ослабленого, механічно-репродукованого у нього нема. В кожній повістці виступає його власне обличчя, — як це відчув у свій час Куліш, коли, прочитавши у «Правді» «Безталанне закохання» та «Опришка», написав за кордон: «Не навтішаємось тут речами вашого Федьковича. Пливе Дністер, тихий, як той руський нарід, широкий, як його думка, глибокий, як його рани… На палітрі в сього маляра свої — не позичені фарби. Буде у вас, буде красна література». В чому ж позначається Федьковичева одмінність?

З наведених вище біографічних даних ми бачимо, як легко він творив фікції, подаючи їх там, де мусив би бути точний фактичний матеріал; як він вигадав і за свого власного батька показав вифантазуваного сербина Федьковича; як вигадав вдовину долю матері, коли її чоловік, а його батько був живий і здоровий; як сам, всупереч метриці, зробив себе сином путилівського красуна гуцула і заявив претензію на неприналежне йому прізвище Косованюк. Чи не так, як надумував він фантастичні дані для своїх автобіографій, — чи не так робив він, сідаючи за свої оповідання? Чи не «набилював» він різні історії на своїх знайомих? Так, у оповіданні «Три, як рідні брати» до фактичної основи, до дійсної пригоди одного з військових своїх товаришів Кочергана чи не приточив він жандаря Тайбера, що р. 1864 бував у нього в Путилові, чи не примусив заплутатись в оповіданні коломийського свого приятеля Якова Несторюка, з яким у той час листувався? Чи не вірив він у реальність їхніх пригод, як вірив у свої біографічні фікції? Вживаючись у власний твір, зростаючись зі своїми героями, він часто запевняв, що фабула того чи іншого оповідання в тому вигляді розігралася і в дійсності, що, напр., історія, списана у «Любі-згубі», єсть один із епізодів його власного життьового досвіду[185] (хоча в тому віці, в якому фігурує Юрій повісті — alter ego Федьковича — сам Федькович жив у Нямцу і ніякого старшого брата з ним не було).

Ця яскравість, чіткість видіння, ця «повноуявність» Федьковича веде до того, що його оповідання не такі схожі на етнографічні записи, як писання Вовчкові, а постаті в них більш індивідуалізовані і не так скидаються на одно обличчя. В мові ж Федьковича менше характерного для нашої наддніпрянської письменниці фразеологічного та лексичного колекціонерства, менше «медової роси з квіток нашої мови».

Далі. Ведучи своє оповідання з усіма прикметами живої гуцульської розмови, Федькович часто не потребує вкладати їх в уста вигаданому оповідачеві, «людині з народу». Оповідання йде від власного його імені. В «Штефані Славичу» читаємо:

«А ти відки?» — став мене випитувати, пообзиравши нас на всі боки.

«Я з Сторонця, пане капраль, з Буковини, коли знаєте».

«З Сторонця? Де тото той Сторонець, що я його не знаю?».

«Ледве й знатимете, пане капраль, бо се дуже далеко на Гуцулах».

Далі капрал питається прізвище нового вояка і звертається до казарми: «А хто — кажуть — буде з Федьковичем за товариша?» Федьковичу не потрібний оповідач з народу: він сам себе всього перестилізував з офіцерського на гуцульський селянський лад, що галицьким редакціям грозив «нашим гуцульським топорищем» і на сторонніх людей справляв враження «генія людової вдачі» (очевидно, цей вираз треба розуміти, що він умів увійти в глибини селянської психіки). А др. Маковей гадає, що «навіть психічна його неврівноваженість виявлялась по-селянськи, що своїми писаннями та поступками він чимраз більше підходив під тип покірного, прибитого долею, побожного і забобонного селянина».

Значення Федьковичевих повістей в українськім письменстві зрозуміємо, коли знатимем, що його «повістки» були першим художнім відтворенням гуцульського життя. За ним пішли Кобилянська і Коцюбинський, Хоткевич і Крушельницький, не кажучи про інших. Хоч, треба сказати, ніхто з тих авторів не підходив до гуцульського життя так захоплено і невимушено просто. Для Коцюбинського і Хоткевича («Камінна душа»), обсерваторів сторонніх, Гуцульщина — то надзвичайно цікавий, патріархальний край з прадідними звичаями і психікою прадідів, а їх роботи — то великою мірою етнографічні студії, засновані на власних записах та науково опрацьованих матеріалах. Для Кобилянської («Битва», «Земля», «В неділю рано зілля копала») Гуцульщина і гори цікаві не самі по собі, а як романтичне тло, як декорація глухої, понурої леґенди. Вона інколи не дає навіть топографічних вказівок. Де відбувалася подія «В неділю рано…», «ніхто не знає, хіба те, що в горах». Перед нами — умовний пейзаж, що має відповідати елементарним пристрастям героїв повісті. Простіші образки гуцульського життя у «Ліс рубають» Крушельницького. Гуцульський звичай і верховинський пейзаж дані немов для того, щоб у ефектному зіставленні показати, як здобутки і вигоди культури проходять в найглухіші «ведмежі» кутки.

Єсть один, проте, автор, теж патріот Гуцульщини, що з таким же, як і Федькович, захопленням подає нам поезію і славу гуцульську ради неї самої, ради її естетичних ефектів — покійний М. Черемшина. Його тематика далеко різноманітніша і темніша, як у Федьковича; сонячна ідилія «Як дим підоймаєся», чергується у нього з драматичними фабулами «Писанок» і «Верховини». Далеко багатші і його художні засоби. Він майстер і в епічній, скупій на слова розповіді, і в драматичному діалозі, і в ліричному обрамленні описів та сцен. І проте його традиціональність відразу уловлюється тонким критичним почуттям. Так, у статті своїй про Бордуляка, говорячи про галицьку прозу взагалі, А. В. Ніковський влучно впіймав залежність Черемшини від Федьковичевої техніки в його «описах природи та мелоритмічно стилізованих під верховинську бесіду приспівах». Відкидаючи в літературнім надбанні обох письменників те, що виходить з одмінності їх індивідуальної вдачі (у Федьковича — меланхолійно-неприкаяної, у Черемшини — зрівноважено-мудрої), беручи моменти суто літературні, — ми можемо, хоч не без застережень, розглядати Черемшину, як Федьковича змодернізованого, що, зберігши свій гуцульський патріотизм, любов до гуцульського слова і співанки, пройшов іншу, новим часам властиву літературну науку, яка і дала йому засоби яскраво малювати не тільки верховинські свята, але і верховинські труд та горе.

1927

Л. М. Жемчужников. Мои воспоминания из прошлого{160}

Вып. I. От Кадетского Корпуса к Академии Художеств (1828—1852). Стор. 168. Ц. 2 руб. Вып. 2. В крепостной деревне (1852—1855). Стор. 238. Ц. 2 р. 80 к. Вступительная статья и примечания С. В. Бахрушина. Изд-во М. и С. Сабашниковых, серия «Записки прошлого». М., 1926, 1927

Для російського читача Лев М. Жемчужников (1828—1912) напівзабутий, хоть і помітний в свій час артист-маляр, «резко разорвавший с ложноклассической традицией», рідний брат поета Олексія Жежчужникова та двоюрідний другого поета, Олексія Толстого, людина, близька до обох видатних творців безсмертного Козьми Пруткова. Для читача українського це співробітник «Основи» і приятель Куліша, діяч української етнографії та один із перших цінителів кобзаря Вересая, спадкоємець шевченківського наміру, як складач «Живописной Украины», «альбома рисунков из южно-русской природы и жизни», — той самий Жемчужников, якому Куліш присвятив перші сторінки статті про «Сказки и сказочников», характеризуючи його, як «несравненного деятеля южно-русской этнографии», що вивчає «нравственный образ малорусского народа в произведениях его духа», переконаний в тому, що «малороссиянина не поймешь», не зная языка его и не ознакомившись на месте с его настоящим и прошедшим»… «Это убеждение, — додавав Куліш, — покамест мало применяемое к делу и между нами, людьми пишущими, тем замечательнее в г. Жемчужникове, что он родился в глубине России, воспитывался в С.-Петербурге (в пажеском корпусе) и до приезда в Малороссию не слыхал малороссийской речи». («Зап. о Южной Руси», т. II, стр. 3—4).

Записки Л. М. Жемчужникова доведені до 1870 р. і розпадаються на шість частин: чотири з них видрукувані в двох зазначених угорі випусках, дві останні, більші розміром, незабаром вийдуть іще двома випусками. Мемуари свої Жемчужников писав у 90-х—900-х рр. (1892—1904), а остаточно переглянув та передрукував р. 1910, — проте всі відомості базуються на давніх записах та нотатках, які щораз частіше вводяться в самий текст спогадів, порушуючи, на думку редактора, художню витриманість та стислість викладу.

Проте про дві випущені частини сказати цього не можна: вони становлять собою суцільний і рівний виклад, анітрохи не страждаючи від вставок із старих щоденників та записних книжок. Жемчужников орудує справжнім літературним хистом: він прекрасно і жваво оповідає. Менше удаються йому ліричні уступи та всякого роду рефлексії, наприклад, зв’язані з міркуваннями громадського характеру портрети російських монархів (Микола І, Олександр II, Олександр III). Видимо, у Жемчужникова нема ні історичної перспективи, ні вміння аналізувати явища суспільного порядку, — і тому його характеристика Миколи І, не вважаючи на всю її літературну вартість, без порівняння блідіша від того образу, який накидав у своїх «Записках» історик С. М. Соловйов. Зате все, що обходило Л. М. Жемчужникова, як маляра і етнографа (не громадянина), — український пейзаж, жанрові сцени, портрети друзів і знайомих, випадкових людей, яких він зустрічав на довгому своєму віку, — все це виходить у нього яскраво і тепло. В І випуску прегарно змальовані хворий Брюллов, художник Єгоров (стор. 81—90), зустрічі з відомим богословом та церковним оратором Іннокентієм Борисовим, архієписк. Херсонським. Далеко більше таких опуклих характеристик у випуску II. Правда, Куліш, що вітає Жемчужникова в Зарозі (на Лубенщині, де йому давав землю М. Симонов), майже зовсім не схарактеризований, — так само лише побіжно згадується Грабовський, до якого Жемчужников їздив разом із Кулішем у Чигиринський повіт. Зате прегарно і в теплих тонах дані: седнівський пейзаж над Снов’ю, підсентименталений у Глібова («Стоїть гора високая»), родина Лизогубів (особливо тонко — майбутній революціонер Митя Лизогуб), поет та історик Микола Маркевич, мати та сестри Гоголя, родина Ґалаґанів, Остап Вересай. Трохи гумористично змальовані — «бродячий малороссийский поэт и франт» Афанасьєв-Чужбинський, автор небезталанних спогадів про Шевченка, та знаменитий меценат Григорій Степанович Тарновський — в «мальовничій Качанівці», з своїм оркестром, спогадами про Глінку та різними музичними авантюрами, — як виправлення Бетховенових речей. Кілька разів фігурує в спогадах Шевченко, але завжди в оповіданнях інших людей, до того ж у оповіданнях, сильно пофарбованих леґендою. Між іншим, до Седнева і седнівського перебування поета застосовано відомий переказ про те, як у корчмі Шевченко «взяв в шапку овса, вынул зернышко и положил его на стол, говоря: «Отсе цар»; затем стал класть другие зерна, приговаривая: «Отсе цариця, отсе її діти, отсе — міністри, єнерали». И раскладывал зернышки вокруг царя и царицы; потом взял шапку с овсом и сказал: «А се громада», — и, высыпав овес на выложенные зерна, добавил: «Ану шукайте, де цар». Кінець випуску II присвячений різним personalia, що мають дещо спеціальний інтерес. Окремо у випуску стоїть надзвичайно сильна картина відступу російської армії з Севастополя.

Стаття С. В. Бахрушина виложена стисло, компетентно, показуючи в авторі людину, добре обізнану з добою. На жаль, не можна того сказати про примітки до згадуваних у книзі українських діячів. Наприклад, популярний вірш Афанасьєва-Чужбинського транскрибований: «Скажи мыни правду, мий добрый козак».

Про Куліша сказано, що з нього був «украинский историк, этнограф, поэт и публицист, пропагандист идеи украинской самостийности». Бідному Кулішеві, що в свій час доводив «нравственную необходимость» з’єднання «північного та південного племені» та чимало зусиль потратив на виправдання історичної ролі на Україні Петра І та Катерини II, дуже ніяково в рамках такого «обивательского» присуду. Навряд чи вірне уявлення дає і звістка, ніби р. 1856, діставши амністію, «Кулиш уехал на Украйну и занялся научной и публицистической работой». Як бути тоді з варшавським епізодом, петербурзькою службою в 70-х рр., подорожами за кордон? Не задовольнить українського читача і згадка про І. Л. Шрага — «присяжный поверенный». І. Л. Шраг — дуже помітний на Україні громадський діяч, і прекрасний про нього матеріал автор примітки міг би знайти в «Нашому минулому» (1919, кн. 1—2). Із дрібніших огріхів згадаємо, що відома етнографічна збірка Куліша фігурує то як «Записки о Южной Руси», т. І—II, СПб., 1856—1857, то як фантастична «Южная Русь», СПб., 1887.

1928

[Лист до редакції журналу «Життя й революція»]{161}

Вельмишановна редакціє!

Прошу дати мені місце для такої заяви:

В книзі «Літературні пародії», кілька тижнів тому випущеній у в-ві «Маса», уміщено кілька моїх поезій, які я сам до друку не призначав, уважаючи, що всі вони з погляду нашого літературного «сьогодні» свій інтерес утратили, а разом з тим не остільки й перестаріли, щоб їх можна було трактувати як матеріал історично-літературний. З цими моїми мотивами я від т. редактора згаданої збірки не крився, і його переконання, ніби я передав йому свої поезії для друку, є цілковитою для мене несподіванкою.

Прошу всіх будучих впорядників збірок та хрестоматій уважати всі уміщені в книзі т. Атаманюка мої речі, крім сонета «Нова українська поезія», за неопубліковані.

10.ІІ.1928.                      З пошаною

М. Зеров

Проф. В. Сімович. До видання збірника Черемшининих новел «Карби»

Проф. Леонід Білецький. Марко Черемшина, 1874—1927

L. Bilecky. Marko Čeremsýna{162}

Проф. В. Сімович. До видання збірника Черемшининих новел «Карби». Спомини редактора. «Студентський вісник». 1927, ч. 5—6

Проф. Леонід Білецький. Марко Черемшина, 1874—1927. «Студентський вісник». 1927, ч. 3—4

L. Bilecky. Marko Čeremsýna. «Slauanský Přehled». 1927, ч. 6

Література про покійного М. Черемшину (Ів. Ю. Семанюка), нечисленна за його життя, доволі швидко почала зростати по смерті письменника. За кордоном, в різних виданнях, маємо вже кілька критичних оцінок, викликаних потребою усвідомити понесену українським письменством утрату.

Серед них три вище зазначені замітки не охоплюють постаті пок. письменника цілком, але вносять кожна цікаві рисочки до зрозуміння його вдачі, як людини й автора. Коротенька, на кілька сторінок, стаття відомого лінґвіста, д-ра Сімовича (учасника торішньої правописної наради в Харкові) подає незнану досі історію видання «Карбів», першої книжечки, якою Семанюк-Черемшина вперше привернув до себе увагу української критики. «Це було, — згадує проф. Сімович, — чверть, століття тому назад та ще з гаком. Я був тоді на другому курсі філософічного факультету у Чернівцях і в студентському житті брав жваву участь, стоячи на чолі недавно що заснованого студентського товариства «Молода Україна». Наша громада гуртувала в собі радикальне студентство, що між іншим воювало із «старими». Може, та боротьба з історичної перспективи видалася б нині трохи смішною, може, й досягнення її були не такі, як нам здавалося, — але ж ми воювали. Один певний здобуток тієї боротьби уже тоді був ясний: ми спопуляризували на Буковині нашу національну назву: «українець», «український», якої ми вживали вперто (за це нам і статути заборонювано кілька разів, що в них ми додержувалися цієї назви), а далі ми приневолили ту частину молоді, з якою ми боролися, як із консервативною, до роботи, до конкуренційної з нами роботи…» «Та все це тепер сон, усі наші студентські організації позмітала сучасна влада на Буковині».

Одною із галузей товариства «Молода Україна» була робота видавнича. З убогих студентських внесків (заробітки з «лекцій» та «кондицій») зложено було невеличку суму, що дозволила випускати невеличкі книжечки, які не вимагали авторського гонорару, — бо раніше містилися на шпальтах «Буковини». «Такою відбиткою вийшов «Ревізор», що почав був друкуватися ще в 1900 р. і «Сільська учителька» якогось Яблочкова, що її переклав Антін Крушельницький… Такою відбиткою з «Буковини» вийшли влітку 1901 р. й «Карби», новели з гуцульського життя Йвана (обов’язково «Йвана», бо так тільки казав писати себе небіжчик Черемшина) Семанюка, як 3-є число нашого видавництва».

«Власне, хто такий Черемшина, — продовжує свої спомини д-р Сімович, — ми довго не знали, — хоч його новели, що появлялися в «Літературно-науковому віснику» та «Громадському голосі» звернули увагу не тільки молоді, але взагалі всіх, що цікавилися новинами нашого письменства». Відкрив справжнє ім’я автора студентсько-видавничому гурткові шкільний товариш Черемшини з Коломийської гімназії Войнаровський; установлена була його віденська адреса (письменник саме на той час слухав право на Віденськім університеті) — і після деяких переговорів В. Сімович узявся випускати збірку «Карби». Гонорар авторський зложився з кількох примірників книжки; редактор не одержав, здається, і того. Титульна сторінка «Карбів» відкрила справжнє ім’я авторове: Іван Семанюк; під власним іменем з’явився він потім і в хрестоматії «Вік», — і тільки з 1922 р. псевдонім «Черемшина» запанував знову і витіснив справжнє наймення.

Цікаві в оповіданні д-ра Сімовича і деякі подробиці, наприклад, те, як редактор «Буковини» одмовився друкувати в часописі оповідання «Зведениця» за його «неморальність» (дівчина вертається з міста, де служила, на село додому з нешлюбною дитиною на руках) і як молодому видавництву прийшлося набирати оповідання за власний кошт. Цікаві звістки і про відзив Лесі Українки, що познайомилася тоді з видавництвом (р.  \1902 «Молода Україна» видала її «Відгуки»), і про намагання видавців здобути «Карбам» рецензію в галицьких часописах. Розповідає д-р Сімович і про пізніші свої спроби договоритися з видавцем Оренштейном про видання творів Черемшини в одному томі, — спроби, що кінчилися нічим. Добрі відносини межи автором та його першим редактором збереглися до самої смерті Черемшини. Додамо: восени 1924 р. на запитання автора цих рядків, що тоді готував до друку збірку Черемшини «Село вигибає» — як треба розуміти деякі із його лексичних раритетів, — покійний письменник відповів порадою звернутися до найавторитетнішої в тій справі людини — до д-ра Сімовича, що однаково добре знається і на літературній мові і на його гуцульськім «жарґоні».

Стаття Л. Т. Білецького має зовсім одмінний характер. Персональний момент у ній не відіграє жодної ролі: становить вона академічно-спокійний перегляд критичної літератури про покійного новеліста. Автор у ній визначає питання, яких торкалася українська критика, обмірковуючи творчість Черемшини, наводить поодинокі вискази та думки і намагається зайняти свою супроти них позицію. Перше із тих питань: чи можна вважати Черемшину письменником Стефаникової школи — Л. Білецький розв’язує неґативно — навіть замолоду Черемшина був різко визначеною індивідуальністю. На друге питання: чи можна назвати світовідчування Черемшини іронічним, чи можна його уявити собі ущипливим сатириком-карикатуристом — Білецький відповідає так само неґативно. Зате спостереження одного із критиків, що у Черемшини можна подекуди натрапити на гамсунівські нотки, видається йому правдоподібним, хоч і потребує, на його думку, деталізації та кращого обґрунтування. Рішуче відкидає проф. Л. Білецький вказівки на талановите та зручне користування письменника протоколярною манерою, стремління до найоб’єктивнішої розповіді: йому здається, що основу письменникової манери становить тужливий ліризм гуцульський та гуцульське ж єстество, його ліричні плачі та густо покладений місцевий колорит.

Стаття Л. Т. Білецького в чеському «Slauanský Přehled» є звичайний некролог, лише з деякими рисами літературної характеристики.

В першій із своїх заміток Л. Білецький подає бібліографічний список літератури про Черемшину, досить повний, хоч і не без пропусків (не відзначені статті та рецензії, що містилися в «Житті й революції» та по інших органах УСРР).

1928

Мелетій Кічура. На старті{163}

Поезії. Книжка четверта. Спілка революційних письменників «Західна Україна». Київ, 1928. Стор. 92. Ц. 1 крб. 20 коп.

Мелетій Кічура — не нове наймення в українській поезії. Ще перед війною випустив він дві книжки лірики — «Без керми» та «Tempi passati» i був свого часу відзначений як цікавий і культурний поет на сторінках «Української хати», головного органу українського модернізму (річник 1910, стор. 562—564; 1913, стор.697—701). Дебютував Кічура, як вихованець німецьких модерністів, і небезпідставно пок. М. Євшан в одній із статей назвав його «літератором віденської школи», принотувавши у нього «формальну старанність» та загальну «інтеліґенцію». Своїм світовідчуванням, ліричними темами, віршовою технікою Кічура 1910—1913 рр. становив собою паралельний початок до поетів «Молодої музи», що здебільшого були (як те на прикладі О. Луцького показав М. Мочульський) учнями модерністів польських. Як поети-«молодомузці», підкреслював він темноту юрби, вибраність поета, випинав у поетичних своїх висказах риси песимістичного світорозуміння. Немов pendant до Карманського «пливем по морю тьми човнами горя й смути», прозвучало його: «Наш шлях заляг стоглавий лютий змій, що звесь життя»… Розуміється, цей песимізм мало спільного мав з тим песимізмом, який знаходять тепера суворі критики у сучасних наших ліриків і який, по суті, є доведена до крайності єсенінська істерика, безтемпераментне ниття та стилістична обмеженість, що знає лише звичайні, заучені ходи та засоби. У галицьких поетів перед війною теж чимало було пози й моди, «засипання очей піском»; літературні ремінісценції переважали над висновками власного досвіду, — але їх «песимізм» був продуктом без порівняння культурнішим і тоншим.

Подібно до поетів «Молодої музи», Кічура в обох своїх ранніх збірках тяжів до строгої строфи, шукав ораторських ефектів та поз. Рецензенти відзначали в нього «строфічну стрункість», «гармонійність», стилістичну вишуканість. Характерно: найудатніші, найбільш цитовані вірші з обох попередніх його збірок — «Наш шлях заляг стоглавий лютий змій» та «Не замикайте брам і світла не гасіть» — сонети.

Третьої книжки поезій т. М. Кічури нам не доводилось бачити, ні навіть читати про неї. Чи залишається вона ще й досі в рукописі, подібно до третьої книжки М. Філянського, чи загубилася де серед воєнного лихоліття — не знаю. Ціла смуга в розвитку поета залишається невисвітленою, неясною. «На старті», як зазначає автор, є вже четверта його книжка. Хронологічно вона стосується до останнього року війни та перших років революції і являє собою ряд нарисів з натури, побіжних нотаток, видраних з блокнота записів та уривків фронтового листування. Al fresco назвав колись подібну книжку Петро Карманський.

«На старті» Кічури, проте, значно різниться від названої збірки Карманського. У останнього ми бачимо «мужів совіта», політичних гендлярів та ґешефтмахерів, перед нами атмосфера «глибокого тилу». У Кічури — фронт, «драні шинелі, ноги в онучах», «громовиці, градобої» війни і, нарешті, розвал мілітарної машини — Революція, коли

Розійшлися лещата-кордони,

І далекі зблизились причали.

Багато із тих віршів писалося під безпосереднім враженням подій, і тому вони, зберігаючи значення історичного документа, не виблискують художністю. Деталі, інколи зайві, послаблюють образ в цілому. Автор скоріше реєструє, як оброблює свій матеріал. Але не всі вірші його завалені такою сировиною. Там, де він пише із спогадів, пропускаючи зайві деталі, там у нього з’являється і певна високого тону емоція, і цікаві рефлексії з приводу пережитого. («Кипить борня», «Як корчиться земля», «Недавно ще жили» etc.). В усіх такого роду поезіях авторові властива чіткість образу, велика насиченість вірша. От, наприклад, остання терцетка його сонета (не з кращих) «Трактор»:

Стоять кругом, мовчать. А віл залізний оре,

Немов проковтує за пластом пласт землі,

І стеле чорних скиб ряднище неозоре.

Властивий йому і тонкий, не малоросійський дотеп. Гостро і влучно показано в нього буржуазну прозаїчність європейського та колоніального світу, те «всесвітнє панування європейських народів», про яке писав один півуніверситетський курс нової історії:

Зникає далечінь, знижаються всі гори,

Немає островів, ні вод іще незнаних;

Куди ж діватись вам, Печорини та Ґлани,

Куди вже вам пливти, палкі конкістадори?

Нема печер, що в них ховалися б кобольди:

Проходить світло скрізь, немов вода крізь сито,

На біржах крутяться і Фавсти, і Гарольди.

Цікавить їх найбільш дисконто, курс і мито,

А Токіо, Мельбурн, Париж, Нью-Йорк, Лондóн,

Це тільки номери гостиниці: «Мамон».

Зате легкий гумор М. Кічурі, безперечно, не вдається. Поезія «Поет зі стажем», що завершує книгу, належить до найслабших із його речей. Що ж робити, — коли поетичний хист автора найлегше себе почуває серед книжних ремінісценцій, літературних образів, серед поважних сонетних ритмів, а образ Мефістофеля виразніше різьбиться в його уяві, як «профілі та маски» околишнього життя?

Зі сторінок нових, пожовклих фоліантів,

Із потускнілих фресок голосних митців,

Під таємничу гру поржавілих курантів

Ти нам з’являєшся, маро минулих днів, —

Мов кавалер, найперший франт із франтів:

Ні сліду на тобі пекельницьких огнів, —

Одна магічна гра рубінів і брильянтів,

І демонічний чар улесливих півслів.

(«Мефістофель»)

Рецитація віршів Кічури становить деякі труднощі для наддніпрянського нашого читача завдяки трудним, незвиклим наголосам (мільярдер—ребер) та не властивим віршеві цезурам («Із потускнілих фресок голосних митців»). Треба зазначити ще й деякі хиби в сонетному римуванні. Авторові не диво поставити поруч дві різні чоловічі рими: закінчивши катрени чоловічою римою повелів, він може перший терцетний рядок загострити теж чоловічою римою мільярдер. Або так: провести катрени виключно в жіночих римах, а в терцетах дати перевагу римам чоловічим, ламаючи цим строгу рівновагу типового сонетного римування: АввА-АввА-ссДеДе (де великі літери відповідають жіночим, скажімо, а малі — чоловічим римам). Єсть хиби і не тільки в сонетах. Трудно погодитись, наприклад, на римування: іприту—екразиту (обидва слова — чужоземні, обидва — терміни, обидва — в тім самім відмінку).

Але всі ці дефекти — порівнюючи дрібні й загального враження версифікаційної досвідченості не уймають. Зовнішній бік книжки (папір, друк) гарний.

1928

Автобіографія{164}

Зеров Микола Константинович, народився в м. Зінькові на Полтавщині 26(14) квітня 1890. Батько — учитель Зіньківської двокласної школи, пізніше «учитель-інспектор», нарешті (з 1905 р.) інспектор народних шкіл — походженням із селян («из крестьян») значиться в його формулярнім спискові. Мати — із козацького роду Яреськів. Учився — спочатку в Зіньківській двокласовій городській школі; потім в Охтирській гімназії на Харківщині, звідки перевівся восени 1903 р. до четвертої класи Київської першої гімназії. Із гімназіальних викладачів найбільше зобов’язаний: М. П. Попову (учителю історії в Охтирській гімназії десь коло 1902—1904 рр.), в Києві — С. В. Тайбші, учителеві латинської мови, у якого вчився і не обов’язкової на той час мови грецької; Мик. М. Лятошинському, учителеві історії, та проф. А. К. Мітюкову, що читав нам під назвою «законоведение» прекрасно збудований популярний курс енциклопедії права. Гімназію скінчив р. 1908 і вступив до історико-філологічного факультету Київського університету, де пробув до травня місяця 1914 року. Спеціально працював над питаннями української культурної історії XVIII в. Роботу (курсову) подав проф. В. Є. Данилевичу, на тему «Літопис Грабянки як історичне джерело і літературний пам’ятник».

По державних іспитах був призначений до Златопільської гімназії на Київщині, де пробув до весни 1917 року. В квітні 1917 року брав участь в роботі українського учительського з’їзду, як один з його секретарів. З відкриттям у Києві другої української гімназії ім. Кирило-Мефодіївського братства був до неї призначений учителем. Року 1918—1920 викладав українознавство в Київському Архітектурному інституті; р. 1919—1920 був редактором бібліографічного журналу «Книгар». З кінця 1920 по весну 1923 учителював у Баришівськім соціально-економічнім технікумі на Переяславщині. З 1923 року живе у Києві і викладає в Інституті народної освіти історію української літератури, як професор другої групи. Року 1925 в зв’язку з літературною дискусією попав «без драки в большие забияки», а з 1926 є мовчазним свідком буйного та довільного росту своєї доброї та лихої слави («не так слава, як той поговір»), щодня зміцнюючись у переконанні, що літературні репутації живуть своїм особливим і незалежним життям.

Писав на своєму віку поезії, критичні статті та історично-літературні розправи. До драм, оповідань і доносів не причетний. Найтяжче даються йому поезії. Пише поволі, і, перше ніж сісти до столу, мусить перемагати досить сильну і самому неясну в основі відразу до писання.

Бібліографічний спис книжних статей, заміток та рецензій прикладається.

Харків, Холодна Гора, Цвинтарний, 3.                     Мик. Зеров

29. V. 1928, 8^20 год. рано

Леся Українка і читач{165}

(З нагоди п’ятнадцятих роковин з дня смерті)

«Да, слава в прихотях вольна», — писав Пушкін сто літ тому. «Пути славы, как пути судьбы, неисповедимы», — вторує йому сучасний літературознавець, студіюючи своєрідне життя літературних репутацій. «Легко уявити собі етапи та дорожні познаки звичайної літературної кар’єри. Спершу мріє про славу (бо ж поганий то поет, що не важив замолоду на неї); потім перша похвала сторонніх людей, перший виступ у друкові, перша приязна рецензія. Далі: охоче друкують журнали, ім’я авторове раз у раз потрапляє на очі, і, зустрічаючи його в книзі, читач мислить: «наш відомий». А там — щез автор з друкованих шпальт, навіть не вийшовши ще з гурту живих, — і його забувають: «И вот, подвалов достоянье, уже гниют его листы». Солодка надія жити в пам’яті нащадків збувається мікроскопічною якоюсь дозою: ім’я літерата животіє лише в пам’яті присяжних бібліографів.

Все це річ звичайна, звичайний уділ рядових літературних робітників, постачальників щоденної, щотижневої, щомісячної лектури, а інколи навіть і доля популярних «володарів дум», королів моменту. Тільки одиниці, тільки найобдарованіші з гурту простягають за собою довгий слід посмертної слави. Це ті щасливці, що їх твори, насичені психічною енергією свого часу, мають особливу силу противитися рокам і десятиліттям, збагачуючи досвід нових поколінь, пробуджуючи в них широкий відгомін. Але навіть цих «найздібніших», цей «вицвіт роду людського найкращий» слава пестить не завжди, навпаки, часто «дурить», «мучить» і «зраджує»: їм так само доводиться з найбільшим напруженням боротися за своє місце в житті, помалу, ліниво росте їх круг читачів, поволі приходить до них загальне признання.

В українській літературі мало хто довідався про все це з власного гіркого досвіду — так, як Леся Українка.

На початку 900-х рр. була вона авторкою двох ориґінальних книжок поезії і одної перекладної; ім’я її зустрічалося в поточній пресі; серед ориґінальних її поезій були уже видрукувані її шедеври: «Так, ми раби», «Забута тінь», «І все-таки до тебе думка лине», — і от виходить популярна хрестоматія «Вік» — перше видання, друге, — і Леся займає в ньому стільки ж місця, як і призабутий тепер Грабовський, і лише трохи більше, як зовсім забуті Андрій Бобенко та Мусій Кононенко. Минає ще десять літ — з’являється на книжковому торзі популярна «Історія українського письменства» С. Єфремова, книжка, що надовго встановила канонічний спис українських авторів — і так чудно тепер зустрівати в ній Лесю Українку в ряді «вісімдесятників», поруч Дм. Марковича і Самійленка, Грінченка і Зіньківського, майже не виділену з тої низки імен. Що тепер для нас ті імена? Одні загубилися і фігурують тільки в спеціальних роботах, як характерні виразники доби, другі — стали лектурою для юнацтва і вже не хвилюють нікого, хто переріс шістнадцяту весну, — тоді як Леся Українка живе, викликає гарячі суперечки, і критик-публіцист за кордоном намагається зробити її своєю спільницею, проповідницею la bella vendetta і багатьох речей, яких би поетка щиросердо жахнулась.

Довелося Лесі зазнати і багато неприємностей від консервативного, лінивого, злісно упередженого читача. Проф. Василь Сімович, відомий лінґвіст, розказав, як четверть віку тому побувала Леся Українка в колі українського буковинського студентства в Чернівцях і як студентське видавництво «Молода Україна» заходилося коло видання третьої і, може, найкращої її книги ліричних поезій — «Відгуки». Але мало хто знає тепера, що ця книга стала об’єктом для літературно-хуліганського нападу на сторінках львівського «Діла». Напався на Лесю Українку автор, пізніше нічим особливим, здається, не відомий — якийсь, на ім’я не підписаний, тільки на прізвище — Гамчикевич. «Відгуки» показалися йому книжкою незрозумілою і занадто модною. Починає він здалеку, з загальних тверджень: «Модерністичний напрям, який послідніми роками запанував у західноєвропейських літературах, вніс у поезію взагалі, а найбільше в поезію ліричну мрачну неясність мотивів, сполучену з дивним способом зіставлення побіч себе так зв. настроєвих понятій, котрих читач не в силі сполучити в цілість, бо недостає їм конечної логічної зв’язі». Творчість Лесі Українки рецензент уважає за «гіпермодерністичну». Він виписує з «Епілогу» і «Трагедії» («Чує лицар серед бою») поодинокі вирази, незвичні слова, не зустрівані досі метафори — «раптовий нестям», «лагідні запросини», «ніжна дама», «гойний бальзам», бунтує кров», «холодні зорі, тверді, немов з кришталю», «з марних крапель», «сплетений вінець» — і дивом дивується, як то можна казати «гойний» зам. «гоючий», а слово «лагідний» застосувати не до людини, а до «запросин»; він ладен лютувати з приводу помірковано-імпресіоністичних «холодних зір». «Добре поетам, — кінчає він, — «от нечего делать» писати вірші, але прошу вдуматись в положення неповинного читача, що, не надіючись ніякого лиха, возьме ті вірші до рук і своїм звичаєм напре ся доконче добути з них якусь гадку. Що за муки, коли не годен зрозуміти, щó, властиво, хоче поет сказати, коли даремними вказуються всі заходи пов’язати якось зворотку (строфу) одну з другою, слово з словом, так що й не знати, звідки починати, що з тим діяти…»

Рецензія Гамчикевича з’явилася в «Ділі» наприкінці липня (1902 р., ч. 166). Були канікули, «ферії»; в редакції літературних людей, видимо, не було, а політикові до поезії байдуже: не його фах. Але з початком сезону вернулися літерати, з’ясувалася вся прикра некрасивість фейлетону, і Михайло Лозинський виступив з новою рецензією «Відгуків», де, посилаючись на поляків, на буйний розцвіт у них модерної поезії, підкреслюючи певну поміркованість модернізму у Лесі, характеризує статтю Гамчикевича як «злобний, безсовісний памфлет», а її автора як літературного скандаліста, що тільки «удає з себе дурника…» На тім справа, здається, і скінчилася: «модерна» поетка була реабілітована.

Доводилося Лесі Українці діставати удари і від читачів, що не хтіли ставати під прапор літературного консерватизму, навпаки, претендували на останнє слово артистичного смаку…

Але спочатку — кілька слів пояснення. Як зложилося особисте життя Лесі, нема чого говорити докладно. Роботи А. В. Музички, М. О. Драй-Хмари зібрали досить матеріалу і запровадили його до загального відома. Тяжка хвороба з 12—13-літнього віку, операції й курорти, береги теплих морів, Крим і Рів’єра, життя далеко від краю і його інтересів, невеселе життя одірваної від ґрунту «оранжерейної рослини». Письменниця хтіла і не завжди могла взяти участь в живім житті, хтіла відгукнутись живим словом на якусь актуальну («насущну») справу і була занадто далеко від місця дій. В одному із листів до Надії Кибальчич-Козловської, що запрошувала її взяти участь в літературних битвах «хатян» і «радян», в «ім’я оздоровлення української літератури», — поетка зазначає, що на таких віддаленнях, як Телав — Каїр — Київ, нема змоги ні своєчасно подати репліку, ні встежити за всіма перипетіями боротьби, — не говорячи уже про відсутність у неї полемічного дару та слабе раз у раз здоров’я. В таких умовах вимушеної бездіяльності, часто неминучої (в інтересах лікування!) — творчість поетки протікала руслом тонких розумових процесів. Конкретні обставини, завдання дня, колізії поточного життя, одірвані від ґрунту, з’являлися на екрані її уяви «в загальному вигляді» в літературних постатях Дон Жуана та Юди Іскаріота, іудейських пророків та англійських пуритан, пророчиці Кассандри та міфічного співця Орфея. Так і стало «пафосом» її творчості розв’язування загальнолюдських проблем та вічних колізій. Мандрівні літературні образи давали більше простору її гострій думці, її «трагічному» стилю, — давали змогу втілити кожну ідею в усім її напруженні, в крайнім її розвитку, не ослабляючи її міркуваннями «реальності», життьової правдоподібності; для неї досить було художньої правди.

Як же ставився до того український читач? Вихований на театрі Кропивницького та Карпенка-Карого, на повістях Нечуя-Левицького та Мирного, він любив у літературі побутові картини; жадав від письменника «наглядного» навчання, висвітлення (прозорого, зрозумілого — це як неодмінне дезидератум!) якоїсь чергової справи. В поезії він волів сільський пейзаж, історичні ремінісценції і традиційну «сльозу», «за нещасний люд пролиту». До образів Лесі Українки він був холодний, вони лякали його своєю мистецькою культурою, «ерудицією» — в них виділася страшна «літературщина», — і всі Лесини монологи і діалоги, драматичні поеми і драми відразу попадали до категорії речей шанованих, але «нечитомих». Так дивився рядовий читач, так дивився передовий, на власний погляд принаймні, критик. В «літературних враженнях» Гната Хоткевича, в його огляді українського письменства за р. 1908, ми читаємо великі похвали на адреси ранньої (і не сильної) Лесиної драми «Блакитна троянда» і майже осуд її пізніших, без порівняння цікавіших творів. «Троянду» Хоткевич уважав за найкращу річ в художнім добутку цілого року. «Показується, що автор більший поет у малюванні живого життя, ніж в аскетичних (?) образах своїх улюблених юдеїв, єгиптян і всякої іншої допотопності. І так жаль, що русло творчості поетової залюбки направляється в ті холодні царства суворих ліній древньої культури, а не в сторону живого життя. Там автор показує нам свої знання і очитаність, тут — свою душу; там артизм на послугах у науки, а тут знання прислуговують поезії. Не знаю, як кому, а мені більше подобається остання комбінація: очитаних людей я ще найду, а таких, що уміють розказати своє почування, надзвичайно мало».

Зрозуміло, що така критика не задовольняла поетку, дратувала її нерозумінням її основної літературної ноти. Вона перебувала в площині загальнолюдського матеріалу живого життя, а її обвинувачено в прихильності до «всякої допотопності». Вона хотіла творити, а в ній цінили її знання і прохали від неї статей про західну літературу, про її новини. І треба думати, їй нелегко було йти своїм шляхом, посилаючись на те, що «Муза ніколи не хоче робити того, що мусить, а те, що їй забагнеться».

Теплі голоси признання і розуміння були для поетки далеко не правилом. Але тим глибше повинні були вони западати їй в душу. Так, вона завжди з повагою ставилася до Старицького, і ми легко те зрозуміємо, усвідомивши не так художні здобутки Старицького-поета, як його тенденцію шукання нових форм і мотивів для української поезії. Недарма прихильники костомаровської теорії «хатнього вжитку» так нападалися на Старицького і Лесю, як на представників «штучних» і «міських» в українській літературі тенденцій (В. Горленко в недавно опублікованих листах до Мирного). Недарма і Старицький, діставши першу книжку Лесі, любовно «по-батьківськи» погладжує кожну її сторінку. Для нього Леся Українка — найталановитіша довершителька його літературного програму. Тішили поетку і висока оцінка її поезії в статті Франка (1898), і лист М. С. Грушевського з приводу її «Кассандри».

Початки справжнього признання і високої оцінки проступили вперше в статтях, якими українська преса відгукнулась на смерть поетки. Правда, і тут не все гаразд, — і, скажемо, коментарі І. Стешенка мало чим різняться від оцінки Г. Хоткевича, — але уже перша стаття, якою відкривається присвячена Лесі книжка «Л.-н. вісника», стаття М. Грушевського без жодних застережень говорить про неї, як про «поета, що виніс нашу поезію на висоти вселюдських символів, вічних проблем світового життя». Творчість Лесі Українки для автора статті є «нестримний поступ, титанічний хід по велетенських уступах, не рушених людською ногою, де кожен твір означав нову стадію розвитку, відкривав перед очами громадянства… все нові перспективи мислі, все нові обрії образів». «Громадянство не встигало йти за цим… бурним потоком натхнення: …високий рівень ідей, який вела творчість покійної, був незвичайний для його широких кругів». «Смерть перервала цю путь у вселюдські простори»… але і те, що зроблено за 29 літ творчої праці поетки, зостається історичним моментом в «культурнім нашім поступі».

Такі приблизно були відчування і молодшого покоління, що виступило в літературі напередодні війни. Символісти та футуристи 1913—1918 рр., заперечуючи народницькі традиції української літератури, намагаючись засвоїти українському слову нові теми, поставити нові перспективи, значно розчистили ґрунт для поглибленого розуміння, для вивчення Лесі Українки. Так само як покоління 1920—1928 рр., певно, по-своєму відчуло її бунтарський революційний пафос. З цього погляду такого великого інтересу набувають ці п’ятнадцяті роковини та зв’язані з ними літературні поминання. Вони мають показати, яке місце зайняла в свідомості останньої ґенерації Леся Українка.

Поки що ми маємо про те одне виразне посвідчення — це успіх творів поетки. Двічі розпочалися і двічі на першому томі уривалися спроби їх видати. Тільки в 1923/1924 рр. пощастило «Книгоспілці» зібрати все найголовніше з писань Лесиних, установити текст, дати примітки і перший коментар до тексту. Тепер цього видання уже давно нема в продажу. Готується і виходить нове, десятитомове, наново перевірене, докладно прокоментоване, справді гідне пам’яті Лесі Українки. Сама можливість такого видання є надзвичайною міркою нашого культурного зросту.

1928

У справі віршованого перекладу{166}

Нотатки

1

Питання перекладу, віршованого зосібна, знов стали у нас на порядку дня.

Не знаю, в якій мірі можу я довіряти власному спостереженню, оскільки воно об’єктивне; не знаю, як належить назвати це від кількох літ спостережене з’явище, — може, «спадом ліризму», — тільки здається мені, що на полі ориґінальної поезії в нас почався певний занепад. Щораз ясніше інтерес читацьких мас і письменницького кола одходить від ліричної поезії до новели, до повісті, до роману. На фронті поезії тихо. Давні назви символізму, футуризму, панфутуризму, Поліщукового динамізму, неокласицизму, червоного акмеїзму, що його ладен був проголосити один час Михайло Доленго, все рідше тремтять у повітрі: одні з них забулися, відгули; другі розпливлися, виявивши порожняву, яку прикривали; треті від повсякчасного та розмаїтого уживання втратили будь-який сенс, стали визначати не так мистецькі тенденції, як індивідуальне, суб’єктивно пофарбоване ставлення до літературного з’явища, перетворилися з термінів на якісь пів-«междометия» похвали, огуди, подиву. Настроєному скептично читачеві починає вже здаватися, що, всупереч підручникам та критичним оглядам, у нас ніколи не було ні символізму, ні футуризму, як певних усталених, підкованих теоретично літературних визнань, — були тільки прапори та стремління розв’язатися з традиційною тематикою народницької поезії, обносками романтичних уявлень та відгородитися від невибагливого модернізму Чупринчиного типу. Орієнтація на стилі — футуристичний та символічний — була підкреслена, голосна, але не завжди глибока. Всі «плижкували», всі «наздоганяли сьогоднішній день». Одні тільки яскравіше заперечували своїх батьків — українських поетів доби «межи двох революцій», прирівнювали їх творчість до «парикмахерської» гітари в дощовий осінній день (Семенко); другі були обережніші і, побиваючи Чупринку, зберігали певний пієтет до Олеся (Я. Савченко), — але всі робили одну справу і, по суті, були союзниками. П’ятнадцять літ, що минули від першого виступу Тичини, від Семенкового «Prélude», «Дерзань» та «Кверофутуризму», накладають обов’язок поважніше приглянутися до справжніх тенденцій та історично-літературної ролі того, «буєстю юності» позначеного і небезталанного дебюту. Нині здобутки тих років пішли до загального ужитку, дещо лишилося невикористаним, і на кону ориґінальної поезії — тихо й мало цікаво. Правда, розгортається помалу на інтересного поета М. Бажан, — але чомусь і досі він не здобуде собі суцільної витриманої лексики. Підкупає безпосередньою свіжістю ліризму В. Мисик, але як хочеться часом побажати йому побільше темпераменту! Виходять одна по одній в ДВУ книжечки молодих поетів, одноманітні, як дитячий будинок на прогулянці, — але навіть аматорові поезії нелегко попрочитувати їх до краю: так мало серед тих численних імен — людей, позначених «лица необщим выраженьем», мало і культури вірша, уміння впоратися з технічною навіть стороною справи.

При цій одноманітній сірості, при цій невеселій пересічності кожної книжки ориґінальних віршів дуже приємно нотувати зростання (і кількістю, і якістю) великих перекладних робіт. Нове, поповнене видання вибраного Вергарна в перекладі М. Терещенка, дві книжки німецьких балад в перекладі Дм. Загула, «Пан Тадеуш» Міцкевича в перекладі М. Рильського, вибраний Пушкін групи поетів під редакцією П. Филиповича, Шекспірові трагедії в переробках М. Вороного, в перекладах М. Йогансена та В. Щербаненка, «Антологія американської поезії» І. Ю. Кулика — от найголовніше з того, що придбано за останні роки, не згадуючи про різні нещасливі спроби, як, напр., Улезків переклад Ґетевого «Фауста». Тільки високою оцінкою можливостей української перекладної поезії можна з’ясувати, що в Харкові О. І. Білецький та М. А. Плевако наважилися зложити велику п’ятитомову хрестоматію, що має подати в найкращих зразках весь многовіковий розвиток західноєвропейської поезії від античної давнини до найновіших часів.

Нема потреби говорити, якою мірою ця перекладна література корисна та якою мірою може вона прислужитися до винайдення нових способів поетичного вислову. Річ зрозуміла: нові теми, нові завдання, тисяча стимулів до мобілізації всіх стилістичних та лексичних ресурсів нашої мови.

Доброю познакою на майбутнє є те, що поряд з практичною роботою в галузі перекладної поезії у нас з’являється і теоретичне зацікавлення її проблемами. Маємо на увазі три статті: В. М. Державина — «Проблема віршованого перекладу», Юрія Савченка — «Почин» («Плужанин», 1927, 9—10, стор. 44—50, 63—71) та Гр. Майфета «З уваг до теорії перекладу» («Критика», 1928, кн. 3, стор. 84—93). Сюди ж треба прилучити і деякі з рецензій, що так чи інакше порушують теоретичні питання (В. М. Державина — на книгоспілчанський вибір Пушкіна, О. Бургардта та П. І. Тиховського — на Улезка і т. ін.)

Деякі із цих праць (статті Державина та Майфета) повстали без видимого зв’язку з українською мистецькою практикою. Обидві вони стоять ближче до того інтересу, що збудився нині в російській теоретичній літературі і звідти перекинувся на наші дослідчі кафедри. Але і Державин, скупо та конспективно окреслюючи проблему перекладу віршованого, і Гр. Майфет, реферуючи англо-американську книжку Шольца про «Мистецтво перекладу», обидва беруть ілюстрації для своїх тез із української перекладної поезії — прошу дарувати мені цей вислів — «сьогоднішнього дня», втягуються в обговорення її засобів, хиб та здобутків. Нехай ілюстрації взято не зовсім щасливо, і навіть поставивши з В. М. Державиним питання, чи не є так звана «художність» перекладу тільки доведеною до віртуозності «точністю», навряд чи можна погодитися на його характеристику Улезкового «Фауста», як найкращого та безсумнівного зразка тієї віртуозної точності, — але симптоматичний і заслуговує на повітання цей вихід теоретика в поточну нашу роботу. Це значить, що наші перекладні праці останніх років уже здібні зацікавити дослідника і дати достатню поживу теоретичній думці. Вибаглива ж суворість поставлених перед нашими перекладачами вимог не повинна нас лякати: вона також свідчить про нашу дозрілість. Далеко гірше було б, коли б перед українською літературою покладали вимоги полегшені та пільгові, як перед літературою «молодою», недорослою.

В супроводі цієї думки і перейдімо до міркувань наших літературознавців у справі віршованого перекладу.

2

Отже, висота вимог є наслідок високої оцінки виразних засобів нашої літературної мови…

Пишучи два роки тому про «Поетичну діяльність Куліша» і розглядаючи матеріали його «Позиченої кобзи», — правда, в плані історико-літературному, — я прийшов був до висновку, що на тлі своїх попередників і навіть багатьох сучасників Куліш-перекладач був великим кроком наперед, а деякі стилістичні особливості його перекладів не втратили свого значення навіть для нашої доби, як прекрасний приклад вирощування на ґрунті народно-поетичного та старо-книжницького стилю «художливо-кунштовного слова». Для наших теоретиків Куліш — уже історія. Його «художливе» слово звучить важко, негарно, архаїчно, а його метода поводження з першотвором не відповідає і в найменшій мірі нинішнім вимогам.

Гр. Майфет досить побіжно зупиняється на аналізі ґетевської «Міньйони» — «Kennst du das Land?» — у перекладі Куліша. Йому не подобається збільшення кількості рядків супроти першотвору та кулішівські «вигадки», тим більше, що число рядків збільшується наслідком не так риторичної ампліфікації, як звичайної «отсебятины». Замість двох рядків Ґете: «Знав ти той край? туди, туди, з тобою б нам, о, любий мій, піти»[186] читаємо цілих чотири:

Чи знаєш ти це все? Туди б, туди

З тобою нам заїхати-зайти,

З тобою, дороге моє кохання,

Моїх очей і серця чарування!

В іншій роботі, доповідженій на підвищеному семінарі українського письменства при Київському ІНО і поки що не опублікованій, аналіз Кулішевого перекладу «Міньйони» виявив ще й іншу сторону. Особливо показалася в тім зв’язку третя, остання, строфа «Міньйониної пісні»:

Ти знаєш гору і дорогу в хмарі,

Що крізь туман її шукає мул?

Під нею глибоко, з імлою в парі

Живе дракон, підземний чути гул.

Чи знаєш ти його?

Туди, туди

Не дай мені, мій Боженьку, зайти!

Рятуй мене, татусеньку коханий,

Забудь мій гріх, мій розум окаянний!

В новому перекладі, що в більшій згоді стоїть з німецьким первовзором, ця строфа читається трохи інакше:

Знав ти мій шпиль, де в’ються зграї хмар,

Де сходить мул понад безодній яр,

Де з вогких нір шипить таємний гад,

Де крізь туман клекоче водоспад?

Знав ти той шпиль?

Туди, туди

У дальній шлях нас, батечку, пусти.

У Ґете зовсім немає покаянних ноток, які надав своїй Міньйоні Куліш (та й де б вони взялися в нього, класика і поганина світовідчуванням). Тут перед нами не тільки звичайна «отсебятина», а й отсебятина показова, характерна, що стверджується довгим рядом інших спостережень і показує, як органічно Куліш був чужий Ґете, вносячи в своє тлумачення його творів риси сентиментальної та романтичної манер (дидактизм, афектацію, місцевий колорит, народно-поетичне забарвлення etc.).

Ця переоцінка Кулішевих перекладів і ставить нас віч-на-віч з першою вимогою, яка покладається перед іншими нашими перекладачами: повне розуміння тексту, над відтворенням якого в рідній мові вони працюють. Не досить розуміти самі слова — треба відчувати крізь них світогляд автора, орієнтуватися в його стилістичному прямуванні, знати обставини, в яких цей текст народився, та його місце в житті й розвитку даного автора. Справді, як можна перекласти знамените блоківське «Девушка пела в церковном хоре», не усвідомивши собі стилістичних тенденцій поета-символіста, не знаючи приводу, з якого цей вірш написаний (видимо, морські поразки японської війни: дата поезії — «август 1905»), а також не ув’язавши його з тими речами, де поет трактує тему Азії та жовтої раси («Куликове поле», «Скіфи» та інше).

Вимогу досконалого зрозуміння тексту не раз формулювали майстри та знавці віршованого перекладу.

Сформулював її І. Анненський в своїм «Разборе стихотворного перевода «Лирических стихотворений Горация» П. Ф. Порфирова»[187]. Говорив про це і Гумільов. В своїх заповідях перекладачеві І. Анненський пише, що віршований твір, узятий до перекладу, щонайперше треба «зрозуміти в цілому, коли в ньому відбився один певний момент ліричний (настрій), або в гармонії елементів, коли п’єса становить щось сплановане («Donec gratus eram tibi», — ода III, 9 Горація, «Chant alterné» Леконта де Ліля, «Каїн та Авель» Бодлера)… «Без этого не стоит и переводить». Гумільов у статті «Переводы стихотворные»[188] наказує перекладачеві придивлятися не тільки до видимої течії поезії, а й до глибшого, затаєного її руху. Він посилається при тому на Едґара По, що в своїх глосах до поеми «Ворон» відзначив у ній «подводное течение темы», що ледве-ледве в тексті помітна, а через те особливо діє на читача: «Отже, коли хто, перекладаючи «Ворона», з найбільшою точністю виложить зовнішньо-фабульні моменти, появу і рухи птиці, але з меншою силою віддасть поетову тугу за померлою коханою, той погрішить проти авторового задуму і не виконає повзятого на себе завдання».

Що вимога повного і заглибленого розуміння тексту є вимога поважна, солідна, проти якої легко погрішити і проти якої погрішають інколи досвідчені перекладачі — отже, нехтувати нею не можна. Це стає ясно хоча б з такого прикладу. У М. Драй-Хмари, перекладача сумлінного й сильного, в перекладі пушкінських «Циган», в оповіданні старого цигана про Овідія-засланця читаємо рядки, які небезінтересно зіставити з відповідними рядками першотвору:

Та край наш був йому не милий,

Но он к заботам жизни бедной

І він до бідності не звик,

Привыкнуть никогда не мог;

Ходив блідий і помарнілий,

Скитался он иссохший, бледный;

Неначе бог його навік

Он говорил, что гневный бог

Скарав за кривду невідому,

Его карал за преступленье,

Він линув думкою додому

Он ждал, придет ли избавленье,

І все, нещасний, нудьгував,

И все, несчастный, тосковал,

Блукав, мов тінь, понад Дунаєм

Бродя по берегам Дуная,

Та ревні сльози проливав,

Да горьки слезы проливал,

Сумуючи за рідним краєм.

Свой дальний град воспоминая.

Придивімося до підкреслених рядків: який «бог» скарав Овідія? В українському перекладі це слово означає Юпітера чи то християнського бога — бога, «иже на небесех». У Пушкіна не те. У нього навіть крізь оповідання старого цигана почуваються скарги Овідієвих «Тристій». «Гнівний бог» — розуміється, Авґуст, caelestis vir, про гнів якого (ira principis) римський поет говорить і якого без застережень називає богом: «Placato deo non miser esse possum». Мушу признатися: перечитуючи переклад «Циган» кілька разів, я не звернув на те уваги і в текст заглибився вже потім, коли мене навів на це місце один київський філолог, аматор Пушкіна.

Друга вимога, яку підносять і на яку напирають наші літературознавці, це знаменита точність перекладу.

Як на мене, ця вимога, цілком доречна і ясна в перекладі діловім, науковім, тратить найменшу навіть ясність, коли справа доходить перекладу віршованого.

Цього свідомі наші літературознавці. В статті Ю. Савченка про російські переклади з Тичини читаємо: «Здавалось би, дуже просто формулювати визначення принципів культурного (художнього? — М. З.) перекладу, сказавши: точність, тотожність (!) з ориґіналом, але сама передача звуками й словами іншої мови уже говорить про те, що така точність не може бути ідеальною, і тому доводиться говорити лише про приблизну точність у відтворенні різних компонентів художньої конструкції — як змістових, так і формальних».

Додамо до цього: кожен, кому доводилось перекладати віршем, знає, що про тотожність говорити не можна навіть у найщасливіших випадках, при перекладі з близьких мов (з російської, чи то з польської на українську). Говорять звичайно про адекватність перекладу, розуміючи під цим словом максимальну його відповідність змістовим та стилістичним особливостям первовзору. В. М. Державин у своїй статті пише значно обережніше: «Треба, щоб у перекладі так чи інакше було відбито характерні стилістичні риси ориґіналу».

«Трудність перекладача-віршовника полягає в неминучості для нього балансувати не тільки між розбіжними, інколи — дуже розбіжними вимогами двох мов (з якої він перекладає і якою перекладає), але ще більше в неминучості балансувати межи вербальністю та музикою ориґіналу, розуміючи під останнім словом усю сукупність естетичних елементів, яких дарма шукати в словнику» (І. Анненський). Перед кожним, хто береться за невдячну роботу перекладати стародавнього чи новочасного лірика, відразу одкриваються дві небезпеки. Встановити перевагу елементів значінних — не віддаси належним способом моментів формальних (ритміка, евфонія). Звернути головну увагу на ритмічні та евфонічні особливості, — це майже значить написати новий твір на задану ритмічно-мелодійну схему. «Ця небезпека ухилів, підпорядкування цілого одному компонентові може зруйнувати цілий твір, що і в перекладі мусить являти міцно споєну єдність всіх елементів, що один одного зумовлюють» (Ю. Савченко). Становище перекладача художнього твору нагадує, таким чином, становище казкового лицаря на роздоріжжі: ліворуч чи праворуч податися — однаково головою наложити, поїхати ж середнім шляхом — то значить приректи себе на непоборні, непереможні труднощі.

Вихід із тої дилеми один: не говорити ні про тотожність, ні навіть про повну точність віршованого перекладу, не прирікати перекладача на пильне віддання кожної деталі первотвору. Я побоявся б стати на позицію В. М. Державина, що в своїй статті «Проблема віршованого перекладу» пише: «Точно відтворити структуру чужої мови неможливо, але можна утворити щось подібне, вдало комбінуючи звуковий та граматичний матеріал, що є в рідній мові», — гадаю, що при такому ставленні до справи другорядні завдання заступили б основну передачу того, що є стрижнем, основою твору. На мою думку, коло цього основного і мають бути зосереджені основні зусилля перекладача. Деталі другорядні можуть лишитися у затінку, навіть зостатися без відтворення.

Так дивився на справу і І. Анненський, сам тонкий перекладач і досвідчений критик чужих робіт.

Він радив на початку з’ясувати собі поетичний твір як цілість, а потім, «виходячи з того суцільного розуміння п’єси, визначити в ній ті деталі — слова, вирази, звукові сполучення чи то конструкції синтаксичні, — від яких особливо залежать краса, колоритність або pointe п’єси». Для цих вузлів «повинно знайти сильні і більш-менш природні відповідності з обсягу мови наших почувань, тобто природної нашої мови». Раз увагу на це основне в творі звернено, раз це — найголовніше — віддано, то другорядними деталями можна пожертвувати. Переклад і так відповідатиме тонові першотвору, все центральне в ньому буде збережене, і ніхто вже не закине йому довільності.

Вказівки Анненського прокидають досить широкий хід суб’єктивному тлумаченню віршованого твору. Але суб’єктивізму він не боїться: треба лише вміти в тому додержати міри. «Соблюсти меру в субъективизме — вот задача (mégiston agón) для переводчика лирического стихотворения».

Факти історично-літературні промовляють скоріше на користь вищенаведеним поглядам. Суб’єктивізм у сприйнятті первотвору здебільшого не шкодив перекладачеві, а поети з найяскравішим підходом до писань інших авторів дуже часто показували себе і найсильнішими перекладачами. Навіть трансформуючи чужий твір на свій лад, вони без порівняння більше відкривали в ньому, аніж поети без виразної фізіономії, що багато часу віддавали і з великим сумлінням ставилися до справ поетичної акліматизації чужомовних поетів.

Хіба не суб’єктивний був у своєму сприйнятті та відтворенні Шиллера його на загальне признання найкращий перекладач — Жуковський?

І. Н. Розанов у своїй книзі «Русская лирика» прекрасно виявляє, скільки свого вніс він і як пом’якшував він Шиллера в такому шедеврі перекладного мистецтва, як «Торжество победителей». Загальні спостереження над цим твором зробив іще Бєлінський; І. Н. Розанов деталізує їх. Він на прикладі показує, як своєрідний ефект цієї поеми у Жуковського зложився в результаті легких змін, внесених в образи шиллерівського утвору, своєрідного слововживання перекладача та властивої йому звукової гри. Своєрідний характер перекладу Жуковського з’ясовується його зіставленням з сучасним перекладом Мансурова:

Пал преступный град Приама,

Пал Приама град священный,

Покрывает Трою прах,

Грудой пепла стал Пергам,

И рушители Пергама

И победой насыщенны

На победных кораблях

К острогрудым кораблям

С их корыстию высокой

Собрались еллены тризну

Ликовали по брегам

В честь минувшего свершить

И сбирались в путь далекий

И в желанную отчизну

К светлым греческим холмам.

К берегам Эллады плыть.

(Мансуров)

(Жуковський)

Виписавши en regard дві строфи з двох одночасно зроблених перекладів, коментатор веде далі: «Жуковський, видимо, хтів утворити високий настрій», пробудити співчуття до переможених і до переможців. Слова «преступный», «рушители», «корысть» не можуть викликати добрих почувань, і «град Приама» у нього не «преступный», а «священный», замість «корысти» з’явилася в нього «победа» і т. д. Вказівки Мансурова, що «рушители Пергама» ладилися в дорогу «к светлым греческим холмам», не утворюють бажаного, на погляд Жуковського, настрою: адже ж ці сонячні горби були для греків батьківщиною, за якою вони повинні були тужити, і Жуковський — співець минулого і майбутнього — говорить про «желанную отчизну», про тризну на честь колишнього, і настрій, для нього характерний, дано… Поряд з цим змінено на краще фонетичний бік твору. Перші три рядки у Мансурова аж рокочуть від тих численних р. На той час, як Жуковський в цілій строфі гармонійно чергує плавні р і л. Рядки: «Грудой пепла стал Пергам» або «к берегам Эллады плыть» можна вважати за вершок милозвучності[189].

Далі виписувати не буду. Зазначу тільки, що суб’єктивно пофарбований Шиллер вийшов у Жуковського значно яскравіший, аніж у Тютчева в його «Поминках», не кажучи про інших тлумачів, в тому числі і українських[190].

Так само й Чайльд-Гарольдове «Прощання» для мене без порівняння більше промовляє у Аполлона Григор’єва, аніж у позбавленого будь-якої індивідуальної фізіономії (говорю про нього, як про поета) В. М. Фішера, а Кулішеві переклади байронівської інтимної лірики, попри всю їх старомодну незграбність, я волію все-таки більше, аніж вигладжено-пристойні вправи М. В. Гербеля та Д. Л. Михаловського. Від Кулішевих рядків на мене віє Байроном, від рядків Михаловського та Гербеля віє тільки сірою, одноманітною нудьгою.

«Повів» Пушкіна мирить мене і з окремими неточностями Максима Рильського в його перекладі «Воспоминания». Знову дозволю собі задля наочності висновків зіставити тексти:

Когда для смертного умолкнет шумный день

Коли для смертного замовкне день труда

И на немые стогна града

І на німі майдани міста

Полупрозрачная наляжет ночи тень

Напівпрозорчаста наляже тінь бліда

И сон, дневных трудов награда,

І сну крило повіє чисте,

В то время для меня влачатся в тишине

Тоді в самотності, легких не знавши снів,

Часы томительного бденья,

Тривожної я повен муки,

В бездействии ночном тогда горят во мне

В безсонні устає сумління темний гнів,

Змеи сердечной угрызенья.

Шиплять докори, як гадюки.

Я знаю, що «шумный день» це зовсім не «день труда», що «сну крило повіє чисте» є образ, тоді як у Пушкіна на цім місці образу майже немає; що «шиплять докори, як гадюки» є досить чітке порівняння, тоді як у Пушкіна тут метафора — «змеи сердечной угрызенья», і метафора для тої доби звичайна, отже, згладжена, не загострена в сприйнятті; що в останніх двох рядках першої строфи у Рильського два присудки на той час, як у первописі маємо тільки один і т. д., і т. д., — але всі ці деталі не мають для мене великого значення, скоро я зауважив, що українському перекладачеві пощастило передати ліричний рух і патетику цього ліричного шедевра.

Так само, перечитуючи цей вірш у відтворенні Міцкевичевому (до речі, надзвичайно майстерному):

Kiedy dla śmiertelników ucichną dnia gwary,

I noc, wpół-przejrzystą szatę

Rozciągając nad głuchej stolicy obszary,

Spuszcza sen, trudów zapłatę.

Wtenczas mnie samotnemu rozmyślań godziny

I ciszy leniwo się wleką,

Wtenczas mnie ukąszenia serdecznej gadziny

Bezczynnemu śrożej pieką… —

я не буду спинятись на таких деталях, як певна невідповідність польських силабічних рядків з жіночими римами — шестистоповим та чотиристоповим, розмаїто римованим ямбам російського первотвору. Тим менш цікава для мене, скажімо, неповна відповідність виразу «głuchej stolicy obszary» до «немые стогна града». Для мене важно, що належно прочитане відтворення Міцкевичеве звучить тим самим тоном, що й ориґінал.

3

Мушу до своїх міркувань додати одно застереження. Обстоюючи для перекладача певну свободу руху, розуміючи його, як поета-творця, а не літературного лише техніка з наметаним оком та добре вправленою рукою, я зовсім не хочу понижати вимог, які до перекладача ставляться, і пропаґувати не свідоме свого діла аматорство.

Мені тільки страшно безліччю педантичних приписів та другорядних завдань відтягати перекладача від передачі основного, чим промовляє первотвір. А те «основне» може лежати і в галузі змістових, і в галузі формальних компонентів вірша. Перекладаючи Гюґо, не можна пройти мимо його ефектної синтакси, його блискучого ораторського апарату; не може бути елементарно-пристойного перекладу Верлена без максимальної уваги до його звукописних засобів, а перекладач Вергарна сам винесе собі смертний вирок, втративши в своїй роботі властиву французькому текстові поета багату метафоричність.

А тепер пригляньмося до тих desiderata, які поставили в цитованих роботах наші літературознавці і до яких цілком чи частково мусить приєднатися кожен, кого обходить розвиток нашої літературної мови.

І. На першому місці я би поставив тут питання про певні лексичні добори, побажав би нашим перекладачам якнайкраще орієнтуватися в лексичних наших запасах, розрізняючи — по-старинному сказавши — слова «високого та низького стилю» і не допускаючи їх до безладної, антихудожньої мішанини. Лексичні одиниці в художньому творі відіграють кожна свою стилістичну ролю, і не зважати на це художник слова не має права. В історії української поезії XIX віку ми маємо багато прикладів того, як твори високого стилю переказувалися в стилі «низькім» та як «лицювання з грецького (взагалі не наського) лиця на козацький виворіт» вносило в твори, задумані як переклади, риси найгрубішого і непотрібного блазенства («Полтава» Гребінки, «Жабомишодраківка» Думитрашкова). Потім орієнтація в бік народно-поетичного стилю принесла переклади Руданського з таким характерним для них наламуванням Гомера на тон і лад народної пісні[191]. Нарешті, з часів Куліша та молодого покоління 90-х рр. стали з’являтися в українській перекладній поезії твори з рисами високого стилю. Це стремління маємо сформульованим у Кулішевій передмові до «Позиченої кобзи», в його звертанні до «поважних німців».

Дозвольте взяти й нам високі ваші тони…

Уміння розрізняти слова високого і звичайного реґістру — уміння для перекладача потрібне і велике. «Високому» і «низькому слогу» присвячували чимало уваги теоретики XVIII — поч. XIX вв., в тому числі тонкий у означеннях автор «Словаря древней и новой поэзии» — Остолопов. Розрізняти стилі тямила добре пушкінська пора. Потім про теорію «штилів» уже говорили з усмішкою, іронічно, уважаючи їх за щось схоластичне, і покутували свою зарозумілість художніми дефектами перекладних праць[192] — аж поки знову не реабілітували її в нових поетиках[193].

Щодо стилю низького з характерним для нього уживанням жарґону, тобто говору певного побутового середовища, то з нього, власне, й починалася нова українська поезія. Його культивували в байках, і в поемах, і в гумористичній прозі. Винниченко написав колись так цілу кількаактову драму, але естетичну функцію його ми усвідомлюємо не завжди і не завжди уміємо відтінити за його допомогою переходи із одного тону в другий.

Візьмім приклад із «Антології американської поезії» І. Кулика.

Найсильнішим із поетів, цією «Антологією» репрезентованих, є, безперечно, Карл Сендберґ, а серед творів його не останнє місце посідає прекрасна поема «Дим і криця». Промисловий розмах Америки, колосальна машинова техніка, що ковтає, вбирає в себе людину, і на тлі цього ґрандіозного механізму — люди, серед огню і гуркоту виробництва, зі своїми заповітними, інтимними помислами та мріями — от одна із найгостріших картин твору.

Подаю цей уривок спочатку в російському перекладі:

Новолунья удачи проносятся мимо, —

Варятся пять человек в котле раскрасневшейся стали.

Кости их впаяны в сплавы из стали,

Кости их вплющены в молот и наковальню.

Всосаны в трубы покоряющей воду турбины,

Ищите их в переплетеньи тросов на радиомачтах:

Они вплавлены в сталь и безмолвны как сталь…

Вот один из них говорит: «Мне по нутру мое дело,

директор меня отличает, Америка рай — не страна».

Другой: «Боже, как стонут все кости, в правленьи лжецы,

кровопийцы, а свобода в этой стране по мне горше

неволи. Америка — форменный ад».

Третий: «Что за девчонка — не девка, а персик, скопим

мы с нею деньжат, да и в деревню, на ферму —

свиней разводить и жить господами».

А двое других неотесанных парней поют о долгой дороге

в родную страну.

Погляди-ка на них в стальное окошечко дверцы, —

Трудности им нипочем.

Они поднимают людей в синеву,

И сталь воспевает жужжащий мотор.

Погляньмо тепер на цей самий уривок в українськім перекладі:

Місяці щастя проходять і минають:

П'ять людей пливе в тигелі червоної криці.

Їх кістки замішано в хлібі криці,

Їх кістки розбито в кільця і ковадла

І в сосучі штоки мореборних турбін.

Спостерігай їх в переплетенім риштуванні бездротової станції.

Вони завжди там і вони ніколи не відповідають.

Один із них каже: «Я люблю свою роботу, компанія

добра до мене, Америка чудова країна».

Один: «Ісусе, мої кістки болять, компанія бреше;

дідька лисого це вільна країна».

Один: «Я маю дівчину-яблучко, — ми зберемо грошенят,

підемо на ферму й розводитимемо свині

й будемо самі хазяями».

А другі були волоцюгами, співцями, відірваними від дому.

Спостерігай їх знов при зводчатих дверях криці,

Їм байдуже до ціни.

Вони підносять людей-птахів у синяву.

Це криця в моторі співає й джимає.

У мене немає тексту Сендберґа, але по тону викладу я ладен визнати, що український текст в цілому, може, й ближчий до слів первотвору. І проте — наскільки він стилістично блідіший від російського, як тратить він від непідкресленості стилістичного контрасту межи авторськими описовими тирадами і репліками робітників, поданими в тоні їх буденної, уривчастої й грубуватої розмови. «Что за девчонка — не девка, а персик» далеко яскравіше від трохи книжного «Я маю дівчину»; «скопим мы с нею деньжат, да и в деревню на ферму, свиней разводить и жить господами», ці слова російського перекладу послідовніше витримані стилістично, ніж відповідне місце українського перекладу: «Підемо на ферму й розводитимемо свині й будемо самі хазяями».

II. Друге desideratum, якого відректися ніяк не можна, це якнайповніша увага перекладача до т. зв. тропів та фігур первотвору (метафор, метонімій, перифразів, антономасій).

В. М. Державин у своїй статті кладе на цій стороні справи особливий наголос. На його думку, всі тропи та семантичні фігури повинні зберігатися, хоч би як дивно вони виглядали для нинішнього читача. «Боятися образів, що можуть здатися нам, людям іншої культури, вигадливими та неприродними, значить боятися відповідної поезії. В такому разі й перекладати не треба».

Позиція В. М. Державина визначається надзвичайною рішучістю. Але я не знаю, в якій мірі зберіг би він свою рішучість, категоричність своєї вимоги, коли б був сам перекладачем-практиком, заінтересованим у зрозумінні свого твору, у добрім прийнятті його читачем. Чи не обмежив би він тоді свого припису, чи не дозволив би розв'язувати справу окремо в кожному даному разі? Уявімо: треба нам перекласти те місце Лукрецієвої «De natura rerum», де поет, звертаючись до прародительки енейців (тобто богині Венери), заклинає її втихомирити криваві війни: вона-бо має владу над самим збройним Марсом, що, подоланий раною кохання, припадає на її лоно і — pascit amore avidas inhians in te, dea, visus. Латинське pascere значить пасти. Російський перекладач Рачинський убоявся рисковитого образу і зм’ягчив його:

Томно к тебе он подъемлет любовные жадные взоры.

Але український перекладач має в своїм розпорядженні вираз: пасти очима, йому ніщо не заважає перекласти:

Очі неситі свої на тобі випасає, богине.

Безперечно, читач насторожиться, може, й запротестує в душі, вираз йому здасться грубим, непоетичним — нехай — у другому, в третьому читанні він звикне. Але трудно бути перекладачеві таким рішучим, коли на короткому перебігу текстовому збереться кілька незвичних для нашого сприйняття образів (скажімо: якір, кинений з корабля, укусить дно), а до незвичних образів прилучаться ще хитрі перифрази та на міфологічних даних засновані перейменування — «антономасії» (і то не звичайні, як «Mater saeva cupidinum» або Кіприда, замість Венера, а справді витончені, вишукані). В таких випадках, я гадаю, часом буває доцільно і поступитися чимсь, зберегти одні деталі, жертвуючи другими. Середня путь тут диктується, з одного боку, потребою виховувати та привчати читача, поширюючи круг його сприйнять, з другого боку — небезпекою занадто обтяжити його трудно засвоюваним матеріалом, вщепити йому відразу до художнього твору.

В кожнім разі, спрощування образового елементу, «заміна образу штампованою вульґарністю» — є великий гріх супроти ориґіналу. В тому розумінні часом дуже хибували шкільні коментарі до латинських поетів, що послідовно перекладали, скажімо, tecta як дім, ніде не даючи «покров», «дах».

Тисячну хату вони обійшли із благанням спочинку,

Тисяча й вигнала їх. Прийняла ж то одна їх хатина[194].

Слово «хатина» дано двічі, дарма що у Овідія в першому випадку, з міркувань розмаїтості синонімічної, стоїть domus, а в другому — tecta («Тисячу домів обійшли вони… прийнято їх під один дах»).

III. Третє побажання торкається передачі метричних особливостей первотвору.

Гадаємо, тепер ніхто не буде обороняти повну довільність перекладача у виборі метру. Так само як ніхто не візьметься узаконювати ту глухоту до ритму, яку виявили, скажімо, складачі перекладних антологій 90—900-х рр. (Нович, наприклад), що включали в свої збірки такі речі, як «Серце Гіяльмара» Леконта де Ліля, перекладене чотиристоповими хореями![195]

Не одно питання виникає, наприклад, у справі передавання німецького тонічного вірша, збудованого на тій же основі, що й український[196], — скільки ж виникне їх, коли перед нами вірш, збудований на принципі силабічному (кількість складів і цезура), або на основі довготи й короткості складів, як вірш грецький або латинський.

Пригадаймо, як поволі навчилися російські перекладачі, не кажучи вже про наших, перекладати леймічний, паузний вірш німецький. Іще Жуковський, перекладаючи «Лісового царя», з його сильними ритмічними перебоями, уживав правильних амфібрахіїв. «Кто скачет, кто мчится под хладною мглой?» Слідом за ним пішли й українські перекладачі, як Куліш або Грінченко, і тільки Дмитро Загул усвідомив собі леймічну природу первотвору[197]. Те саме було із Гайне. Паузи в перекладах із нього були вже у Лєрмонтова, взагалі в тім напрямку чутливого (пригадаймо його переклад балади з Байронового «Дон Жуана» — нескінчене «Берегись, берегись: над бургосским холмом…»), але ні М. Л. Михайлов, ні П. І. Вейнберґ, ці присяжні перекладачі Гайне в пізнішу пору, не використали попереднього досвіду, аж поки видавець і аматор забутого Аполлона Григор’єва, Ол. Блок не спробував перекласти ряд ліричних мініатюр із ранніх збірок німецького поета, зберігаючи максимальну віршову відповідність ориґіналові. На приклад Блока указував у нас Б. Якубський, критикуючи в 1919 р. на сторінках «Книгаря» переклади Загула та Кобилянського. І можна думати, що почасти цим вказівкам повинні завдячувати ми перехід Дмитра Загула до заглибленої розробки вірша-паузника в його перекладах з німецької мови (пор., напр., «Лорелею» в збірці гайнівської лірики 1919 р. і найостаннішім «Виборі німецьких балад»).

Говорити детально про способи передавання метричного греко-римського вірша та вірша силабічного, про умовність[198] цієї передачі, про історичну підоснову[199] тих чи інших способів відтворення — ми вже не маємо змоги і місця. Тому ще раз піднесемо це побажання — вибір розміру віршового не повинен бути довільним та випадковим, повинен рахуватися з нашим ритмічним чуттям, весь час змагаючись, проте, до поширення його рамок, — і перейдімо до четвертого нашого desideratum.

IV. Перекладач не повинен нехтувати евфонією первотвору. Це стосується як до т. зв. звукопису (алітерацій, асонанцій), так і до римування, що в даному разі — погоджуємось цілком з статтею В. Державина — грає найголовнішу ролю.

З римами в українській поезії справа стоїть негаразд. Дуже багато зробив у тому напрямку Котляревський, дарма що його розуміння рими відгонить, як те слушно показав у останній статті про Котляревського-поета Ієремія Айзеншток, — іще XVIII віком. Але от по «Енеїді» прийшли наші романтики 30—40-х рр., назвали віршування «Енеїди» чужим духові української мови і, взявши за приклад народну думу і пісню історичну, збезцінили риму, замінивши її різного типу римоїдами та кінцевими асонансами. Рими Куліша, напр., в його «Позиченій кобзі» лишають багато дечого до побажання, як і рими багатьох пізніших поетів. Наявний репертуар рим ще й досі неясний, норми римування (з огляду на наші можливості мовні) ще не вивчені, і сумлінний перекладач дуже часто почуває себе ще й досі в становищі давнього Котляревського, що часом ладен був

Купити музі на охвоту,

Щоб кончить помогла роботу,

Бо нігде рифм уже достать.

Питання звукопису, передача звукової гри ориґіналу значить дуже багато, — але, як те показав В. М. Державин, дуже тяжко буває установити на практиці, «де починається звукопис і де кінчається випадкове скупчення тих або інших звуків, що часто зустрічаються в даній мові».

В кожнім разі, тут нам тяжко піти за прикладом Брюсова, що педантично погнався за звучанням тексту в своїм, у «Гермесі» розпочатім, перекладі «Енеїди» і зробив свою роботу майже неможливою з боку природності російської віршової мови, хоч, може, й цікавою як експеримент для аматора Верґілія і знавця латинського тексту поеми. Навряд чи можна визнати ідеальним переклад, де перекладач є лише затоплений у звуках дивак і стоїть фронтом до автора та первописного тексту, показуючи читачеві свою спину.

V. І тут ми зустрічаємось з п’ятим і останнім із наших дезидерат, що останнім фігурує і в часто цитованого у нас І. Анненського, — а саме: красою (а значить, і природністю, невимушеністю) рідної мови не можна поступатися ні перед чим, — бо тільки при тій умові віршований переклад стане за сходи до вищих ступнів нашого літературного та мовного розвитку.

4

На цім поки що й кінчаємо. Вимоги, що ставимо ми перед віршованим перекладом, досить уже високі. В їх світлі значно відміняється наше відношення до багатьох авторів, що досі уважалися за зразкових (Куліш, Грінченко); вносяться елементи ґрунтовної переоцінки в облік і характеристику наших дотеперішніх набутків. Повинен признатися, я без особливої втіхи читаю, напр., у Кримського в його перекладах із Гафіза рядки, що повівають народно-поетичним стилем та деякою старомодністю форм. «Ті любощі-пустощі. Втішная молодь». Мені хочеться більшої строгості в формах, стислості у вислові, виразнішого розрізнення високих і низьких слів. Тим часом для своєї доби (90—900-і рр.) ці переклади були останнім словом перекладної техніки, і Гнат Хоткевич сильно обурювався, що в них занадто перського та арабського колориту. Цікавість до віршово-перекладної справи, що позначилась на наших очах, повинна принести нам нові здобутки і загальне піднесення версифікаційних вимог. Віршованому аматорству як у ориґінальній, так і в перекладній поезії має настати край.

1928

М. Філянський. Цілую землю{167}

Державне Видавництво України, 1928. Стор. 84. Ц. 1 карб. 20 коп.

От книжка, що лишає по собі подвійне враження: справжнього ліричного хисту і разом — великої версифікаційної безпорадності.

Дебютував Філянський давно: перша книжка його ліричних поезій з’явилася ще р. 1906. Через п’ять років після того вийшла друком (у Москві 1911) його друга збірка «Calendarium». Тепер, по сімнадцяти роках перерви, виходить збірка третя — видимо, тільки частина надбаного за цей час поетичного матеріалу; гадаємо так тому, що на титульній її сторінці не знаходимо звичайного для автора позначення: том такий-то. Сімнадцять років, що минулися після «Calendarium», — термін дуже великий, а надто як узяти до уваги, що сюди входять і триліття війни, і десять років революції, — і тим дивніше, що на книзі Філянського вони майже не позначилися ні новою тематикою, ні новими формами: ті самі медитації, та сама лірика чистого споглядання, псалми, гімни, історично-культурні ремінісценції, елегійний тон і навіть та сама боротьба поміж обдарованим поетом та недбалим техніком, печать якої лежала і на перших його томах.

В книжечці чотири відділи: «Образи», «Varii» (чому не Varia?), «Пташки» і «Цикли». Серед останнього відділу низка поезій «В пилу сандалів», — поетичний відгук на подорож Дніпром від Києва до Асканії-Нової, найкраще з усього, що є в збірнику. На жаль, тільки не знаходимо в цій низці уже видрукуваних поезій про Київ («Ще скарб віків не ввесь прожито»). Нема і серед циклу «Varia» прегарного, теж опублікованого в свій час вірша про 1917 рік — «В краї неріднії не раз вона тікала», — хоча один із його мотивів (притча про виноградарів, сприйнята через Івана Золотоуста) використано на сторінках 72 та 84:

Ходімо лавою. Не буде винуватий,

Хто прийде в третій час, хто в шостий, хто в дев'ятий.

Серед історично-культурних постатей, що проходять перед очима поета, бачимо Сковороду («Mecum porto»), Паґаніні, Страдиварі, якому присвячено ефектний вірш з неясною назвою «Геній мети», Шевченка, що відчувається в розлогих гекзаметрах «Над могилою»:

Чуєш?.. Зібралися знов… Тобі вісті несем ми сьогодні.

Завтра в нас свято велике. Завтра в нас день великодній.

Завтра твій степ буде вдягнено в срібні, весільні обнови,

Вчора над ним, над усім «на сторожі поставлено Слово».

Серед інтимних поезій відзначимо останню в циклі «Varia», що зворушує енергією та свіжістю нестаріючої душі:

Шукаю тих, хто в ніч осінню,

Немовби ранком по весні,

Наперекір всьому створінню,

Співа найкращії пісні.

Єсть ефектні ходи в поезії «Над порогами» і в закінченні довгого, обтяженого описовими деталями вірша «Асканія-Нова» («Ти вся — Асканія-Нова. Весь світ почув твої слова»). Хороше враження робив би і вірш «З нею», коли б ритмом і настроями не копіював давнього шедевра Філянського: «Думкою останньою в мій суботній час».

Формальний бік книжки — аматорський; він вражає і страшить неприхованою своєю бідністю. Перш за все це стосується ритміки поета. Автор як засвоїв собі ще в першій книзі кілька розмірів, то так і зостався їм вірний і досі: шестистоповий ямб — найчастіше з перехресним римуванням, чотиристоповий з суміжно римованими рядками та зрідка — ямб тристоповий з дактилічними закінченнями в непарних та чоловіцькими в парних рядках. В останній книзі автор подекуди звертається до хореїв на Чупринчин лад:

Дзвони, дзвони,

Передзвони,

Голос ваш холоне.

Фраза у Філянського бідна: кожен рядок немов синдетиконом приліплюється до попереднього. Enjambements, свобідного руху речень по ткані віршового ритму немає ніде; синтаксичні одиниці раз у раз спадаються з ритмічними:

І я згадав колишній шлях…

Рідний вівтар несеться в дах,

І тавро тих далеких літ

Над кожним кровом там горить.

Філянський немов боїться обриву речення посеред рядка і завжди в таких випадках рядок виповнює:

І летять під темні шати

На розмову, на пораду.

Рима у нашого поета любительська: не знає ні точності справжньої рими, ні послідовної вишуканості асонансу: мак—Бербанк; цвітом—діти—квіти; волю—магнолій; горда—porto; небес—весь і т. д.

Але найбільше лихо Філянського — це його мова. Словник у поета піднесений, високого тону, насичений слов’янщиною: «древо», «злак», «плод», «род», «зрак», «проректи», «дальній», «глас», «суєта», «лоно», «благовоній», «приємлю», «услада». Але ця урочистість лексики раз у раз буває збита словами та виразами наших ділових буднів:

Є тайна в камені і древі,

У пісні, слові і струні;

Її ховає день рожевий,

Вона в колисці і в труні.

Її не зна базарів склока,

Її не кличе буднів шум…

Після «древа» ви ждете чогось на зразок «торжища» і враз — «базар» та ще й негаразд приладжена «склока». Поряд з слов’янізмами невиправдані русизми, нещасливі новотвори, довільні конструкції etc.: «На древі в бентежжі шепоче гілля»; «І воля Бербанка для древа указ» («Ты мне не указ»); «І плод того древа у всіх на виду» (тобто: на очах); «Мріють, мліють на прогалах» (на галявах?); «ласкати» зам. «пестити» («І недоласканії груди»). Особливо улюбленими словами Філянського є гайсати (у нього гайсає пугач, гайсає галич) і лоно; останнє найчастіше у множині: «Переді мною гірні лона» (горные селенья?), «Несуть його в нагірні лона», «в міжгірнім лоні» (просторі?), «І нісся він з вечірніх лон» і т. п.

Таким довільним, не завжди виправданим слововживанням позначені були і перші книжки Філянського; його мова була одночасово штучна і бідна, напружена і слабенька. Недарма і нарікали на неї рецензенти (навіть і нині згадує дехто в цілому несправедливу замітку Коцюбинського з приводу «Лірики»). Але з того часу минуло більш як двадцять років; поетична мова сильно поступила наперед, збільшились вимоги, і в царині урочистого слова єсть уже не один здобуток. Тим часом Філянський пише, як писав, і навіть словника свого не поширює. Тепер це сприймається, як крок назад, як непрощенна відсталість, і можна боятись, що недбалість мови, вірша і навіть графічного образу поезій (Філянський то розбиває вірш на строфи, то ні, то розбиває один рядок на два, то, навпаки, два рядки стягує в один, і все це часто без видимих підстав) перешкодить читачам відчути його своєрідність і силу, як поета-лірика. Літературні вимоги ростуть, і навіть поетові з репутацією давнього майстра небезпечно тим нехтувати.

1928

Квітка й пізніша українська проза{168}

З нагоди 150-х роковин народження

Місце Квітки в українській літературі здавна визначалося словами: «батько української художньої прози», «батько української повісті». Інколи ця характеристика підсилювалась титулом «подлинного умственного двигателя малороссийского общества», інколи послаблялася: в Квітці бачили тільки «доброго украинского рассказчика», «застенчивого, скрытного, подчас лукавого и подчас отсталого писателя» і, уникаючи сентиментального «батька», іменували його «основоположником», «першим прозаїком нової доби». Подібно до більшості таких загальних означень, і це означення: «Квітка-батько…» стало навичною, механічно повторюваною формулою і рідко коли виповняється конкретним змістом чи то живим відчуттям. Це справедливо не тільки щодо широкого, взагалі мало з історією літератури обізнаного читача, але й відносно багатьох, що на літературні теми пишуть. Історики письменства, за винятком В. Науменка, мало цікавились питанням про відчуття Квітки в українській критиці і, здається, за винятком А. Шамрая, мало уваги віддавали питанню Квітчиної традиції в українській повістевій творчості.

Тим часом питання це — одно з найважніших. Квітка, як діяч української літератури, відразу здобув визнання на Україні, багато для новонародженої в 30-х рр. прози заважив, залишивши по собі слід на кілька десятиліть.

Українським прозаїком він, як відомо, заявив себе пізно, маючи вже поверх п’ятдесяти років. Чому і як те сталося — чи то так поволі відкривалася йому безперспективність його російських писань (як думає А. Шамрай), чи, може, природніше з’ясувати пізній його виступ його покликанням епіка, як думав Куліш (бо ж «усі епіки дають себе знати на повороті к старості»), — рішати не будемо. Важно для нас тільки, що, виступивши в 30-х рр. XIX століття з своїми першими повістями, літній харківський дворянин, недавно повітовий маршалок, — він став природним спільником харківської і нехарківської літературної молоді української, загальновизнаним її шефом.

Це значення належить йому в другій половині 30-х та на початку 40-х рр. До нього пише і заїздить Гребінка, шукаючи опори для своїх літературних планів (видавання українського додатку при журналах Краєвського). Їм пишаються харків’яни, розповідаючи анекдоти, як було вражене харківське дворянство, зачувши, що Квітчині оповідання здобули похвалу Жуковського й читалися в царській сім’ї. З ним дружить і одвідує його Олександр Корсун, молодий видавець «Снопа». Белетрист і критик «Маяка» Микола Тихорський, полемізуючи з ним, посилається на свою давню харківську з ним знайомість. До нього — «довольно часто» — наїздить з візитами в Основу молодий Костомаров, що «полюбил этого старика, искренним сердцем любившего свою народность»[200], і потім написав про нього такого теплого листа Г. Данилевському[201]. Молодого Костомарова Квітка гаряче взяв під свою оборону, коли критика напалася на його трагедію «Переяславська ніч». 8 серпня 1843 р. Квітка помирає; над його труною говорить останнє слово (на наш смак, сухе та риторичне) найчільніший із харківських аматорів українського слова професор Ізмаїл Срезневський. Нарешті, дуже докладний і для харківських настроїв характерний некролог містить в «Москвитянине» К. Сементовський, етнограф і молодий зброєносця Квітчиної слави. Для Сементовського смерть Квітки — «потеря горестная и незаменимая». Це втрата центральної фігури, живого доказу творчої сили українського художнього слова. «Еще так недавно он очаровывал нас обычной своей приветливостью, еще так недавно красовался меж нами, как спелый зернистый колос, радующий светлою надеждою обильного урожая. И теперь все связи порваны навсегда». І далі: «Грустно думать, что русской литературе суждено, по-видимому, лишаться одного за другим лучших своих делателей. Еще грустнее становится, когда спросишь самого себя: чем и скоро ли вознаградятся эти потери?.. Печальным гулом погребального звона раздастся скорбная весть о смерти Основьяненка по Украине, которую он так пламенно любил и которая, в свою очередь, платила ему тем же задушевным, преданным чувством; на этот потрясающий гул найдутся, конечно, в душе малороссийских поэтов отзывные грустно-гармонические звуки, достойные того, чье имя — драгоценное украшение страниц истории малороссийской литературы — перейдет в лучезарном ореоле славы к далекому потомству, как переходит от поколения к поколению заветное сокровище, драгоценный перл»[202].

Що ж саме в літературному доробку Квітки визнається за найбільший скарб, за найціннішу перлину? Одним словом на те не відповісти: думки і оцінки далеко не спадаються. Для романтично настроєного Шевченка, що «в тени роскошной мастерской» Брюллова марить про «замучені тіні наших бідних гетьманів», Основ’яненко відкривається найперше, як автор історичних начерків, як автор «Головатого». «Б’ють пороги, місяць сходить»; сумують по степах могили; нема ні Січі, ні тих, хто її зруйнував, розвіялась козаччина, — але Запорожжя і старий Головатий усе ще живуть і житимуть довіку в безсмертній пісні народній. Для Костомарова (Ієремії Галки) Квітка є щонайперше автор чотирьох чутливих повістей — «Марусі», «Козир-дівки», «Сердешної Оксани» та «Щирої любові», поет жіночого серця, автор «буколічних» повістей, що вмів малювати почуття без сентиментальності, що виблискував невимушеним комізмом, без силуваності і претензій, і раз у раз був далекий від того, щоб «принимать язык малороссийский за орудие к возбуждению смеха». Квітка є перший провідник належного тону в літературні образи українського життя: «живость и естественность характеров приобрели ему любовь соотечественников, увидевших в первый раз свое собственное в литературе, изображенное по-своему, своим тоном»[203].

Характеристики Шевченка та Костомарова не вичерпують тогочасних поглядів на Квітку. Люди старшого покоління дивляться на нього по-іншому. «Многие поставляли главнейшим достоинством сочинений Основьяненка — комизм», — пише Ієремія Галка, видимо, натякаючи цією фразою не тільки на російську критику, що була штовхнула Квітку «на путь смехотворного рассказа»[204], але і на І. Мастака-Бодянського, що в своїм огляді назвав «Марусю» повістю, перевантаженою описовим матеріалом, воліючи не так її, як «Салдатський патрет» та «Мертвецький Великдень». Бодянському, що й у власних писаннях не переступив від «котляревщини» до плекання народно-поетичного стилю, найважнішим у творчості Квітки видавалося «простодушие и замысловатость, быстрота и бойкость в рассказе». На його думку, найбільший у «пана Грицька» хист для повістей «в духе веселом, насмешливом, комическом». «Хвала, — виголошує Мастак-Бодянський, — хвала пану Грицьку, первому так смело и так живописно ворвавшемуся на лихом украинском коне в область ныне всеми любимого повествовательного рода, первому, решившемуся рассказать на родном языке (oratione soluta[205]) несколько былей из народного быта».

Ця незгода двох ґенерацій, що намітилася в 30—40-х рр., вибилась наверх у 50-х полемікою межи новими чемпіонами — Кулішем, з одного боку, і Максимовичем — з другого. Ініціатива належала Кулішеві. Початок полеміці поклали дві його статті: «Взгляд на малороссийскую словесность» в зв’язку з появою повістей Марка Вовчка — в «Русском вестнике»[206] та «Об отношении малороссийской словесности к общерусской», т. зв. «Эпилог к «Черной раде». Підхопивши думки харків’ян 40-х рр., Куліш надав їм найрізкішого, парадоксального вислову. Р. 1842—43, полемізуючи з Основ’яненком у «Маяку», Тихорський закидав старому письменникові його данину гумористичному змалюванню українського життя, його данину «ложной школе малороссийских повестей», «начатой Нарежным и развитой теперь с таким успехом», і кінчав свого листа такою фразою: «Бувай здоров. Пиши більше «Марусь», тільки не «Халявських». Дай Господи, щоб твої діти були всі «Божі діти», або хоть трохи на них похожі». Тепер цю лінію повів Куліш. В своєму «Взгляді» він без застережень поставив Квітку поряд Шевченка (як і Костомаров р. 1844), «на первом месте», на друге місце відсунувши Котляревського, Гулака і Гребінку. «Великий дар рассмешить читателя (як Котляревський), еще больший — заставить его призадуматься над смешным, но самый высокий — уменье овладеть сердцем ближнего (як Квітка) и говорить прямо от сердца к сердцу, как говорит любовь, великая двигательница рода человеческого». В цій ґрадації Квітці відведене найвище місце.

Уже ця сентиментальна декламація віщує нам в Кулішеві великого прихильника чутливих Квітчиних повістей. Найціннішою він визнає «Марусю», дорогу йому споминами про новгород-сіверські часи та про сльози, пролиті над книжкою[207]. «Обійшла нас чарами Квітчина Маруся. З нею почали ми жити ідеальним щастям чистого серця, котрого ніхто з нас не дознав самим ділом», — так пише Куліш в своєму «Слові на новий вихід Квітчиних повістей», задуманому як передмова до власного їх видання.

Куліш, як видавець Квітчиних повістей, освітлений у статтях В. Міяківського та А. Шамрая[208], схарактеризований тільки зовні. До свого видання Куліш прив’язує особливу вагу. Він не тільки видає «нашого» славнішого від Вальтера Скотта «Харківця», він проповідує його, робить із нього один із пунктів власної літературної програми. В епілозі до «Чорної ради» (рос. текст) він підкреслює патетизм Квітки — величний образ українського селянина, що повстає з його «чоловіколюбних» повістей. Стара Україна мусила зійти зо світу, поховати старі свої політичні вольності, щоб на новому історичному ґрунті зросло таке поважне явище культурне, як народолюбна Квітчина творчість. В передньому слові до громади, в альманаху «Хата», виділяючи Котляревського і Гулака, як письменників панських, Куліш підносить на ролю справжнього основоположника новочасного українського письменства хронологічно пізнішого Основ’яненка. «Тим часом як наглумивсь Гулак над своїм даром словесним, у його сусіда Квітки вже ворушилася в серці Маруся. Навкруги цвенькає дрібноголове панство, кепкують з рідної мови і рідних звичаїв… а тут у серці в його капають поетичні сльози над Марусиною гарною і смутною долею, і виходить вона на Божий мир красна, красна, як та весна, що вже не вернеться». Куліш не знає втоми, ведучи цю мелодію. Він варіює її в листах до В. Тарновського-батька, підхоплює в своєму «Огляді української словесності» («Основа», 1861), доспівує в «Листах з хутора». Як і треба сподіватися, Квітка, автор Халявського та Столбикова, для нього не існує: «Хто тепер стане читати недорік Халявських, Столбикових і всякі інші оповідання іноязичною мовою?» Мало цікавить його Квітка — автор оповідань-анекдотів, як «Салдатський патрет» або «Мертвецький Великдень». Зате Квітка, як письменник, що вперше відчув «поэзию обычаев и поэзию народных преданий», в його очах важить надзвичайно і стоїть поруч Шевченка. «Литература наша в нынешнем своем направлении непосредственно от них ведет свое происхождение. Освобождение от «котляревщины» служит одним из доказательств их родственности с гением нашего народа или, что все равно, с гением жизни. По направлению творчества Котляревского идти далее было некуда, по направлению Квитки и Шевченко лежит далекий, неизмеримый путь к литературному нашему развитию»[209].

Кулішева апологія Квітки викликала статтю-відповідь М. Максимовича «Трезвон о Квиткиной Марусе», в свій час не видрукувану і опубліковану в статті Науменка «Квітка перед судом критики»[210].

Стаття Максимовича стоїть на рівні всіх Максимовичевих статей та заміток. Ораторському пафосу та суцільній концепції Кулішевій вона протиставляє ряд поодиноких, більш-менш влучних нотаток та кілька закликів до тверезості погляду, до здорового розуму. Він пригадує грубуватий комізм «Патрета», тривіальності «Мертвецького Великодня», посилається на присуд Мастака-Бодянського, а в одній із пізніших дописок пригадує накидані Квітці «Малороссийские анекдоты» у «Вестнике Европы» за 1822 р.: «Помню живо, с самого студенчества моего, то впечатление, которое произвела в Москве и в Северской Малороссии эта литературная шутиха, пущенная в народ паном Квиткою».

Як же використовували Квітку в своїй творчості представники таких розбіжних своїми поглядами мистецьких ґенерацій?

Для старших прозаїків характерний одноліток Максимовича та Бодянського, Олекса Стороженко (1806—1874). Сентиментальна афектація і дидактизм чужі його повнокровній і веселій вдачі. Великий прихильник Квітки, що прославив його на перших сторінках свого «Закоханого чорта»: «Оце ж вам Основа, де батько наш Квітка збив собі з своїх повістей такий міцний човен, що до віку вічного буде плавати по плюгавій річці Леті», — Стороженко засвоїв Квітку, як автора веселих оповідань з народних уст. Квітчині перекази «Пархімове снідання», «На пущання як зав’язано», «Підбрехач» проросли в Стороженковій творчості такими речами, як «Вчи лінивого не молотом, а голодом», «Вивів дядька на сухеньке», «Не в добрий час». Сюди ж належать і побутові нариси, як «Вуси», історичні анекдоти, як «Голка». Правда, по Стороженкові ця традиція, не знайшовши талановитих представників, не вдержалася на висотах літератури, захиріла і принизилась, «витворивши навіть спеціальний тип письменника-анекдотиста, як знаменитий Раєвський з його сценами з «Малороссийского быта»[211]. Додамо: тип письменника, зовсім ворожого українському літературному життю, натомість не чужого, як той самий Раєвський, реакційним вихваткам проти «новейших украинофилов-народолюбцев».

Коли Стороженко взяв у Квітки жанр оповідання-анекдоту, то Кулішеві й молодшим від нього авторам найбільше придався Квітка психолог та етнограф, Квітка, письменник виїмково уважний до народно-поетичного колориту. Як Основ’яненкове «Перекотиполе» є ілюстрація народних вірувань та моральних понять побутовим, щоденним матеріалом, — то чи не те саме є Кулішів «Михайло Чарнышенко», де народне вірування в невідхильну міць батьківського прокляття показане на тлі минулого, влите в форми історичної повісті? Та й «Чорній раді» Кулішевій властивий дидактичний ухил: її історіографічні міркування зводяться до християнського учення про путі Промислу. Сходять зі сцени видатніші діячі, що по-своєму хотіли повернути хід подій, лишаються ті, хто віддався на волю їх потокові. «Це так, як от інколи схопиться завірюха — громом гримить, вітром бурхає, світу Божого не видно; поламле старе дерево, повиворочує з корінням дуби й берези, а чому указав Господь рости й цвісти, те й останеться, і красується весело та пишно, мов ізроду й хуртовини не бачило». В мистецькій фізіономії автора «Чорної ради» риси Вальтера Скотта своєрідно скомбіновано з Квітчиними.

Квітчина традиція не вичерпується певними жанровими ухилами та особливостями. Автор «Марусі» передав українській повісті на спадок і деякі свої засоби письма, що й стали немов першим етапом мистецької виучки наших прозаїків.

Із цих засобів підкреслимо Квітчину манеру розпочинати повість загальними міркуваннями, що розвивають якусь моральну тезу, якої ілюстрацією служить фабула. Фабулу «Марусі» пристосовано до тези про марність земних утіх та радощів; фактична канва «Перекотиполя» має проілюструвати тезу про внутрішній суд совісті, як про суд Божий. Увесь хід «Щирої любові» має підкреслити думку про альтруїзм, як головну прикмету справжнього кохання. І навіть нехитрий, народно-анекдотичний «Підбрехач» має свою, на початку покладену сентенцію: «Дуже недобре діло брехати». Ці тези інколи дають себе відчути в середині твору, інколи кристалізуються у закруглених кінцівках.

Тепер пригляньмося, як практикує цей засіб Квітки такий не подібній до нього Стороженко. Візьмім його «Голку», історичний анекдот про самодура маґната і догадливого шляхтича. Хоч як це оповідання не подібне до Квітчиних своїм тоном, але і воно подане як ілюстрація загальних міркувань авторових.

«За давніх часів колись на Україні були такі люди, що не признавали над собою ніякої влади. Кожний з них мав старшого за ворога, рівного за брата, бо в рівні поважав самого себе, власну самоістність, а менших мав за бидло, прах, посміття. Усе, що Господь щедрою рукою розсипав по світу, усе те побачили б у їх палацах, а кругом тих палаців — непокриті халупи, обідраний, холодний і голодний люд. Усе добре і чуле, чим наділя Господь чоловіка, усе те в них заплило ґлеєм чванства, ганьби і ненатлі. І як то чудно усе в них зложилося і перекорилося: проповідували вольность, непідлеглость, а тим часом чухрали батогами свою ж таки шляхту! Палили слободи, вибивали народ тисячами і плакали над їх безголов’ям. Строїли монастирі і костьоли, а душі свої губили у тяжких гріхах…» і т. д.

Розтягається ця орація на цілих три сторінки, і тільки по трьох сторінках передмови Стороженко приступає до, так мовити б, ілюстративної частини оповідання: «Тепер уже як почуєте про мою голку, то вона не здасться вам за побрехеньку. От слухайте». Схожість добачаємо і в усно-розповідному стилі передмови. Коли з оповідань Квітки «встає перед нами, як жива, постать провінціального філософа-мораліста з його немудрою, але щирою переконаністю», то у Стороженковій «Голці» бачимо теж якогось говіркого провінціала, аматора старовини, любителя не так історії, як власне історій.

Друга риса Квітчиної манери — є етнографізм його оповідань, затримування дії в оповіданнях описовими вставками, іноді справжніми етнографічними етюдами[212]. Випливла ця риса, можна думати, вже з самого становища Квітки, як українського повістяра, що, виступивши перший, мусив увесь час провадити «позви», кожним своїм твором доводячи право української прози на власне існування поряд багатої сусідської літератури. Він не тільки «защищает достоинство языка малороссийского», доводячи його зворушливість та здатність до високого стилю, посилаючись на колишню славу українського слова («Господарювала колись наша мова по всій нашій православній Росії»); він не тільки борониться від нападів критики «Салдатським патретом» («предохраняя себя от насмешек русских журналистов…»), — він визначає для українського письменства свої осібні шляхи, окремі мистецькі завдання. Українське письменство має стати осторонь «изобретения отраслей», «созидания характеров», беручи матеріал з натури, подаючи його «без отделки и оттушовки». Воно повинно схоплювати те, що само навертається на очі і чого не змалювати по-російськи через непридатність виразних засобів російської мови. «Выражения свойственны обычаям, изъяснения — национальности»; тому і докладні образи народного ритуалу та зовнішніх обставин селянського життя — то є найкращий арґумент проти «людей з чудным понятием», що зараз готові «закепкувати» українську літературну ініціативу: «Да на што так писать-ста? Да кто яго будзя чи-тать-ста?» Після Квітки його манера підкреслювати побутову українську своєрідність залишалася довго, до 70–80 рр. Свою рацію вона великою мірою втратила. Новим авторам немає потреби арґументувати на сторінках белетристичних творів: українське життя має свою трибуну за кордоном, користається підтримкою російської ліберальної преси, і впливова критика вже не займає супроти нього становища запального і несправедливого Вісаріона Бєлінського, — і проте етнографічний екскурс від художньо-прозового тексту за звичай ще у Нечуя-Левицького, у Мирного. Це така ж данина традиції, як українська пісня в драматичних творах 90-х та 900-х рр. І коли в повісті «За водою», що має показати генезу єврейських погромів 1881—1882 рр. читаємо докладний опис купальських ігрищ (збирання квіток, цитати з купальських пісень, купальське опудало, пускання вінків на воду), — то це не що інше, як злегка модифікований Квітка, що, всупереч новопрокламованим літературним програмам Білика, Баштового та інших, безпечно справляє сорокаліття свого посмертного впливу в українській прозі.

Довгий час плекає українська проза і його жіночі образи. Маруся відкрила цілий похід аж до новіших часів цих ідеальних «малороссиянок древнего века, живущих в новом». Маємо на увазі не тільки їх портрети — всі на одно обличчя, всі виконані мальовничими засобами народно-поетичного стилю («очиці, як тернові ягідки, брівоньки, як на шнурочку, личком, як панська рожа»), — але і внутрішній їх образ, те невидане людське диво довготерпеливості та «тихої покори ярму життя». Ієремія Галка з’ясовував українську характеристичність Марусі відгомонами козаччини, становищем жінки у минулі, гуком бою виповнені століття. «Протекли буйные времена, исчезли бедствия, народ стал свыкаться с жизнью мирною, семейною, и женщина уже познала мир души, счастие тихой жизни. Но печать прежнего остается на ней — и потому с одной стороны любовь малороссиянки носит на себе отпечаток мечтательности, проникнута глубоким чувством, часто убивающим нежное существо, не могущее преодолеть препятствий, которые завистливая судьба поставляет между ею и любимым предметом, — с другой стороны, согласуясь с духом времени, она не в состоянии ограничиваться одною сферою внутреннего чувства, это чувство пробуждает все другие способности души и направляет их к деятельности». Костомаров закінчує: може, цей образ видасться декому пересадженим із німецьких ідилій, але він має безперечну реальну основу в підґрунтях народного життя. Спадщина войовничого віку що далі, то все розтавала, миналася, виростала інша психологія, — але в творах українських письменників, зачарованих Квітчиними образами, все ще жила покірна і мрійна «малороссиянка древнего века». Від Марусі пішли жіночі образи Куліша, насамперед його ідеально представлена Орися — «краща над ясну зорю в погоду, краща і над повний місяць серед ночі, краща і над саме сонце, що звеселяє і рибу в морі, і звіра в діброві, і мак у городі»; звідси і дівоча ґалерея Марка Вовчка, — і як сказати, — чи закінчується цей ряд «жіночих персонажів з їх мріями, стражданнями, з високим та поетичним душевним життям», чи закінчується він «польовою царівною» Панаса Мирного, чи не буде помилкою пошукати його відгомону і в інших тогочасних прозаїків? Промовистим фактом, промовистим щодо констатування Квітчиного впливу, уважає А. Шамрай саме панування жіночих тем у прозі 60-х рр. «Історія жіночої душі, з її поневіряннями, все одно які б причини були для того, чи то більш платонічного характеру, як у Квітки, чи більш земні, як Марка Вовчка та Г. Барвінок, — трактуються в одному тоні деякої ідеалізації та сентименталізму»[213].

Окремо стоїть питання про дальше життя Квітчиної розповіді. Виступивши рано, коли українська мова не мала ще виробленої синтакси, крім розмовної, не маючи ніяких попередників, крім народних казкарів та оповідачів, Квітка мусив розпочати з форм усної розповіді, з повістей, «рассказываемых Грицьком Основьяненком». Цей добродушний і говіркий alter ego Квітчин, подібніший до свого автора, як Рудий Панько до Гоголя, щиро та докладно розводиться про своїх Марусь Дротівен та Таранцівен Галочок, що про них навіть пісні зложилися по харківських передмістях, — широко використовуючи народно-пісенний лексикон, перебиваючи фактичний виклад чутливими тирадами та побожними формулами. Ця словохітна розповідь довго живе в художньо-прозових творах, а перенесена Квіткою до популярної брошури («Листи до любезних земляків»), живить і популярний виклад Куліша: безперечний є стилістичний зв’язок межи Квітчиними листами до земляків та Кулішевими листами з хутора. Навіть пізніша соціалістична пропаґанда мусила свідомо використовувати Квітчині зразки[214].

Відштовхування від Квітки, як від чогось перестарілого та пережитого, на українському ґрунті починається в 60-х рр. Так, відомий свого часу лексикограф та етнограф Каленик Шейковський узнавав за Квітчиними творами значення лише етнографічного матеріалу: «Повести его замечательны не в художественном отношении, а более как слабые материалы для изучения народного быта». Десять літ пізніше Костомаров у другому своєму огляді українського письменства (в гербелівській «Поэзии славян», 1871 р.) відзначає у нього «чересчур устарелые литературные приемы», а його многолітній спільник в обороні української літератури О. Пипін в своїй «Истории славянских литератур» нотує певну невиразність громадських поглядів Квітки: Квітка має цінність в його очах тільки як перехід до нового періоду української літератури, коли її творці «більше свідомості вносять у поставлені перед собою завдання і шукають в народі не тільки об’єктів для балаканини й жарту, але й громадських та побутових ідеалів». Відбиваються ці погляди на Квітку і в книзі Петрова, і в біографічнім начерку С. Р. (Русової), приложеному до VI тому харківського видання Квітчиних творів.

В 90-х рр. починається повільна реабілітація Квітки. Їй віддає данину В. Горленко, беручи під оборону навіть російські його твори. В ній бере участь і Б. Грінченко, перевіряючи установлені літературні репутації живим сприйняттям народної аудиторії. В книзі «Перед широким світом», на підставі широко коментованої реакції своєї аудиторії на Квітчину «Марусю», Грінченко ладен відкинути твердження про сентиментальність та зайву афектованість цієї повісті. «Ще недавно, скільки років читаючи «Марусю», я сам обурювався на Квітку за сентименталізм, що їм пройнято все оповідання, та за Наумове резонування, що здавалося воно мені робленим, штучним. Отже, тепер, читаючи твір сей простим людям, я побачив… що не вважаючи на всю високість тієї (Марусиної) постаті, вона не здається неможливою, робленою…»[215] Але, розуміється, ці слова оборони у Горленка та Грінченка радикально різняться від Кулішевих оцінок, від палкої Кулішевої апології. Це вже не так підкреслення злободенності, насущної актуальності Квітчиної манери, скільки заклик до справедливості, до об’єктивної перевірки, до запровадження в оцінки історично-літературної перспективи, «що єдина надає справжньої міри з’явищам минулого».

Так визначається перед нами Квітчине «батьківство» в українській прозі. Це батьківство — не самий лише образ. В ньому міститься недвозначна вказівка на сорокалітній, а може, і півстолітній слід Квітки в українській художній прозі та популярній літературі. Квітка, як законодавець гумористичного оповідання; Квітка, як дидактичний автор, що дав зразок оповідання — ілюстрованої проповіді; Квітка, як винахідник розповідної манери; нарешті, Квітка як поет жіночої душі та письменник-патріот з етнографічною арґументацією — втрачає свою актуальність лише в середині 80-х років.

Отже, стоп’ятдесятилітні роковини Квітчиного народження, що припадають на кінець листопада ц. р. — ще не є посвідка про Мафусаїлів вік української прози. Півтора віку, як народився перший прозаїк нової української літератури, але тільки 95 літ, як почалася українська проза, і всього років п’ятдесят, як Квітчина манера — цей перший здобуток нашої повістевої творчості — втратила свою актуальність як засіб літературної виучки і остаточно перейшла в історію.

1928

М. Марковський. Найдавніший список «Енеїди» І. П. Котляревського й деякі думки про генезу цього твору{169}

Українська Академія Наук. Збірник історично-філологічного відділу. № 44. У Києві, 1927. Стор. 182+2 нен. Ц. 1 карб. 50 коп.

Робота М. М. Марковського, відбита з Записок історично-філологічного відділу Академії (кн. IX, X), має в собі дві сторони: одну, безперечну і корисну, — це студії над новопритягненим сировим матеріалом (зосібна над т. зв. «Болховитиновським» списком «Енеїди», передрукованим у книзі), і другу, спірну та сумнівну — це власні міркування авторові про генезу травестійної поеми Котляревського. Притому цій другій частині автор, на жаль, надає більшої ваги і відводить більше місця. Висновки, до яких М. М. Марковський приходить в кінці досліду, його власними словами формулюються так: «Котляревський користувався з багатьох джерел, в тому числі з Верґілія, Скаррона і Блюмауера, до якого найближче стоїть конструкцією свого твору». «Єсть у нього текстуальні збіги навіть з творами старого українського письменства». Серед його джерел знаходимо навіть польську «Енеїду», — і всіма тими джерелами «він скористався до ладу» (стор. 47). «Як великий будівничий бере звідусюди часом грубе і дике каміння і будує з нього величезний художній храм, так і Котляревський, керуючись попередніми творами тільки здебільшого з фактичного боку, утворив велику національну поему»… «Історично-літературні студії, що ми отут поробили, ще краще (аніж дотеперешні критичні оцінки. — М. З.) показують, який прекрасний та величний твір Котляревського. Тільки такі історично-порівняльні студії остаточно і ясно показують значення будь-якого твору: адже без них не можна сказати, що належить самому авторові, а що запозичене. І от тепер не тільки, так би мовити, чуттям, але ґрунтуючись на науковому досліді, ми можемо сказати, що Котляревський брав матеріал для своєї поеми з різних джерел, але взагалі добре перетопив його в кузні своєї творчості… утворив справжню національну поему, що за неї, «поки сонце з неба сяє, його не забудуть» (стор. 102—103).

Отже, як бачимо, робота має певною мірою апологетичний характер. Широко закроєна побутова поема, цінна психологічним своїм матеріалом — «автор малює й такі тонкі почуття, як кохання Дідони й Енея» (цікаво знати, тонкі самі по собі чи у змалюванні Котляревського?), «Енеїда» в очах М. Марковського уже не «умная шалость», не влучна сатира на деякі з сучасних авторові порядків, але не більше й не менше, як великою творчою силою позначений твір національного значення. Гаразд! Але ці високі оцінки дослідника упираються в давнє і відоме твердження, що «Перелицьована Енеїда» є тільки «сміховина на московський шталт» (Шевченко), та що повстала вона — не вважаючи на всю свою колоритність — через аматорське, «несвідомо-народницьке» (означення належить Н. М. Віленкину-Минському) переробляння російської «Энеиды наизнанку» Миколи П. Осипова (1751—1799), що й була її головним, а може, й єдиним, по суті, джерелом. Відомо, що поема Осипова (чотири частини) з’явилася в друкові межи 1791—1796 рр.; що за ним в кінці 1794 або на початку 1795 р. почав свою переробку Котляревський, що перед 1798 р. у нього були вже готові три частини, а може, була накидана й четверта, що побачила світ з запізненням, видрукувана допіру в першім авторськім виданні 1809 р. (Стешенко датував 4-у частину 1797 р.). Останні частини «Енеїди» писалися значно пізніше, після появи травестійних робіт Котельницького (1802, 1808), і закінчені були, як твердив Стеблин-Каменський, десь коло 1824—1825 року. Цю дату підтримують: лист Котляревського до Гнєдича з 27/ХІІ.1821 р. (див. «Литератур. портфели Пушк. дома», І. СПб., 1923), де говориться про VI частину, як ненаписану, і листи Н. О. Мельгунова до М. Погодіна 7 серпня 1827 та до Котляревського 12 червня 1828, з яких видко, що влітку 1827 р. «Енеїда» вже була готова до друку. Додамо між іншим, що М. М. Марковський все ще датує другий лист Мельгунова 1820 р., хоч цю дату уже виправлено заміткою Ю. Оксмана. «К истории опубликования «Энеиды» Котляревского» («Атеней», историко-литературн. временник, кн. 3, Ленинград, 1926, стор. 152—154).

М. М. Марковський пробує всі ці установлені або установлювані, здавалося б, добре обґрунтовані дані — перевернути, заперечуючи Осипова, як джерело української поеми (хоча з Котельницьким цього не робить — пор. стор. 138 — видимо, з огляду на хронологічну дату його писань). На думку дослідника, не Осипов був зразком Котляревському, а навпаки: поема українського автора «подала Осипову думку перелицювати Верґілієву «Енеїду», отже, Котляревський задовго перед 1794 р., може, й за семінарських справді часів (тобто перед 1789 р.), почав свою поему».

Ця думка, власне, висказується не вперше. В «Киевской старине» (1898, кн. IX) її, спираючись на деякі власні спостереження із «Отзыва» на «Очерки укр. литературы» Петрова, висказав був дуже обережно акад. Мик. П. Дашкевич. Вказуючи на давнє «предание о первенстве замысла Котляревского», відзначаючи необізнаність Котляревського з Блюмауером, що послужив «по преимуществу» основою для Осипова, та деякі строфи українського поета, де він одходить від російського автора, наближаючись деякою мірою до Скаррона, — акад. Дашкевич писав: «Быть может, старое предание верно, и украинский поэт задумал свою перелицовку в годы молодости, под влиянием знакомства со Скарроном и независимо от Осипова, и тогда же начал свою работу, а когда вышла «Вергилиева Энеида наизнанку», стал переделывать и видоизменять первоначальный свой набросок; мог, обратно, и Осипов ознакомиться в рукописи с текстом первых частей «Энеиды» Котляревского. Высказывая эти догадки, мы оставляем по-прежнему вопрос о генезисе малорусской «Энеиды» не решенным и желаем лишь обратить внимание будущих исследователей на необходимость для окончательного решения этой проблемы подробного, стих за стихом, сравнения «Энеиды» Котляревского как с Вергилиевой, так и со всеми другими, какими могли пользоваться Котляревский и Осипов» (стор. 175).

Не тяжко побачити, як і в чому думка Марковського розминається з акад. Дашкевичем. Що було для Дашкевича лише одним із припущень і диктувалося вимогами максимальної сумлінності у висновках, з того М. М. Марковський робить собі різку парадоксальну позицію в даному питанні, вибирає гостріше із двох його припущень, висловлює те припущення категорично і висуває бурсака чи то недавнього бурсака, провінціала Котляревського на ролю підгонича досвідченого, хоч і не першорядного, російського літератора того часу.

Які ж нові і переконуючі дані має М. Марковський, щоб поставити питання про генезу «Енеїди» Котляревського так пародоксально й гостро?

Перший ряд своїх арґументів М. Марковський ґрунтує на найдавнішому — «Болховитиновському» — спискові «Енеїди». Цей список, найдений у бібліотеці Софійського собору, в свій час належав митрополитові Євгенію Болховитинову; містить він пісні І і ІІІ, яку називає другою, і на титульному листкові має назву: «Перецыганенная Энеида с русского языка на малороссийский 1794 года октября 11 дня». Папір рукопису має водяний знак 1796 року, подаючи таким чином terminus post quem повстав список; terminus ante quem покладається датою 22/1 1800, коли список був подарований Євфимію Болховитинову, тоді ще протоієреєві й префектові Воронізької семінарії. Дату 11/Х 1794 р. взято, таким чином, з давнішого рукопису, з якого роблено копію для панотця-префекта. Що може ця дата означати? М. Марковський, на наш погляд, зовсім довільно приймає, що це є дата викінчення або першого із списків, або третьої частини поеми Котляревського. «І трохи не вагаючись, — пише він, — можна сказати, що р. 1794-го 11 жовтня перші три частини «Енеїди» було написано і навіть зовсім уже оброблено». Що ж це дає для питання про пріоритет Котляревського? Дуже багато. Третя частина «Енеїди» Осипова, що відповідає третій частині Котляревського, — міркує М. Марковський, — «скінченій, без ніякого сумніву, уже 11 жовтня 1794 р., вийшла з друку тільки 1794 р.». «Важко собі уявити, щоб Котляревський за короткий час — і року немає — міг написати цілу третю чималеньку собі пісню». «Тим більше, що Котляревський під цей час учителював був по глухих кутках України і не міг так швидко дістати «Енеїди» Осипова з Петербурґа».

Арґументація видається нам дуже сумнівною. Коли вважати, що 11/Х 1794 є дата викінчення III ч. «Енеїди» Котляревського, то, стоячи на думці М. Марковського (Котляревський був зразком російському авторові), нелегко також припустити, щоб за такий короткий час (з 11/Х 1794) список української поеми міг дійти з глухої провінції до столиці, попасти до рук Осипову, лягти в основу його переробки, пройти через друкарський станок і, вийшовши в світ, мати ще право на дату 1794. Треба прийняти, очевидно, що дата 11/Х 1794 означає день, коли було скопійовано той рукопис, від якого походить Болховитиновський список. Але в такому разі належить або відсунути закінчення третьої частини на рік 1792—1793 щонайменше, — а проти цього виразно свідчить сам Котляревський, говорячи року 1821 про свою двадцятишестилітню роботу над «Енеїдою», тобто покладаючи початок своєї праці на р. 1794—1795, — або погодитись, що дата 11/Х 1794 означає щось інше.

Що саме? Гадаємо, це може бути день закінчення І пісні або початку всієї праці. І те, і друге припущення стоїть у добрій згоді з листом Котляревського до Гнєдича і має підставу в особливостях самого списку. Адже ж у болховитиновському тексті 2-ї частини немає, під назвою друга фігурує третя частина; цілком природно допустити, що списувався текст з рукопису, де кожна пісня становила і окремий зшиток; отже, і наша дата стосується тільки до 1-ї частини, а не до цілого рукопису. Загалом беручи, Болховитиновський список не дуже авторитетний. В ньому багато помилок, що повстали через елементарне нерозуміння тексту («грешный» зам. «гречний»), і сам М. Марковський це знає (пор. стор. 76). Чому ж, хапаючись за дату 11/Х 1794, він одночасно гостро одкидає таку вказівку тексту: «перецыганенная с русского на малороссийский», чому не пробує довести, що назва «перецыганенная» походить від одної з численних, на його думку, авторських редакцій «Енеїди»?

Між іншим, ще одно міркування. Чи певен М. Марковський, що III ч. «Энеиды» Осипова вийшла допіру 1794 р.? Венгеров в «Русской поэзии» і акад. Дашкевич в цитованій статті вихід 1 і 2 частини датують р. 1791, третьої — 1794, четвертої — 1796. Але в нещодавно здобутих інформаціях від бібліотеки Рос. Академії Наук я знаходжу вказівку на видання III ч. 1791 р. Коли ця звістка потвердиться, міркування М. Марковського падають відразу, і йому не доведеться навіть дивуватися версифікаційній легкості Котляревського.

Другий ряд арґументів М. М. Марковського збазований на текстуальних зіставленнях, за допомогою яких він пильно встановлює художні переваги та хронологічний пріоритет українського твору. Пригляньмося і до цих міркувань дослідника.

І. М. Марковський пише: коли ми придивимось до образу Енея в Котляревського, ми повинні будемо визнати його суцільним і яскравим — «це завзятий козак, що і випити може гаразд, і воювати вміє, і до жінки залицятися потрапить, одно слово, «парубок моторний». Щодо нього Котляревський ні разу не схибив; характер Енея видержано дуже добре. Що ж до Осипова, то в нього характер Енея якось двоїться»: Еней то «по-казацки» гладить вус, то «по-гусарски», виступає з рисами то петиметра, то козака. Відкіля ці останні риси? — запитує М. Марковський, і відповідає: «їх можна, на мою думку, пояснити тільки тим, що Осипов користувався і Котляревським, складаючи свою «Енеїду».

Заперечуючи ці міркування М. М. Марковського, ми повинні сказати, що суцільності постать Енея не має і в Котляревського. Не кажемо про те, що на початку він стає перед нами цинічним бурлакою («Удавсь на всеє зле проворний»), а в кінці поеми з’являється дбайливим «козацьким батьком» («Еней к добру з натури склонний»), — але навіть у межах перших чотирьох частин, що відповідають чотирьом Осипова, він характеризується то безтурботним гульвісою, то дбайливим ватажком («Еней по човну походжая, / Роменський тютюнець курив, / На всі чотири розглядая, / Коли б чого не пропустив»). Витримані характеристики, можливо, і не входили в завдання травеститорів. Перевести річ з високого тону в низький, зам. «ліри» взяти «дудку», замість давньої «побаски» «скропать смешную сказку» — от найголовніше для них. З цією метою і дає Осипов найрізноманітнішу мішанину побутових рис, не уникаючи і українських, козацьких.

II. М. Марковський наводить досить численні українізми Осипова (відзначені свого часу і в Дашкевича, і в Венгерова). Він твердить, що як побутові деталі, так і ці лексичні особливості попали до Осипова від Котляревського і тільки через його «Енеїду».

Але і цей доказ обставлений у нього не сильно. Придивімося до того, щó Марковський уважає за українізми. Котляревський пише: «Еней і сам зо старшинóю», Осипов: «Велел к себе быть старшинáм». Перед нами два різні слова: українське «старшинá» є збірне слово для означення командного шару козацького і зовсім не тотожне з російським «старшина». Далі, Котляревський пише: «Дородна, росла і красива»; Осипов дає: «Росла, стройна, свежа, красива». У Котляревського читаємо: «А морем в бурю їхать слизько», у Осипова: «А в бурю ехать морем склизко». Але чому М. Марковський уважає слова «рослый» і «склизко» за українізми? Хіба їх нема у росіян в живій мові, в літературних творах? Напр.: «Ходить бывает склизко / По камешкам иным…»

Отже, щодо українізмів Осипова нічого впевняючого і нового Марковський не зібрав. Гадаємо, ті півтора десятка справді українських слів, що їх знаходимо в російській поемі, могли попасти туди і помимо Котляревського. В тій же «Русской поэзии» Венгерова дослідник знайде байку Аблесимова «Острой ответ черкаса господину», і в ній — не одно українське слово. Можна гадати і так, що, використовуючи для комічного ефекту українські деталі побутові та окремі слова, Осипов саме тим і наштовхнув Котляревського на його задум української «Енеїди».

III. Не будемо спинятися на дрібніших текстових зіставленнях, перейдемо до порівняння, яке робить М. Марковський межи знаменитими вступами до IV частини у російського та українського авторів. Навівши вступні строфи Котляревського цієї частини, наш дослідник приходить до висновку, що складено їх дуже вдало. Він пише: «Видко, що Котляревський творив тут вільно, а не передавав чужий зразок». Переходячи до відповідного уривку Осипова — «Как едки трои не посутчишь», М. Марковський уважає його значно слабшим: Осипову «творити таку мову була річ незвичайна» (Котляревському це було, очевидно, за звичай. — М. З.), «над чим йому доводилось багато сушити голову» (звідки це видно?) «і складати такі вірші, що їм нелегко надати будь-якої форми». Для доказу М. Марковський бере рядки: «Борщів як три не поденькуєш, / На моторошні засердчить» і пробує поставити кінцівки на їх належні місця. Виходить: «як три деньки не поборщуєш, на серці замоторошнить». Потім робиться та сама операція з Осиповим. Слова: «Как едки трои не посутчишь, / Так на тошне заживотит» набувають такого вигляду: «Как сутки трои не поедчишь, / На животе затошнит». І висновок готовий: У Котляревського краще, — бо «на серці замоторошнить» можна сказать, а «на животе затошнит» не можна. Очевидно, це неможливе по-російськи на животе з’явилося у Осипова через те, що цей прийменник на був у Котляревського.

Припустімо навіть, що все це справді влучно. Але 1) не скрізь щасливо випадає справа навернення тексту до належного вигляду і в Котляревського. Напр., «Та що аби що ти верзлялом», повернене до зрозумілості: «Та що аби що верзляти», — стає незграбне і какофонічне, та й не цілком відповідає своїм звуковим складом перекрученому (нема куда приставити: «лом»); 2) не можна твердити, що зразок завжди буває досконаліший за пізніше опрацювання предмету, отже, коли Осипов дав навіть щось слабше, аніж Котляревський, то це зовсім не значить, що він робить по Котляревськім і за його прикладом. Нарешті, 3) нізвідки не видно, що Котляревський або Осипов, даючи перекручену «Сивілину» мову, ставили собі спеціальне завдання досягти якнайповнішої відповідності межи обома рядами — спотвореним і відновленим, справжнім.

На жаль, в обмеженій щодо місця рецензії нема змоги зупинитися на дрібніших прикладах, і ми наведемо тільки ті з них, які характеризують метод нашого дослідника. От приклад. М. Марковський бере одно місце з 1 част. Осипова — пророцтво відносно Римської держави: «Их власть дотоле продолжится, доколе слепота продлится и будут ноги целовать»; потім указує кілька аналогічних місць у Блюмауера і, нарешті, одно місце в III частині Котляревського («Поки не стануть цілувати / Ноги святої постола»). Марковському цього досить, щоб сказати: Котляревський був обізнаний з Блюмауером безпосередньо і утворив це місце незалежно від Осипова. Чому? А тому, що «якби Котляревський користався Осиповим, то він би і це місце навів там, де воно знаходиться у Осипова».

Питання, як Котляревський користався Осиповим, де і в чому від нього відходив, як брав через нього Блюмауера, безпосередньо йому незнаного, — має свою літературу, до якої причетні і Житецький, і Соболевський («Бібліограф», 1889), і Дашкевич, і Минський, і автор приміток до венгеровської «Русской поэзии». Зроблено чимало спостережень, намічено певні висновки. Але наш дослідник ні з чим не рахується, коли діло доходить до його улюбленої думки: Осипов зобов’язаний Котляревському. Знову приклад. В рукописних текстах Котляревського єсть місце, де серед підземних страховищ згадуються «горгони, / Кентаври, грифи, Бріарей, / Химери, карли, Геріони / І жовтих бузьких тьма ужей». Відповідні рядки у Осипова виглядають так: «Кентавры, грифы, Герионы, Гиганты, карлы, Бриарей, Химеры, гарпии, Горгоны, / Невиданных станицы змей». Близькість Котляревського й Осипова безперечна. У Блюмауера, взагалі дбайливішого щодо міфології, єсть тільки один Король Геріон, у Скаррона — знов множина: des Geryons a triple face. Видимо, зразком послужив Скаррон, але кому, Котляревському чи Осипову? Хто взяв перший, а хто запозичив в другу чергу, бо тексти українського і російського авторів, безперечно, залежать одно від одного (пор. стор. 49)? Ці питання вимагають детального порівняння текстів Осипова і Котляревського з Скарроновим, і, тільки з’ясувавши питання про безпосередній зв’язок одного з них із Скарроном, можна було б виносити остаточний рішенець. Тим часом, що робить М. Марковський? Він нараз забуває, що головна його задача довести залежність Осипова від Котляревського і приймає все те за доведене. «Ми вже знаємо, — пише він, — що Осипов користувався з «Енеїди» Котляревського (звідки знаємо?), а не навпаки, і тому, коли натрапляємо на схожі епізоди, то маємо право сказати, що Котляревський був за зразок для Осипова, а не Осипов для Котляревського». Цю фразу М. М. Марковський повторяє кілька раз, очевидно, вважаючи, що при повторенні вона збільшує свою доказову силу.

Ми розглянули два ряди головніших доказів М. Марковського, — перейдемо до арґументів помічних, другорядних. Що «Енеїда» Котляревського була готова раніше від осиповської, наш дослідник бачить ще й з того, що невідомий автор вірша «К господину сочинителю оды на смерть Румянцева-Задунайского» наводить вирази, які звучать цитатою із 4-ї частини «Енеїди» (стор. 70). Румянцев умер в грудні 1796 р. Тоді ж, мабуть, була написана ода, ergo, — висновує звідси М. М. Марковський, — в 1796 р. четверта пісня «Енеїди» Котляревського була відома широкому громадянству. Взявши до уваги, що в тому ж 1796 р. з’явилася 4-а частина Осипова, ми дістаємо побічну вказівку на хронологічну першість Котляревського: його четверта частина уже здобула популярність, коли четверта частина Осипова тільки-тільки з’явилась друком. Висновок опертий на дрібному недогляді. Кінець 1796 — початок 1797 р. — це є можлива дата «Оди на смерть Румянцева»; дати ж написання ущипливої відповіді на неї ми не знаємо. Це могло бути і в початку XIX в., адже ж ода могла розходитись поволі, а Румянцева, «главного малороссийского командира», на Україні пам’ятали довго. Не кажу вже про те, що, поки ми не знаємо тексту оди, ми не маємо права настоювати, що окремі вирази вірша-відповіді, як згадка про кулі з галушок, є цитата саме з IV частини «Енеїди» Котляревського.

Так само не переконує наш дослідник і там, де він пробує збити нові дані, що говорять проти його міркувань. На тій же стор. 70 він пробує ослабити значення відомого листа Котляревського до Гнєдича, де Котляревський пише про «Енеїду», як плід своїх «двадцатишестилетних трудов», згадуючи про своє 26-літнє «баюшки баю» над поемою. Дата 1794/1795 р., як дата початку поеми, М. Марковському невигідна, і він заперечує: «Пам’ять могла зрадити Котляревського». Але ж а) автор дає нам не круглу, не приблизну, а точну цифру і дає її двічі і b) які маємо ми підстави припустити, що в 1821 р. Котляревський остільки втратив пам’ять, що середині 1790-х рр. приписав свій твір, написаний на семінарській лаві чи то невдовзі після неї. Єсть у М. Марковського і ще одно міркування. Що значить це «баюшки баю»? Чи не можна на підставі цього виразу припустити, що в 1794—1795 році твір Котляревського був в якійсь частині готовий, — адже ж «колисати можна щось більш-менш готове, вирощуючи та пестуючи його». Наводжу цю останню фразу, як межу того, до чого можна дійти, обстоюючи свою думку всупереч фактичним даним. Гадаю, що точних меж для метафоричного застосування слова «колисати» покласти не можна: колисати якийсь твір можна і в готовому вигляді, і в напівготовому, і навіть в проекті.

Сказаним, сподіваємось, виправдується і наша оцінка роботи М. Марковського. Щоб бути справжнім, як того вимагав акад. М. П. Дашкевич, переглядом питання про генезу «Енеїди» Котляревського, в ній замало матеріалу, та й розробляється цей матеріал неспокійно, в запальному тоні і немов підганяється під певну, наперед повзяту думку. Автор хоче за всяку ціну збити все, що говорилося досі про Осипова, як джерело Котляревського, дарма що всі найновіші дані немов змовляються проти нього, а образ Котляревського-письменника, що повстає в результаті його досліду, являється, як це зазначив І. Я. Айзеншток (стаття до «Енеїди» в «Літературній бібліотеці» «Книгоспілки»), мало правдоподібним. Котляревський у нашого дослідника вимальовується, немов якийсь «поет флоберівського типу», що працює, обложений джерелами французькими, німецькими, латинськими та польськими, помалу, з повною свідомістю кожного свого кроку, виводячи з тих розмаїтих матеріалів «храм» «національної поеми». Як мало подібний цей повільний ерудит до веселого полтавського оповідача, «души дружеских компаний», дотепного, хоч і не позбавленого глибини «любимца публики», якого зберіг у своїй пам’яті його приятель і перший біограф Стеблин-Каменський!

1928

[Передмова до декламатора «Сяйво»]{170}

Ця книжка є не перша спроба хрестоматії-«декламатора», а пожанровим розподілом поетичного матеріалу.

Популярною формою естрадної хрестоматії упорядник скористувався, як одним із засобів дати антологію безперечних здобутків українського художнього слова в різних його ділянках. Матеріал взято як ориґінальний, так і перекладний, причому інколи дано по кілька прикладів розроблення тої самої теми або кілька зразків перекладу одного і того ж твору чужомовного автора. Упорядникові здавалося, що мета його збірника — показати саме здобутки українського слова — деякою мірою виправдувала таке впровадження історичної перспективи в добір віршових зразків. В порівнянні до вибору 1923 р. (хрестоматія-декламатор т-ва «Слово») новій поезії віддано більше місця і репрезентовано її повніше.

1929

Михайло Грушевський. Під зорями{171}

Оповідання, начерки, замітки, історичні образки. Кооперативне в-во «Рух». Рік і місце не позначені. Стор. 578 + 2 ненум. Ціна 2 крб. 30 коп.

Акад. М. С. Грушевський належить до тих істориків, що вміють поєднати критичну спостережливість дослідника, узагальнення соціолога і художнє перо, скажемо напівпризабутим нині терміном, ідіографа, якого майстерність відчувається у відтворенні індивідуального, неповторного — в характеристиках діячів та панорамах епох. В «Історії України-Руси», в популярних книжках, як «Культурно-національний рух XVI—XVII вв.», нарешті, у п’ятитомовій «Історії української літератури» можна вказати не одну сторінку, що належить художникові слова (хоч би характеристика Івана Вишенського в 5-му томі «Історії літератури»). Ця подвійна обдарованість, обдарованість дослідника і художника, в українській історіографії з’явище не незвичайне. Досить пригадати Костомарова, Куліша (заслуженого в історичній науці, хоч і як знецінював він свої праці затятою публіцистикою), і нарешті — Олександру Яківну Єфименкову та О. І. Левицького. Тому-то, за винятком кількох суворих документалістів та антикварів, наші історики досить охоче бралися за перо повістяра, збагачуючи найбільше ділянку історичної белетристики.

Белетристична жилка в М. С. Грушевському прокинулася ще за його тифліських років, про які він розповів у авторській передмові до названої вгорі збірки. Оповідання «Бех-аль-Джугур», написане в лютому 1885 і надруковане того ж року в галицькому «Ділі», було початком цієї роботи, що і пізніше притягала автора, в пору виключно наукових його студій, коли слабшала його «ригористична» відданість науці. Таким чином і зложилися три белетристичні цикли, що позначаються в книзі «Під зорями»: а) ранні оповідання, названі у автора «З юних днів» (від «Бех-аль-Джугура» до «Ясновельможного свата», писаного р. 1897); b) дві пізніші белетристичні збірки «Sub divo» (під голим небом) та «З старих карток», куди увійшли оповідання 1909—1911 та 1911—1914 рр., і с) драматичні сцени «Хмельницький у Переяславі» та «Ярослав Осмомисл», писані під час невільного перебування автора на Поволжі в імперіалістичну війну. Розподіляючи поданий матеріал по рубриках, М. С. Грушевський пише: «Новою хвилею (після юнацьких белетристичних спроб) прийшла на мене охота до писання після першої революції… Але я вже не дивився на се белетристичне писательство, як моє громадське діло: сі колишні мрії відійшли безповоротно. Я писав, коли мене охоплювало бажання поділитися настроями, гадками, образами, які обсідали мене і не давали спокою, шукаючи свого вислову. Я не міг його дати ні в своїх наукових працях, ні в публіцистиці, — а вони не хотіли лишитись зачиненими дітьми моєї думки. Так з’явилися речі, зібрані потім під спільними назвами: «Sub divo» і «З старих карток». Може, вони збудять і тепер в кім-небудь подібні рефлекси, зворушать не безплідно чию-небудь уяву. Як ні — нехай зостануться людським документом свого часу».

Оцінка дуже скромна. В українській белетристиці М. С. Грушевському, нехай і припадковому гостеві в цій ділянці, належить своє відмітне місце в ряді авторів, що почали відходити від традиційної народницької прози, 80—90-х рр. Він стоїть на вододілі межи Кониським, Грінченком — і Коцюбинським, пристаючи до нової техніки письма, хоч стиль його — ясний, стислий, трохи сухуватий, як стиль, скажімо, кращих оповідань В. Леонтовича («Смерть і заповіт пана Івана Гречки») — ще далекий від оздобленого імпресіонізму Коцюбинського. Варті особливого відзначення і деякі формальні новини М. С. Грушевського. На той час, як українська проза трималася жанрів досить докладного оповідання та улюбленого «начерку», він дав у своїй «Біжниці в Зоммерберґу» та «Історії синьйори Занети Альберіґо з Венеції» зразки витриманої чіткої новели, що й нині повинні увійти в круг навчального матеріалу для кожного прозаїка-початківця.

Особливо треба спинитися на історичних оповіданнях та сценах М. С. Грушевського. Тут нам пригадується знаменита костомаровська характеристика «Чорної ради» Куліша. Як відомо, Костомаров відносив цей твір «к сочинениям такого рода, где автор вводит исторические события, но позволяет себе сочетать их с вымышленными, стараясь изобразить последние так, как бы они происходили в известный век и в известной стране, если бы не были вымышлены. Хорошо задуманные и оконченные сочинения такого рода могут по справедливости назваться дополнением истории. Относительная скудость подробностей в летописях и актах, служащих прямыми источниками для исторических описаний, часто не дозволяют историку представлять исторические факты с живыми частностями их обстановки; между тем, в тех же источниках и вообще в памятниках старины, являются рассеянные черты, которые были собраны и приноровлены к изображаемым историческим событиям, могут придать описанию более ярких красок и способствовать… уразумению духа описываемого времени. Автор собирает такие черты, слагает их в свой рассказ и таким образом составляет произведения, где, хотя есть вымыслы, но очертание этих вымыслов носит строгое сходство с действительностью. Нет ничего труднее этого рода».

До цього роду, середнього межи монографією та повістю, Костомаров відносив і свою «Чернігівку» та «Кудеяра». Принаймні, обороняючи останнього, він посилався з одного боку на «свободу автора», «при которой он может заставить исторические лица говорить такие речи, о которых не сохранилось известий в источниках, лишь бы вымышленные речи не противоречили эпохе и характерам лиц», а з другого боку, заявляв, що в «Кудеярі» він не скористався своїм правом повістяра в повній мірі, і тому його твір є не повість, а хроніка. Трохи затаєні, подібні признання і в М. С. Грушевського прориваються. Він дає собі свободу «щодо фабули», але якнайточніше відтворює «обставини», тримаючись в цілому української історично-белетристичної традиції. Отже, нове видання белетристичних писань акад. Грушевського ставить наших літературознавців перед одним із найцікавіших, хоч ледве намічених ще питань української прози.

Наостанку відзначимо уважно складені примітки т. Черкаського та бібліографічний покажчик белетристичних творів автора.

Зовні видання виглядає непогано, хоч останніми часами українська книжка (держвидавівська, книгоспілчанська) набуває добірного вигляду, і т-во «Рух» значно відстає від інших видавництв.

1929

А. Музичка. Марко Черемшина (Іван Семанюк){172}

ДВУ, 1928. Ст. 200. Ц. 2 крб.

Задумана як критична характеристика «корифеїв сучасної української прози» (Стефаника й Черемшини), робота А. В. Музички розрослася в цілу історично-літературну монографію, що дає звід всього досі відомого про Семанюка-Черемшину, подекуди ставлячи нові питання й намічаючи нові оцінки. Після вступного розділу, де схарактеризовано головнішу літературу про покійного письменника і накидано план власної розвідки, іде те, що А. Музичка називає — загальний огляд, а саме: а) характеристика соціально-економічних обставин, в яких виростали галицькі письменники 90—900-х рр. (причому значну спільність тем А. Музичка добачає не тільки у трьох покутян — Мартовича, Стефаника, Семанюка, — але і в ближчих до модернізму Б. Лепного та Д. Лукіяновича); b) характеристика літературних поглядів та мистецької техніки, якими переймалися молоді письменники того часу (імпресіонізм, «секундовий стиль»); с) реєстрація літературних зв’язків, що мала найбільшу вагу для Стефаника й Черемшини. По загальному оглядові знаходимо частину спеціальну, тобто спеціально Черемшині присвячену. Тут маємо дбайливо злажений життєпис письменника та огляд його літературної спадщини, причому особливо цікавими показуються сторінки, присвячені нотатковій творчості Черемшини, коли він писав поезії у прозі, ще не знаючи, яким майстром виявить він себе у гуцульських оповіданнях; цікавий і докладний розгляд Черемшининої стилістики та ритміки на тлі народних голосінь і колядок. І така шкода, що автор розвідки не розглянув таких інтересних з цього погляду перекладів Черемшини з чужих авторів, передекорованих на гуцульський лад.

Розроблення матеріалу старанне, хоч не завжди однаково заглиблене, що, правда, цілком зрозуміле в роботі, де авторові доводиться братись за питання різного порядку: характеризувати суспільне тло творчості і особливості її технічних засобів. Дуже цікавим, хоч і спірним є твердження про Стефаника, як «продовжника наукового психологічного реалізму», далекого від сутого імпресіонізму, до якого стосується, напр., Черемшинине писання. А. Музичка говорить про відсутність у Стефаника «естетики чи навіть естетизації мови». Від імпресіоністів, на його думку, Стефаник узяв тільки якоюсь мірою свою тематику та ще «свій спосіб давати в коротеньких нарисах, ніби в екстрактах, поодинокі життєві з’явища, в дуже стислому стилі, щоб ними викликати якнайсильніше враження», — але зостався чужий їх манері «класти вагу на мелодії і гармонії». Доводячи цю свою тезу, А. Музичка посилається на листи Стефаника до його видавців на Радянській Україні з дозволом «переписати оповідання на літературну українську мову». «Справжні митці почувань, — завважає з цього приводу дослідник — кричать, щоб говірки плекати, щоб їх культивізувати, щоб їх не змішувати, — тим часом Стефаник приходить сьогодні до того, щоб його говірку заміняти літературною мовою». Але чи не те саме говорив і Черемшина, справжній, на думку А. Музички, імпресіоніст? Принаймні в одному із листів до своїх видавців він пропонував визволити його оповідання від діалекту і на ролю такого редактора мови висував того самого, що й Стефаник, проф. В. Сімовича, який «дуже добре знається і на питаннях літературної нашої мови, і на гуцульському жарґоні». Гадаю, що тут важить не так літературна конфесія письменника, скільки його природне бажання бути приступним якнайширшому колу українських читачів і побоювання, що діалект може стати тому на перешкоді. Та й взагалі навряд чи можна пристати на те протиставлення натураліста-протоколіста Стефаника та імпресіоніста Черемшини, яке уперто обстоює дослідник.

Зате багатьом твердженням А. Музички треба визнати безперечну слушність. Так, напр., він дуже влучно заперечує проти мого зіставлення знаменитого початку «Скону» («Як глуха осінь настала, як з дерев усе листя опало»…) з хронологічними означеннями Черемшини в «Карбах». На думку дослідника, тут замало матеріалу, щоб говорити про вплив Стефаника та учеництво Семанюка (Черемшини) — спільність засобу має джерело в народному датуванні долішніх покутян та верховинців-гуцулів.

Має цінність і бібліографічний покажчик літератури про письменника в кінці книжки. Здається, з важніших статей та заміток про Черемшину не використаною у проф. Музички зосталася тільки одна: Михайло Лозинський. «Карби» Йвана Семанюка, критична оцінка («Діло», 13/26.IV.1902, ч. 84, додаток), — стаття справді не дуже приступна. Підбиваючи підсумок, скажемо, що українське літературознавство з гідністю відзначило недалекі вже другі роковини смерті письменника.

1929

Мова Черемшини{173}

Марко Черемшина, подібно до Стефаника, широко послугується в своїх оповіданнях діалектом рідних своїх місць — Гуцульщини й Покуття. Всі монологи й діалоги дійових осіб, всі щедро розкидані по творах цитати із гуцульських «співанок», а інколи і власні «авторові» слова подано у нього рідною йому говіркою. Уживання діалекту — річ досить звичайна в багатих і розвинених літературах. Інколи твори, писані діалектом, належать до найпопулярніших. Пор., напр., успіх «На скальнім підгалю» Тетмаєра у польській публіці.

Перечисляючи нижче головніші особливості гуцульської говірки, якою користується Черемшина, маємо тут додати, що він не завжди дає мовний колорит карпатських верхів однаково густо. В діалогах краєвого колориту, розуміється, більше; в авторських переказах менше.

Головніші особливості фонетичні

1. Звук а (я) після шиплячих та м’яких приголосних, раз у раз відміняється на є: Дяк—дєк, закляв—заклєв, горячка—горєчка, цукряний—цукрєний, опроважати—опроважєти, потяла—потєла, тяма—тєма, м’яко—м’єко.

Іноді цей звук Черемшина передає через ьи. Тоді читаємо: зам. челєдина—чельидина, дєдя—дьидя, лишєє (лишає) — лишьиє, опроважєти—опроважьити. Близькість звука є (утвореного із а, я) до звука и, і спричиняється і до таких написань, як світець (зам. святець), сітенький (святенький), рібі (рябі).

2. Звук и переходить в і — в префіксі ви (віносити зам. виносити) та деколи після шиплячих: (щірокий зам. широкий).

3. Приголосний ч і взагалі всі шиплячі мають тенденцію пом’якшуватись: Аничька, чюла, Чюрей і т. д.

4. Звукове сполучення хв вимовляється як ф: филя, фіст, фоя.

5. Звук ц звучить здебільшого твердо. Звідси такі написання, як данец, данцувати, мужицкий.

Головніші особливості морфологічні

1. В змінюванні імен кінцівки -ою, -ею дають -ов, -ев: за нев (зам. за нею), ґаздинев (ґаздинею), ногов (ногою).

2. В зовній формі імен дуже часто зустрічаються скорочення: дє’ (зам. дєдю), Іва’ (зам. Іване), Іла’ (зам. Ілашу), Дзе’ (зам. Дзельмане), хло’ (зам. хлопче, чоловіче!).

3. Прикметники, що в наддніпрянських говірках належать до м’яких основ, мають тверді кінцівки: синий, сина, сине. Те саме відноситься і до числівника третій: напр., за третою горою гремлять гармати.

4. Поруч указових займенників: цей, ця, це, той, та, те — маються ще подвоєні форми: цес, цеся, цесе і тот, тота, тоте (тото). Прикл.: Бідна тота Аничка Балюкова; не тото кішня, що коси не вищербила.

5. У відміні займенників широко уживаються скорочені форми: я, мене, ми (мені), мні, мнов; ти, тя (тьи, ті) тобов; він, єго, його, йму, му; вона, єї, ї (род. і датн. відм. однаково).

6. В змінюванні дієслів: в дійсному способі в 3-й особі теперішнього і прийдешнього часу маємо тверде т зам. м’якого: говорит, робит, погниют, ззирают си (зам. говорить, робить, погниють, ззираються).

7. Деякі дієслова в 3-й особі мн. ч. зам. ат, ят мають кінцівку ут (дрожут, блищут, зближутси, попілу не лишут, наші гори лежут повалені).

8. В прийдешньому часі кінцівка му, меш, ме і т. д. дуже часто ставиться попереду: не ме йому казати, ме співати, мемо робити.

9. Форми минулого часу творяться за допомогою дієслова бути: сми, смо — для 1-ї особи, — єс (-с), сте — для 2-ї. Приклади: пригнала-сми тобі волів, поцулував-сми (поцілував), ув’яв-єс, бодай же сте голови поломили.

10. В способі можливому разом з частиною би користаються формами архаїчними: бим і навіть бих. Приклади: купила-бим корову, воліла бих тя утопити.

11. В способі вольовому уживається наросток ко: спіши ко-си, Дзе-льмане, (спішися, Зельмане).

12. Є кілька форм — іменових, займенникових, дієслівних, що втратили первісне значення і уживаються для зв’язку мови. Аді (скороч. а диви), мой брьє (брьи) і т. ін.

13. Злучник чи вимовляється як ци (ци дома ґазди?).

1929

Літературна постать Квітки{174}

(До 150-х роковин народження)

29 листопада 1928 р. скінчилося сто п’ятдесят років з дня народження Г. Ф. Квітки-Основ’яненка; через п’ять літ, р. 1933, завершиться перше століття української прози. Мало не вік цілий відділяє нас від друкованої появи «Салдатського патрета» та «Супліки до пана іздателя», де так гостро було заперечено поширене на той час твердження, ніби нашою мовою «нічого не можна й написати, опріч лайки та глузування над дурнем». Ці дві поважні дати (150, 95) знову збуджують наш інтерес до скромної, але такої значущої постаті того, кому належить почесне титло «основоположника нової української прози».

Ця постать заслуговує якнайпильнішого вивчення. При всій її простоті, їй не можна відмовити характеристичності та тієї окресленості, яку надає їй печать незапереченого хисту.

Історики українського письменства розглядають Квітку, як представника дрібномаєткової чи середньомаєткової дворянської верстви, як речника провінціального служилого шляхетства. І це без сумніву так. Подібно до більшості українських авторів 20—40-х рр. XIX століття Квітка «вірою й правдою» служив тій владі, що нащадків патріотичної козацької старшини, з її культом Богдана Хмельницького та прихильністю до «умоначертания прежних времен», переробила на вірнопіддане малоросійське та слобідсько-українське дворянство. Він був одним із фундаторів харківського інституту благородних (тобто шляхетських) дівчат, харківським повітовим маршалком, совісним суддею, президентом палати уголовного суду. Як письменник, автор призначених для народного читання «Листів до любезних земляків», він подавав голос в обороні існуючого ладу, підтримуючи патріархальну концепцію державно-політичного ладу, де єдиним джерелом влади визнавався факт «батьківства»: «Як Бог на небесах, так один в землі цар. Як батько у сем’ї вбивається за всіх, доглядує за всіма, щоб усім було порівно роботи чи достатку, так за всею землею доглядає і піклується цар. Від нього, від царя, поставлені «начальники і судящі» в губерніях та повітах: генерал-губернатори, губернатори, справники, — і закінчується ця ієрархія адміністративна дідичами, поміщиками, що «убиваються» над своїми підданними, розпреділяють подушне й рекрутів, дають порядок і боронять селян від кривди, за що кожного з них належить, «як отця і начальника почитувати». Крім Білецького-Носенка, що співав славу «благодетельной власти малых монархов», ні один із українських письменників не доходив до такої простолінійної апології самодержавно-кріпацьких порядків. Інші українські автори часом ладні були посадити недобрих панів у пекло, як Котляревський, могли сказати: «Той дурень, хто іде дурним панам служити», — як говорив Гулак-Артемовський, — Квітці здається, що в тогочасних суспільно-економічних умовах життьових «все йде гаразд». Недарма вітав його за ті висновки найконсервативніший із російських журналів «Маяк»: «О, поможи ж вам Боже, добрый земляче! Если вы так проговорите несколько лет, много добра вырастет на русском и малорусском свете».

Але при всьому тому ніщо не дає нам права уважати Квітку зубром-кріпосником, захопленим душевласником, оборонцем батога та дворянської сваволі щодо «хрещеної власності».

Бувши харківським повітовим маршалком дворянським, Квітка має стежити за добрими та недобрими стосунками межи дідичами та їх підданими. Будь він звичайним собі душевласником, його маршальське право лишилося б невикористане; він би крізь пальці подивився на зловживання по маєтках, побоявся б вивести на чисту воду своїх знайомих та виборців, озброїти проти себе громадську опінію повіту. Замість того, як знаємо ми з біографічного начерку, приложеного до харківського земського видання творів, Квітка пильно довідується про окремі надужиття по панських маєтках і, встановивши факти, дає накази негайно припинити сваволю управителів та отаманів супроти дворових та оброчних людей.

Та і взагалі, найінтимнішими своїми думками та інтересами він був далекий від поміщицького господарювання. Небіж письменника Валеріян Квітка розповідає, що Основ’яненко відступився майже від усієї своєї частини батьківської спадщини задля старшого брата Андрія, губернського маршалка, що ніс на собі все представництво славного роду Квіток. «Дядя мой без принуждения и малейшего колебания отказался от своей части и уже во всю жизнь довольствовался только небольшим, в сравнении с имением моего отца, капиталом в 40 000 руб. ассигнациями». Скромність матеріальних його ресурсів підкреслюють Костомаров і Корсун; про неї свідчать і власноручні листи Квітчині до Плетньова. Коли Квітку вибирають на почесні посади, він поясняє це Плетньову своєю працездатністю («упражнением в делах»), «незатейливостию и ограниченностью в жизни». А чого вартий, наприклад, лист 14 грудня 1840 р., де він мріє на свої літературні заробітки купити для жінки шубу «понаряднее и попристойнее», криту сукном, «употребительным в лучшем тоне»: «в осьмнадцать лет нашей супружеской жизни я не мог ничего доставить Анне Григорьевне».

Але ніде, ні в чому Квітчине відчуження від звичайних інтересів дворянсько-служилого середовища не відчувається так, як у відомому оповіданні Корсуна, як обирали Квітку на голову судової палати. Кандидатуру письменникову на дворянських зборах виставляє його старший брат, особа серед харківського дворянства дуже авторитетна, — і він же по голосуванні перший його вітає з нововідкритим полем роботи. «Только вы уж, брат, не пишите ни по-хохлацки, ни по-русски: это к такому важному месту и теперешнему вашему положенню совсем не идет». Дворянство підтримує думку многолітнього свого маршалка. Тоді Григорій Федорович виймає листи від Жуковського і подає старшому братові. Брат дивиться крізь окуляри спершу на підпис: Жуковський — і з виразом ласкавого жалю перепитує: «Сочинитель тоже?» «Да, сочинитель и воспитатель государя наследника цесаревича!» — одказує Григорій Федорович. Відповідь справляє враження; але ще більше вражає зміст листа, повідомлення Жуковського, що Квітчину повість «Божі діти» читано в царській сім’ї, що цариця була зворушена, а великі княжни плакали, — і всі разом просять Квітку-Основ’яненка писати й надалі. Старший брат вітає молодшого з найвищою ласкою, а за ним і все дворянство тягнеться вітати нового голову палати: письменницька робота Квітки реабілітована в очах оточення[216].

Отже, як бачимо, становище Квітчине серед людей його стану досить своєрідне. Як на харківські умови, з нього передовий член дворянського гурту, що від інтересів господарських та службових одійшов до інтересів літературних. Обов’язки служби не глушать його письменницького служіння «благому просвещению».

* * *

Цікаве для нас і ставлення самого Квітки до його літературної роботи. Спершу може здаватися, що література є тільки відпочинок для нього і забава. Квітка немов заінтересований підкреслити нефаховість своїх письменницьких занять, випадковість своєї появи серед письменницького кола. «Никогда не думал я писать что-либо. Читаемое не нравилось; и если встречалось что-либо сходственное с моим разумением, я находил, что не с той точки писавший смотрел, не заметил. Отдаленность от действователей и пребывание в здешней пустыне не лелеяли дальнейших рассуждений и никак не возбуждали во мне охоты писать… Защищая как-то достоинство языка малороссийского, я вызвался заставить рассказом своим плакать — не поверили; я написал «Марусю», и когда убеждали меня напечатать, то я, боясь цеховых скалозубов (тобто: зубоскалов. — М. З.), написал для них «Салдатський патрет», чтоб оградить себя от насмешек их и чтоб они поняли, что сапожнику не можно разуметь портного дела». (Лист 26 квітня 1839). «Вы теперь видите, что я непроизвольно, нечаянно-неумышленно попал в писаки». «Я продолжаю писать… чтоб выразить мысль, какая нам с женою придется; хоть посмеемся или погрустим вместе — то и наше; потом и пустим печатать, кому отдам, или так пойдет по рукам и затеряется».

Але не ловімось на ці наївні, простодушні слова. За ними прихована ціла тактика, укрита не одна передумана думка про своє авторство, про його сильні і слабі сторони. Квітка добре знає, що йому вдається і де він може програти. Він нарікає на повість з романтичними героями із великотовариського життя. Йому прикро читати авторів, що літають попід хмарами, вигадують небувалі вчинки, вимишляють незвичайні характери. Чому б, — запитує він, — не звернутися праворуч, ліворуч та й писати про те, що само набігає на очі, писати з натури, не прикрашаючи й не опрацьовуючи, так як воно є в житті. Квітка хоче «не производить, а списывать», намічаючи цілу теорію натурального писання, або краще: натурально-сентиментального, бо ж тяжко зв’язати з тверезим реалізмом пізнішої пори його ідеальні жіночі постаті, його адлектованих Галочок та покірних батьківській волі Марусь, з їх загальними міркуваннями, в яких навіть прихильний до Основ’яненка Костомаров завважив робленість та непридатність: «В некоторых местах Галочка говорит так, как будто прослушала университетские лекции».

Ці думки про натуральне письмо, в свою чергу, диктували Квітці його переважну увагу до народного життя та народної мови. «Заграничных людей в свои повести не беру», — читаємо в посмертній статті Квітчиній. «В высшем кругу единообразие, утонченность, благоприличие, высокие чувства… Нет пищи для замечаний, наблюдений, нечего же выставлять всем видимое и известное. Вот в простом классе людей необразованных, где люди живут и действуют не по вложенным в них понятиям, а по собственному чувству, уму, рассудку, если замечу что такое — пишу».

Описуючи простонародних героїв, Квітка вступає, як на його власну думку, в світ, де ще не так нівелювалася людська своєрідність — по-перше, а по-друге, де живе ще віками сформований побут, тисячолітні повір’я, дідівські перекази та поняття. Натуральне письмо поєднується з фольклоризмом, з відтворюванням у повістях народних звичаїв та переказів з усією їх поезією. Ці списані з натури портрети та подробиці звичаїв нема рації одягати в «общий язык» та «очищенный слог». Відірвані від українського мовного ґрунту, вони втрачають більшу частину свого чару. Квітка доводить, що добирати російські вислови йому несила, що він скрізь і завжди збиватиметься на свій український тон. «Потрудитесь, почтеннейший Петр Александрович, вникнуть в видимую разницу наших, — ну именно языков: русского и малороссийского. Что на одном будет сильно, звучно, гладко, — то на другом не произведет никакого впечатления: холодно, сухо. В пример «Маруся» (мова про російський переклад): происшествие трогательно, положение лиц привлекает участие, а рассказ ни то, ни се, [тогда] как малороссийский [текст] берет рассказом, игрою слов, оборотами, краткостью выражений, имеющих силу».

Ставши на цьому ґрунті, Квітка борониться завзято. Тихий та скромний на око, він пише до літературних та редакційних авторитетів у спокійному, ніби незаінтересованому тоні. «Если будет удостоєно чести помещения в журнале вашем, помещайте; нет — без всякого сожаления отриньте, личные отношения и отношения к публике — вещи различные». Але справа стоїть не так просто; в ці скромні слова маскується самолюбний, образливий автор, якого легко зачепити хоч трошечки різким або необережним висловом. Він зумисне збавляє ціну собі, щоб не трапилося в листі кореспондента щось суворіше, як його власний присуд.

Прикладів Квітчиної самолюбності довго не треба шукати. Як ставився він до російських своїх творів, зосібна до їх мови, ми знаємо. Писати по-російськи було йому те саме, що ставати на ходулі: «Вот-вот зашатаюсь и упаду». Але знав і говорив те він сам; іншим людям говорити про те можна було тільки дуже обережно, — інакше легко було коли не зіпсувати добрі відносини, то значно їх остудити. О. Афанасьєв-Чужбинський, так несправедливо характеризований у мемуарах Я. Жемчужникова «бродячий малороссийский поэт» та етнограф, на початку 40-х рр. з’явився до Квітки в Основу скріпити листовну знайомість особистим побаченням. «Дома Григорий Федорович?» — «Дома, а кто вы?» — «Скажи, что приехал старый знакомый». Сбрасываю шинель, вхожу. Меня приняли в кабинете. Не успел я войти в комнату, как старик приподнялся с кресел и сказал мне: «Се Чужбинський». Обнял меня дружески, и мы разговорились, как люди, которые Бог знает сколько времени знакомы». Пізніше, під час свого перебування в Москві, той самий Чужбинський пише рецензію на Квітчині твори до «Москвитянина», де між іншим висловлюється, що українські повісті Основ’яненка незмірно вищі од тих, які він пише по-російськи. І от, буваючи після того в Основі, рецензент помічає деяку «холодность в изъяснениях». Листи Квітчині до нього втрачають «теплоту, некогда их согревавшую». І Чужбинський додає: «Впрочем, он (Квітка) никогда не намекнул мне о моем отзыве; все это я слышал уже после, стороною».

В Квітчиних листах до поодиноких людей і до редакцій скрізь і незмінно звучить ця потаємна музика настороженого авторського самолюбства.

Критики та журналісти малюються йому майже так, як Степану Олександрову, ізюмському авторові «Вовкулаки»:

А критиків хіба не страшно,

Котрі за помилку одну

Збентежать так тебе напрасно,

Що підеш, наче лин, ко дну.

Проти «напрасних» присудів журналістів Квітка раз у раз робить завбачливі випади, зорганізовує контратаки. Нічим іншим, як спрямованим проти ворожої критики маневром, був його «Салдатський патрет»; багато скарг на критику, обивательську та журнальну, знаходимо і в листуванні. Квітка нарікає на провінціальне чиновництво та на «разнокалиберный круг губернский», що викриває особисті рахунки в його писаннях: «Здесь пречудный народ! Вышла «Козир-дівка», и судья сердится на меня, что он никогда бубликов не принимает от просителей; за «Выборы» и теперь каждый исправник съесть готов. В новогоднике вышла статья «Скупец», и все додумываются, кого я это описал». До цих неприємностей долучаються ще прикрості столичного походження. Журнальні «замечания, насмешки, порицания, колкости» організовують місцеве роздратування проти автора, «и я вместо удовольствия», пише Квітка, «вижу последние дни мои отравленными. Где же искомое во всю жизнь спокойствие?» Журнальній критиці перепадає від Квітки досить часто. Непрошені «опекуны», «учители-самозванцы», «шмели», и каждый имеет своих верующих в него». Осудливі або погордливі рецензії хвилювали старенького Основ’яненка до хвороби, спричинялися до нападів іпохондрії. Він ладен був тікати на край світу і само ім’я Основ’яненка (згадка про власні твори) його «потрясало».

Таким вразливим та чутким був Квітка не тільки в особистій своїй справі, а й у всьому, що торкалося української літератури. Критикувати українські твори, значило для нього кепкувати. Коли в «Маяку» з’явилася рецензія з приводу «Снопа» з випадами на адресу «Переяславської ночі» молодого Костомарова (авторові закидали грубість мови, що порушує висоту трагічного стилю), Квітка послав до редакції статтю, де доводив: «Рано и очень рано приниматься критиковать малороссийскую литературу. Еще надобно подождать, восстанет ли она, дойдет ли она до прежней силы… А до того вожделенного времени будем с благодарностью читать, что и как написанное дарят нам земляки, а на так называемые рецензии, или выходки, или остроты в толстых русских журналах не станем обращать внимания. Занимались бы своим, а до других им дела нет. Нет никого из них, кто бы понял заключение «Салдатського патрета». Для них и против них было написано; приходится переложить для большей им ясности по-русски».

Квітка подає руку молодому поколінню тогочасного українського письменства. Він стає в пригоді Корсунові, заступається за Костомарова, солідаризується з Сементовським. Він намічає в листі до Михайла Максимовича спільну для всіх українських літератів лінію — «пристыдить и заставить умолкнуть людей, с чудным понятием гласно проповедующих, что не должно на том языке писать, на коем 10 миллионов людей говорят, который имеет свою силу, свои красоты, неудобоизъяснимые на другом, свои обороты, юмор, иронию и все как будто у порядочного языка». Він боронить гідність української мови, її придатність до високого стилю, її колишнє багатство і славу: «Господарювала наша мова по всій нашій… Росії! З церковного слова розмовляли люди між собою, писали і грамоти, і усе, що треба було списувати, та як — то через школи, то через бесіду — навчили москалів письма, так вони і переварнякали нашу мову, и возродился чистый, плавный, богатый, изящный русский язык. А скільки в нім нашого, прирожденного?.. Та й мовчи! Ще й не смій по-старинному писати! Не смій передавати будущим людям нічого доброго, що було і як було в старовину!» Відродження української мови — є відродження многовікової культурної традиції, відродження старорущини, сказав би Куліш, якого Квітка немовби попереджає темпераментними словами про колишнє нашої мови господарювання.

Цією вірою своєю в великі перспективи українського слова, своїм інтересом до народного звичаю, не нівельованого модами, своєрідного, він і підноситься над літературою своїх спільників, письменників 20—40-х рр. і стає справжнім основоположником українського письменства (він, а не Котляревський) для українського романтичного народництва.

Тому, гадаємо, [сказати] про Квітчини твори, що це голос українського провінціального дворянства, — сказати далеко не все. Треба додати, що це голос кращого із його репрезентантів, занадто старосвітського, щоб бути свободомисленим, ліберальним, але досить чутливого, щоб піднестися над поглядами найближчого свого оточення і, художньою інтуїцією вгадавши нові теми та форми літературні, перекинути місток до нових наступних поколінь та інших соціальних формацій.

1929

З нових наукових публікацій{175}

Українська наукова робота в галузі історії літератури та громадських рухів ХІХ в. проходить великою мірою під прапором публікування сирових матеріалів та первісного їх оброблення. Ця риса впадає в око і стороннім спостерігачам, і ще недавно один із них з приводу кулішівського збірника Академії закидав був його редакторам на сторінках «Печати и революции» певний провінціалізм, що ніби полягає в перемішуванні біографічних матеріалів та статей з історично-літературними дослідами. А тим часом цей гаданий, неслушно названий «провінціалізм» виглядає зовсім інакше і анітрохи не свідчить про нездатність українських дослідників розглядати матеріал з тих нових позицій, на яких стоять московські та ленінградські працівники. Його причина — в тих умовах, в яких українське наукове життя розвивалося. Ще порівнюючи недавно, коли університети на Україні були, мовляв за Кулішем, «розсадниками чужоземства», коли ряд людей з українознавчим інтересом стояли від університетських кафедр осторонь, коли (ще за рік перед імперіалістичною війною) в Київському університеті легко можна було прослухати спеціальний курс про підготування петровської реформи та про «смутное время», про романовський уряд «общего блага», і ні слова не почути з історії України, — кадри дослідників української минувшини не могли вербуватися з належною повнотою. З другого боку, і сирові матеріали лежали по недоступних архівах і часто вважалися за небезпечні до опублікування. Наприклад, костомаровські «Книги буття українського народу», наведені в цитатах, стали приводом до конфіскування чергової книги російського журналу, де було видрукувано статтю про Кирило-Мефодіївське братство.

Ці обставини змінилися, коли прийшов р. 1917-й. Перші дні революції широко відчинили двері заборонених сховищ, витягли з-під замків небезпечний матеріал, кинули його до друку, — але зміна зайшла так хутко і поставила зразу ж такі широкі завдання, що аж надто далася втямки стара фраза про велике жниво і малу громадку збирачів. І хоч як ряди «делателей» поповнялися новими людьми, що їх втягала потроху робота над українським матеріалом, а цілий ряд завдань все ще зостається не поставленим, хоч поміж тими завданнями єсть і невідкладні, й першочергові. Наприкл., український читач все ще не має під руками потрібних текстів. Тексти поетів, повістярів з належною енергією опубліковуються в серії українських класиків ДВУ і, як дощ у пісках пустелі, щезають з книжкового торгу. Але де стара критика, де писання ідеологів громадського руху 40-х, 60-х, 80-х р.? Нема збірки Куліша — критика і публіциста, Драгоманова, критичних та історично-літературних робіт Франка. Тим часом явища це першорядні і — взяти хоча б останнього із низки, Франка — ідейні його обрії, критичні оцінки, його відгомони на нові громадські та літературні повіви Заходу й Сходу — роблять з нього постать не меншу, як російські критики 40—80-х рр., що їх справедливо уважають керівниками громадської думки. То й не диво, що в таких умовах потреби бібліографічної фіксації матеріалів, опублікування та належного їх коментування висуваються наперед. «Существенно неотложным представляется мне приведение в известность украинских рукописей XIX в. в библиотеках Украины и России… К числу характерных особенностей новой украинской литературы, вызванных ненормальным ее политическим положением, следует отнести и существование среди писателей украинских лиц, которые почти ничего не печатали при своей жизни и оставили после себя все (или почти все) литературное наследие в бумагах… Одной из ближайших задач изучения новой украинской литературы следует считать библиографическое определение материала. Подобная работа откроет нам много новых, неизвестных явлений, даст много новых фактов и, следовательно, сделает общую картину точнее и детальнее». Так писав І. Айзеншток сім років тому в статті «Изучение новой украинской литературы («Путь просвещения», 1922, VI). Mutatis mutandis це стосується і до розвитку громадського руху на Україні.

Цей стан української наукової роботи з обсягу історії літератури та громадського життя XIX в. каже нам радіти кожній науковій публікації такого типу, як випущені на протязі 1928/1929 р., під загальним проводом акад. Грушевського, збірка «Науково-публіцистичні писання Костомарова», кн. III, «За сто літ» та «Листування І. Франка та М. Драгоманова» (Матеріали для культурної й громадської історії Західної України). А надто, як ці публікації виходять в супроводі статей та коментарів, що допомагають читачеві зорієнтуватися в питанні.

Перша із занотованих у нас книжок кидає світло на постать Костомарова як ідеолога українського культурного руху, збираючи літературну його спадщину, що не ввійшла до видання «Літературного фонду» («Исторические монографии и исследования») і взагалі не передруковувалась із старих журналів, де була раз уміщена. Значення такої збірки з властивим йому мистецтвом характеристики виясняє акад. М. Грушевський у вступній статті: «З публіцистичних писань Костомарова». «Кабінетний і архівний робітник», з великою домішкою консерватизму та нехіттю до нових течій розумових, — Костомаров мав удачу до полеміки та аґітації, і повний образ його взагалі не може бути обмальований, коли не взяти до уваги його публіцистичних писань. Звертаючись не тільки до розуму, але й до почуття та уяви читачів, обертаючись у сфері питань, «найбільше обстрілюваних антагоністами», вони «повніш розгортають комплекс порушених питань та ілюструють еволюцію поглядів самого Костомарова». Вони дають багато і до відчування доби, яскраво відбиваючи сучасну авторові «боротьбу та ідеологічні змагання», хоч, може, часом неприємно вражають загостреністю полемічного жала.

Серед публіцистичної спадщини Костомарова взято не все: на те не дозволив розмір книжки, задля якої Державне видавництво дало всього 20 аркушів. Через те не передруковані лишились такі важливі писання, як уміщені «у приступних виданнях» — «Книги бытия» або «Лист до Герцена». Позначився на виборі статей також і особистий інтерес редактора — переважно до пам’яток ідеологічного розвитку громадянства та історіографічних течій. Багато через те віддано уваги многолітній полеміці Костомарова з Кояловичем і розмірно небагато історично-літературним та фольклорним писанням.

Всі уміщені у збірці статті тяжать, таким чином, до кількох фокусів. Найважливіші з них: а) «гасло народної історії», що подане було уже в першій дисертації Костомарова, а потім виголошене з кафедри; b) оборона української літератури та її прав на загальне признання. В «центральне п’ятиліття» публіцистичної діяльності Костомарова (1859—1864) ці теми ускладнюються і уточнюються у виступах проти ультрадержавницьких поглядів російської історіографії (полеміка з Кояловичем), то проти історичних претензій поляків (у «Основі»). Останню пору в діяльності історика та публіциста, коли він перейнявся завданням «помирити з собою» уряд, М. Грушевський оцінює як пору хибного опортунізму. Костомаров виступає проти перекладів в українській літературі, нібито непотрібних при загальноімперському значенні російської мови, утворює погляд на українське письменство, як на письменство другорядне, «для хатнього вжитку», позбуваючись серед українського громадянства того авторитету, який завжди за його голосом узнавано. Справді, варт побіжно переглянути сторінки російських консервативних часописів 80-х рр. (коли ця полеміка про «задачи украинофильства» провадилася), щоб побачити, як мало своїми статтями досяг Костомаров. Шановного історика трактовано як ученого дивака, що, довіряючи українофілам, стає жертвою своєї сліпоти. Беручи його арґументи проти неологізмів, проти «кованих слів», як тоді говорено, консервативна преса побиває ними український рух, який Костомаров хотів боронити. «Українська інтеліґенція, — закінчує акад. М. Грушевський, — не могла цього подарувати своєму старому провідникові. З «Задачами украинофильства» Костомаров не тільки вийшов з українського активу, але й змусив його рішуче одмежуватись».

Не з усіма міркуваннями редактора щодо порівнюючої важливості окремих статей Костомарова легко історикові літератури погодитися. Наприкл., приємно було б поряд з «Задачами украинофильства» побачити статтю про Кулішеву «Крашанку» («Вестник Европы», 1882) та ще «П. А. Кулиш и его последняя литературная деятельность» («Киевская старина», 1883, II). Далеко більше, аніж стаття про «Мое украинофильство в «Кудеяре», була б до речі стаття-рецензія на «Чорну раду» із «Современника», де вперше дано характеристику історичної повісті-хроніки, з якої виходить Костомаров і в жанровому означенні свого «Кудеяра». Трудно пристати і на виключення знаменитого листа до видавця «Колокола». Він би не зайняв багато місця, а без нього група статей 1858—1864 рр. страждає на дуже помітну неповноту. До того ж і доступність видань, де цей костомаровський лист надрукований, дуже невелика поза Києвом, Харковом та Одесою, трьома містами, що мають великі, давно упорядковані бібліотеки. Доводиться якнайщиріше пошкодувати, що ДВУ обмежило книгу двадцятьма аркушами і не дало змоги історичній секції Академії видрукувати ще й історично-літературних, фольклорних та деяких публіцистичних писань, як лист до видавця «Колокола» або «Книги бытия украинского народа». Рецензентові в даному разі лишається тільки приєднатися до останніх слів редактора: «Всього того не так багато, видання його вповні здійсниме і повинно бути здійснене. Такий визнаний провідник, що положив печать на цілу епоху, і такий яскравий представник свого часу варт того, щоб його знати, то значить: мати змогу знати».

Друга публікація — збірник «За сто літ», том III, містить статті різних авторів та неоднакової цінності. Деякі з них цікаві спеціалістові-історикові або історикові літератури (наприклад, причинки до біографії Лукашевича або стаття про М. Федоровського); інші мають загальний інтерес, обходячи і нефахівця. Такі, наприклад, спомини С. Русової, неточні в деталях, трохи поверхові і похапливі, але цікаві масою зафіксованих вражень та фактів (початок їх був у 2-му томі); такі — матеріали Г. Житецького про «Киевскую старину» по смерті Ф. Лебединцева (першим рокам журналу була присвячена інша стаття того ж автора), спогади М. Беренштам-Кістяківської про київські гуртки 90-х років і, нарешті, найцікавіша у збірнику робота М. Мочульського «З останніх десятиліть життя Франка» (1896—1916).

У цій великій, на 60 сторінок, статті дві обставини зумовлюють інтерес читача: значність самої постаті Франка, що надає ваги навіть другорядним рисочкам його життя, а з другого боку — спокійна, літописно докладна манера оповідати, властива М. Мочульському, свобідна від того самовипинання, на яке так часто слабують мемуаристи. З багатьох моментів, вартих особливого відзначення, згадуємо міркування М. Мочульського про властивий Франкові дар слова. Автор полемізує з др. В. Охримовичем, що не вважав Франка за красномовця, і сходиться з цього погляду з посвідченнями М. Черемшини, що признав у Франкові ораторський хист навіть проти найпоказніших парламентських промовців Відня. Промова Франка, — зауважує М. Мочульський, — не виблискувала ні жестикуляцією, ні пафосом, «але слова пливли йому з уст закруглені, образні, закрашені іронією, пливли й пливли і ворушили серце, переконували залізною логікою розум». Кілька рядків з’ясовують справу. Красномовство Франкове було справжнє, — тільки без рутенської риторики, без відгомонів церковної проповідниці.

Надзвичайно цікаві подробиці, що стосуються до хвороби Франка. Занедужав поет у Відні р. 1892-го, але, видимо, лікувався не досить уважно, стежив за собою мало і дав хворобі сильно затруїти організм. Першим звістовником можливої paralysis progression М. Мочульський уважає недугу очей, що починає долягати Франкові на початку 1897 р. (під час вимушеного сидіння в темній хаті складався «Мій Ізмарагд»). Перші ознаки паралічу виявилися р. 1906-го. М. Мочульський пригадує дві свої розмови з Франком, що свого часу не міг собі витолкувати, не здогадуючись про дійсний стан здоров’я поета. Перша з тих розмов торкнулася форми Шевченкових поезій, на яку Франко, всупереч попереднім своїм оцінкам, зовсім несподівано і завзято напався. Друга розмова звелася до таких же вихваток проти Драгоманова, ставши відгомоном Франкової промови на студентськім вічі 15 липня р. 1906-го. Спільний тим двом розмовам був якийсь неспокійний, нетолерантний тон. М. Мочульський здогадується, що Франка, уже зачепленого мозковою хворобою, зденервували листи Драгоманова до нього, що саме ладилися тоді до друку, і принагідно дає характеристику тих листів, як сердитих і саркастичних, хоч і перейнятих живим співчуттям, гірких, хоч і «заправлених солодощами духу». Вражлива психіка Франкова затаїла не одну «незгоєну рану» від них, і тепер, р. 1906-го, коли психічний стан захитався, все вибухло спочатку незрозумілим для оточення роздразненням, а потім нав’язною думкою про Драгоманова, що скрутив йому руки дротом і не дав писати. Подібним роздразненням звучить і того часу писана передмова, яку залишив поет до першого тому драгомановських листів: «Я не буду детально розбирати змісту його листів до мене: подаю їх до рук публіки без найменших пропусків та змін, як документи, хоч як при тім терпить моя амбіція. Тільки тепер, прочитуючи їх у цілості, я зрозумів, як мало ті листи дали мені для розширення мого світогляду, а зате як багато важкої муки вони причинили мені. Мені видається, що Драгоманов, певне, сам того не знаючи і не відчуваючи, робив собі з мене жорстоку гру, мучив, відпихав і знов притягав мене, зовсім безцільно, бо ж ані для загальної справи, ані для мене самого це не принесло ніякої користі. Драгоманов поводився зо мною непедагогічно — це я писав йому колись у однім листі з гірким почуттям і це повторяю прилюдно тут з таким же почуттям». У передмові до другого томика листів Франко намагається загладити враження від свого нападу: «Тепер, обіймаючи всю цілість (свого листування з Драгомановим), я розумію ясно, як мало ми здібні були піднестися на ту висоту знання і поглядів, на якій він стояв і з якої не спускався ніколи. Він був для нас правдивим учителем і вповні безкорисно не жалував праці, писань, упімнень і навіть докорів, щоб наводити нас, лінивих, малоосвічених, вирослих у рабських традиціях нашого глухого кута, на кращі, ясніші шляхи європейської цивілізації». 1907 р. у житті Франка минув спокійно, без дратування і вибухів maniae grandiosae. Але пригнічений настрій і страшні галюцинації (око смерті в повісті «Великий шум») свідчили про невпинне поступання хвороби. Нарешті, в січні 1908 р. вона виявилася цілком. 21 березня 1908 року Франко виїхав лікуватися до Ліпіка, в Славонії. Про ліпіцьку галюцинацію Мочульський розповідає дуже докладно, зіставляючи два джерела: рукописний мемуар Франка «Історія моєї хвороби» та детальний лист поета до Гнатюка. За Франком женуться духи, що впоряджають над ним суд, «підносять проти нього найстрашніші докори» і потім вкрай змученого зоставляють «серед болотяної толоки край ліпіцької дороги». Дух Драгоманова радить йому повіситися.

Крім докладного оповідання про хворобу Франка, в статті М. Мочульського звертають увагу ще такі епізоди: зірвання зв’язків з редакцією «Kurjer Lwowski» (дуже характеристичні подробиці на доповнення до оповідання С. Віника, додаток до «Вістей», 1926 р.), ювілейне свято Франкове р. 1898-го, участь Франка в «Літературно-науковому віснику», повість «Перехресні стежки» (М. Мочульський подає звістку, що в постаті адвоката Є. Рафаловича відбився трохи др. Є. Олесницький, приятель Франка, блискучий промовець і один із найвидатніших політичних діячів Галичини), взаємовідносини Павлика і Франка, матеріали до творчої історії «Мойсея» і т. ін.

Третя із поіменованих вище публікацій, «Листування І. Франка і М. Драгоманова», є найменший здобуток для нефахового нашого читача. І то, власне, не сама по собі, а з причини непопулярного способу опублікування. Листи Драгоманова до Франка, як ми бачили, уже були видані р. 1906—1908-го. Листи Франка до Драгоманова з’являються вперше. В новому виданні ми бачимо співрозмовників, дістаємо змогу простежити взаємне їх становище. Перша дата листовних зносин з 1881 р. переходить на рік 1877-й, а перший драгомановський лист у виданні 1906—08 р. (1881 р., не датований) іде тут під № 18. З загальної кількості 347 №№ Франкові належить половина. Український читач вперше має змогу читати листи друзів-сперечальників (збірку 1906—1908 нелегко дістати навіть у Києві з його хорошими бібліотеками) і на власні очі перевірити, якою мірою мають рацію загально стрівані твердження про вплив старшого із кореспондентів на молодшого. Що нового дає листування для біографічного вивчення Драгоманова та Франка, як малює воно громадські відносини тих часів — це питання, якого в рамках короткого огляду не вичерпати. Як живі встають із цієї ділової, закиданої науковими довідками та проектами видань розмови постаті Драгоманова і Франка, такі одмінні одна від одної. Можна простежити, як виростає Франко, як його уваги стають все глибші, характеристики — стисліші, як часом ущипливий тон Драгоманова переходить в добродушно-гірку іронію над собою і своїм становищем, а в сухувату його фразу вступає певна ніжність до Франка. Драгоманов розважає його в утрачених надіях на кафедру. Огоновський поспішився вмерти, не давши Франкові змоги закріпитися на доцентурі. В нових обставинах — «Вам на його офіціальній кафедрі не сидіти. Хіба вже я, як буде в Росії конституція при Николаї II, і я буду в Києві куратором, то покличу вас на кафедру в Київ».

На жаль, читачеві не фаховому, без спеціального підготування, дуже тяжко оцінити належно цю книгу. Її нелегко читати. Скорочення імен, які в листах зустрічаються, так і лишилися не виповнені: П-к (Павлик), Бар. (Барвінський, О.), Ж. і С. («Життя і слово»), общ. Кач. (общество Качковського). Немає і приміток, яких ми потребуємо, при невеликому обізнанні з громадським та культурним життям Галичини, дуже багато. Що таке Оссолінеум? О-во Качковського? Академічне братство і т. ін.? Великі труднощі приносить книжка і дослідникові: великий, на 500 (майже) сторінок, густо надрукований том листування не має показника імен. Розшукати потрібну згадку для людини з середньою здоровою пам’яттю — річ безмірно тяжка. А надто для тих наукових робітників, що, не маючи змоги придбати досить дороге видання, мусять користатися книжкою по книгозбірнях, де немає їм жодної змоги розставити потрібні орієнтаційні значки. Ця трудність книги для користування і примушує нас висловити побажання, щоб «Комісія Західної України» випустила якнайскоріше додаток до першого тому своїх праць, де була б загальна стаття про кореспонденцію (оскільки вона могла б бути цікава, легко уявити, згадавши статтю акад. М. Грушевського в «Україні» з нагоди десятих роковин смерті Франка), а також показник згадуваних імен і хоч би коротенький коментар. Тільки при такій умові книжка повністю виконуватиме своє призначення.

Таке уважне ставлення тим потрібніше тепер, що на наших очах помітно відміняються читацькі інтереси. Спогади, листування, пам'ятки літературного побуту та культурно-громадського життя притягають загальну увагу. Успіх видань «Academiae» та сабашниковських «Записей прошлого» прекрасний тому доказ. Український читач теж привчається потроху до обробленої, прокоментованої мемуарної та епістолярної літератури. Чому б і тут не піти назустріч читачеві і не поставити том Франкового листування на рівні збірника «За сто літ»?

1929

Літературна позиція М. Старицького{176}

(В двадцять п'яті роковини смерті)

В українській поезії XIX в. Михайло Старицький — заслужене ім’я, постать, якої жоден історик письменства не в праві обминути мовчанням. І важить він не тільки сам собою, з огляду на свої поетичні сили та власний доробок, — але й з огляду на свою історично-літературну ролю, ролю учителя молодого покоління поетів 80—90-х рр. Творчість його має значення етапу, переходу від поетичного набутку 60-х рр., перейнятого відгомонами народно-поетичного стилю, до Самійленка, Лесі Українки та інших, що поставили поетичне слово на нові рейки, стали шукати нових тем та форм, осторонь від «конвенціональних», умовних засобів «селянської» поезії. Він був один із перших поетів, що, кажучи образовим висловом Франка, перестали «натягати на себе мужицьку свиту» і саме цим вплинули на своїх літературних наступників.

Франко був перший, хто схарактеризував історично-літературну ролю Старицького. В його влучній та майстерній статті 1902 р., писаній стисло, без зайвого слова, подібно до всіх його кращих статей, знаходимо означення української поезії пошевченківської пори, як поезії епігонної, і характеристику Старицького, як поета-новатора.

«Коли 1861 р. в Петербурзі помер Шевченко, то взяв із собою в могилу цілий один період нашої літератури, цілу окрему манеру поетичної творчості. Тою дорогою, яку перший проложив і до кінця пройшов він, іти далі було нікуди; той окремий стиль, який вніс він у нашу поезію, був властивий йому, був його індивідуальний стиль, хоч і як легко видавалось наслідувати його, та проте під руками інших він виходив паперовою квіткою, а часто подобав на карикатуру. Та проте враження Шевченкової поезії було таке сильне, чар його слова такий тривкий, що в розумінні многих українців українська поезія могла виявляти себе тілько в тій Шевченком усвяченій формі; тілько його стиль видавався справді поетичним, тілько його мелодії «відповідали духові української національності», тілько в тім напрямі треба було йти дальше».

До ряду Шевченкових епігонів ставить Франко щонайперше Куліша. Недарма в своїх «Досвітках» він так і писав, до Шевченка звертаючись: «Чи мені по тобі сумом сумувати, / Чи твою роботу взяти докінчати», а бувши у Полтаві р. 1861, порівнював свою «Дунайську думу», немовби твір якогось поетичного нащадка козаків-наддунайців, — з Шевченковими поемами. Правда, потім він одійшов від свого першого зразка, висловившись про потребу брати «в родной поэзии новые… ноты», почав заперечувати Шевченкові погляди на козацьку минувшину, відкидати його поняття панства і простолюддя, — але, навіть бунтуючи проти «півп’яної» музи свого великого попередника, він виходить із його понять, лишається у площині його думок, зостається у зачарованім крузі, «мов Мефістофель у закінченні Ґетевого «Фауста» воює з рожами, що, кинені руками ангелів, за його дотиком переміняються на огні й палять його»; всюди, як ланцюг каторжника, волочить він за собою «болюче почуття свого епігонства»[217].

До епігонів Шевченкових прираховує Франко і Руданського, і, всупереч великій більшості критичних голосів, що підносили його, як найбільшого поета по Шевченкові, — добачає в ньому найменш індивідуального з українських поетів того часу, наскрізь неориґінального та найменш ідейного. Його історичні поеми — школярські переспіви Маркевичевої «Истории Малороссии», його «Ільйонянка» — недоладна спроба передати Гомерову епопею розміром жартливої пісні, його приказки — імперсональне, без жодного добору перевіршування народних приказок та анекдотів — все це прямування по лінії найменшого опору. Сюди ж належить, на думку Франкову, і Кониський, і всі менші поети із основ’ян, обдаровані й необдаровані (Глібов, Кулик, Мова-Лиманський), що, з’явившись в шістдесятих роках, так і залишилися на їх мистецькому та ідейному рівні. Зрозуміло: доба 1863—1872 років не сприяла новим художнім шуканням. То було десятиліття «страшного та фатального затишку та застою, млявості в публічнім і літературнім житті, продукування не для друку, а для власного бюрка, загального занепаду, а в найліпшім разі збирання сирих етнографічних матеріалів»[218].

Новий імпульс розвиткові української літератури дала пора громадського оживлення 1872—1876 рр. Ціла плеяда діячів, що «при інших, щасливіших обставинах могли зробити дуже багато, та й так серед дуже тяжких злигоднів зробили немало», «поклали нові ширші підвалини для розвою українського народу, нав’язали нитку його розвою там, де її порвано було при розбитті Кирило-Мефодіївського братства і де не могла її нав’язати петербурзька «Основа», — нав’язали зовсім іншими способами науки, ідейності та суспільного підготування, ніж про це можна було думати 1846, навіть 1860—61 рр.». Немовби відгомоном цієї пори, гарячої та плідної, стала поезія Старицького. В його поезіях, друкованих рр. 1865—68, «бачимо перші признаки виходу української поезії з доби епігонства, з наслідування Шевченкової манери».

«Бо коли в добі епігонів майже обов’язково було дивитись на світ і на людей очима співучого селянина, афектувати селянську наївність, починати поезію від зір, вітру, сонця, хмар або соловейка і потім більше-менше ех abrupto перескакувати на індивідуальне поетове «горе» або «щастя»; коли там усі людські відносини і вся природа мусили бути стилізовані, позбавлені реальних прикмет і деталей, більше-менше в такім самім розумінні, як у орнаментах народних вишивок являються стилізовані квіти та листки, то Старицький відразу відкидає той конвенціональний стиль, кермуючись тим вірним почуттям, що той стиль був природний і поетичний в устах Шевченка, але не може бути тим самим в устах Куліша або пізнішого українського поета. В тих перших поезіях Старицького і у всіх пізніших бачимо виразно, що це говорить український інтеліґент не до фікційного українського народу, який з елементарних причин не міг ані слухати, ані розуміти його, але до своїх рівних інтеліґентів, про свої інтеліґентські погляди та почування»[219].

Побудування Франкове, в свій час важливе й вірне, тепер видається трохи сумарним. Низку фактів, що, може, й не заперечують, але принаймні обмежують його, вносять часткового значення корективи, ми навели в іншому місці[220]. Тепер скажемо просто, що в своїх поезіях 70—80-х рр. Куліш значно відійшов від того, що було правилом, каноном для Шевченкової пори. Нехай його «Досвітки» відкидались до раннього Шевченка, — але його «Хуторна поезія», його переклади з росіян та західних поетів, його ремінісценції з Пушкіна та опрацювання його мотивів, його позиція культуртреґерського піонерства («Я не поет і не історик, ні! / — Я піонер з сокирою важкою») та теорія староруської мови, з її стремлінням «виробити форми змужичілої нашої мови на послугу мислі всечоловічній», виводять нас далеко поза межі старих канонів. Правда, він любить поєднувати, за вказівками народної поетики, синонімічні дієслова («роблю-працюю на чужому полі»), любить епітети народної пісні («сокіл-орел — це ясен крилатий») і, запроваджуючи ту чи іншу стилістичну первину, посилається на народну творчість. В його переспівах з російських поетів, роблених на початку 80-х рр., ми бачимо намагання накинути «великоруським співам» український колорит. В його переспівах пушкінського «Привітання з Доном» перші рядки:

Блеща средь полей широких,

Вон он льется!.. Здравствуй, Дон!

Я привез тебе поклон

От сынов твоих далеких, —

перетворюється на докладне і українізоване (коломийковий ритм) —

Ось він плеще, ось він ллється

Серед степу… Доне!

Від братів твоїх далеких

Я привіз поклони.

Поклоняються до тебе

Браття з України,

Що колись ти рятував їх

При лихій годині.

Але нова стилістика не відразу далася й Старицькому. В його перекладі лермонтовської «Родины» навряд чи можна признати «пляску с топаньем и свистом под говор пьяных мужичков» — в цих рядках:

Або смерком любесеньким у свята

Я б цілу ніч дивився залюбки,

Як поплавом танок ведуть дівчата,

Як гопака сажають парубки.

І коли такі речі не заважають Франкові містити Старицького в лави новаторів, руйначів старого поетичного канону, то, бувши справедливим, треба визнати, що вони не заважають і Кулішеві на те саме місце претендувати. Тільки літературне виховання Кулішеве було давнішої дати; в ньому багато важила робота етнографа та романтично-народницька ідеалізація селянського звичаю та поезії, «свіжої, народної», протиставленої містам з їх «гражданскими преданиями» та зразками «чужонародних понять». Через те і здобутки Кулішеві не так різко поривали з поетичною старовиною, хоч, може, й були трохи «органічнішими».

Елементи нових стилю й тематики були і в Руданського. Навряд чи можна зводити його «Студента» або «Над колискою» до самого епігонства або називати українською кольцовщиною. Нарешті, Франко зовсім обминає Якова Щоголева. Цей «старий лірник» не раз заявляв у своєму листуванні, що не припускає в своїй поезії жодного «дьогтю»; радив аматорам поезії, що зверталися до нього, уважно ставитися до питань ритму і, обравши якийсь один розмір, не переступати в інший, як то роблять поети-самоуки (натяк на Шевченка), або нездари (вказівка на Шевченкових епігонів). Він намагається одійти від народно-пісенних форм, орієнтуючись на поетів так званого «чистого мистецтва» (Майков, Фет, Ол. Толстой, Щербина), і хоч говорить, що «предоставил великое плавание великим кораблям, а сам плавал только по Ворсклу на вербовом челноке», — а проте признає, що вірш його красиво-добірний, що зміст його поезії різноманітний і сильний, що він «двинул малорусский язык от возможности выражать на нем лишь простонародные мысли и чувства до возможности… передавать идеи, образы и знания, ставшие уже общечеловеческим достоянием»[221]. Коли Старицького і можна протиставити цим трьом (Кулішеві, Щоголеву, Руданському), то не тому, що Старицький від традицій народно-пісенних одійшов, а вони при тих традиційних мотивах та формах залишились, а тому, що Старицький, бувши людиною громадською, пливучи в головному річищі українського літературного життя, більше заважив у формуванні молодої ґенерації поетів, і його творчість визначила її програму.

Справді. Що з того, що Куліш поновляв матеріал української поезії, працював над словом, коли про те мало хто знав з новоприбулих людей, з нових кадрів? Розійшовшися з колишніми приятелями та співробітниками, замкнувшися на хуторі, він немов щез з очей. «Я добре пам’ятаю, — згадує акад. С. Єфремов, — як ми, зелена молодь початку 90-х років, навчаючись українства на творах Куліша, не раз згадували його ім’я, дізнавшися, що він живий, та дивувалися, чому мовчить і не озветься з своєї Мотронівки». До того ж Куліш був молодому поколінню чужий своєю старосвітчиною, консерватизмом, соціальними тенденціями, своїм переношуванням історичних оцінок, симпатій та неприязні в громадсько-літературні обставини нового часу. В його виповненій історичними фікціями громадській свідомості «гайдамаки-академіки» малювалися занадто живо з усіма рисами історичних Залізняка та Гонти, і Хмельницький (уживаючи виразу Драгоманова) немовби справді «облягав його тиху Ганнину пустинь». Треба було через досить високі пороги переступати, стаючи до нього в науку. Коли його приймали, як Грінченко, то з великими, дуже істотними застереженнями: культ Куліша прийшов уже потім, в пору «Української хати». Так само, як Куліш, був далекий од чергових літературних справ і Щоголів. Чудакуватий «гетьманець» жив цілковитим відлюдьком, пориваючи зв’язки навіть з нечисленним харківським колом. В його самолюбно замкненій вдачі, видимо, не було нічого, що могло б притягнути причетних до літератури людей. З ним різко розійшовся Потебня; навіть лагідний Олександрів, один із організаторів літературного життя того часу, уникав з ним зв’язуватися і досить красномовно в листі до В. Левицького (Лукича) писав: «А про Щоголева… латинська пословиця каже: De mortuis aut bene nihil, а я так скажу про живих»[222]. Що ж до третього, до Руданського, то він зійшов зі сцени, не виявивши виразно нових тенденцій, і коли його почали в 80-х роках видавати, мусив справляти враження поета старої формації.

Тим часом Старицький ввесь час стояв при ділі, він належав до лави діячів 1872—1876 рр., що утворили справжнє піднесення українського культурного життя, взявши в свої руки Південно-західний відділ Географічного товариства, випустивши низку наукових видань, ефектно виступивши на Київському археологічному з’їзді; належав до громади, проти якої був, головне, спрямований травневий наказ 1876 р. В зв’язку з думками та планами керівної групи української інтеліґенції стоять його перекладні роботи: над сербським народним епосом та лірикою (1876, потім — у 1 ч. — «Із давнього зшитку», 1881), над байками Крилова, над казками Андерсена, над горожанською поезією Некрасова. Пізніше, коли гурт 70-х рр. розтікся «по градах и весях», багатьох своїх членів утративши назавжди, Старицький від основного ядра не відбився. Експансивний, темпераментний, він гостро відчував громадську потребу і брався за кожну галузь громадської роботи, до якої в тодішніх трудних обставинах можна було приступити. Звідси його захоплення українським театром, його антрепренерство, його праця коло театрального репертуару. Звідси його участь у альманахові «Луна» (1881), його праця коло двотомової «Ради» (1883—1884). Року 1882 він заявляє про нові прагнення українського літературного слова своїм перекладом Шекспірового «Гамлета», стаючи найбільш обстрілюваним із українських письменників[223]. В 1890-х рр. він увійшов до Київського літературно-артистичного товариства, надаючи, в міру можливості, українського характеру його вечіркам. В 1897 р. у Москві він виступив на першім з'їзді діячів сцени з доповіддю про становище українського театру. Коротко сказати, він був увесь час на очах, репрезентуючи собою українську культурно-громадську справу, — тому й літературна лінія його була виразніша в очах молодого літературного покоління, а те нове, що було в його літературній праці, мало шанси скоріше прищепитися і викликати наслідування.

До цього треба додати: крім репрезентативності, у Старицького було багато інтересу до своїх літературних нащадків. Він радів їх успіхам, перекладав їх по-російськи для інформативних статей у столичні журнали, декламував їх твори на літературних вечірках. Він зумів стати патроном молодого літературного кола. У своїх спогадах про Л. Українку Л. Старицька-Черняхівська розповідає про той гурт і про ставлення Михайла Старицького до нього. Коли вийшли з друку (за кордоном) перші книжки поезій Л. Українки (переклад «Книги пісень» Гайне і «На крилах пісень»), він прийняв їх, як один із перших доказів небезплідності власної роботи. «Пам’ятаю як зараз той день, коли Леся, молодесенька на той час дівчина, тоненька й висока, прийшла до нас з цими двома книжечками. Це було спільне свято. Батько мій наклав на носа пенсне, взяв розрізалку, ласкаво погладив сіро-блакитний томик… і почав обережно розрізувати листи. Ми всі, разом з молодим автором, посідали навколо. Перечитано було всі вірші Лесині, деякі по кілька разів. Тато був у захваті… Одначе справа не кінчилася тільки хвалою. Зараз починалася і пильна критика, але критика дружня, котра бачить хиби твору і, бачачи їх, завдається метою не принизити або висміяти автора, а звертає на них його увагу, щоб він сам зрозумів і завважив їх. Ця критика панувала в нашому колі: старші й молодші автори завжди читали свої твори товаришам і радились з ними»[224]. З цим сходиться і посвідчення О. Пчілки в її некрологові Старицького: «В 1890-е годы вообще определились наши литературные потомки: в Киеве подобрался кружок молодых писателей украинских… Устраивались маленькие литературные собрания, на которых молодые авторы читали свои произведения — переводы и оригинальные опыты. М. П. Старицкий, О. Я. Конисский, я и некоторые другие представители старого поколения бывали также на этих чтениях. М. П. Старицкий просто увлекался сочинениями молодых авторов. Вообще следует отметить — что это чувство вражды к могущему превзойти тебя товарищу, эта, как называют французы, jalousie de métier… было совершенно чуждо М. П. Старицкому. Поэтому легко представить себе, что и к появившемуся кружку наших молодых писателей М. П. отнесся с большим вниманием и любовью. Он восторгался их стихами, пропагандировал их, читал другим, как бы хвалясь ими, у себя и на вечеринках: одним словом, был по отношению к начинающим писателям-преемникам искренним другом»[225].

Що ж сприймалося як головний пункт літературної діяльності самого Старицького?

Безперечно, його переклади, якими він намагався розсунути рамці українського літературного слова. Так гадали його сучасники і пізніші читачі, прихильники і супротивники його літературної позиції. Стешенко і О. Пчілка кладуть на тих перекладах особливий наголос, як на наймогутнішому засобі «вивести рідне письменство з простонародного вузького шляху на широкий всесвітній шлях». На ці ж переклади нападався Костомаров, М. Петров, автор «Очерка истории украинской литературы XIX стол.», не кажучи уже про місцеву консервативну пресу з «Киевлянином» на чолі.

Були вони, ці переклади, великим зухвальством, щонайперше з погляду офіціального. Сумної пам’яті наказ 1876 р. зосереджував огонь в двох напрямках, якими могла поступати й розвиватись українська література та видавнича робота: по популярних книжках та перекладах. «Щодо сеї другої точки, — читаємо у Франка, — то вона неначе була вимірена проти Старицького, який дав уже себе пізнати, як талановитий перекладач Некрасова, Крилова, Лєрмонтова та сербського народного епосу». І, не вважаючи на те, Старицький свого пера не поклав, ні разу не показав, що хоче піти на поступки, припинити розпочате прямування. Тільки слабнули на якийсь рік-другий цензурні «бичі та скорпіони», як із-під пера йому з’являлися книжки перекладів: р. 1881 — перший томик «Із давнього зшитку», р. 1882 — «Гамлет», р. 1883 — другий томик «Із давнього зшитку».

Були вони чималим зухвальством і з погляду поміркованих прихильників українського слова, тих, що разом із Костомаровим уважали, ніби «настоящее положение южнорусского наречия таково, что на нем должно творить (тобто писати популярні брошури та зрозумілу селянству белетристику), а не переводить». Переклади, на їх думку, вносять штучність у синтактичні конструкції, наштовхують на неологізми, а це все кінець кінцем псує «простонародную прелесть языка». Вони ладні були признати, що Старицькому «кое-как удались переводы народных песен, — благодаря тому, что как народные песни они вращаются в круге понятий нешироком, для которого достаточно готовых слов и терминов… и не приходится автору «высиживать» новые слова, одинаково непонятные и великороссу, и малороссу». Зате «высиженные» слова «характеристичні для перекладів із Байрона, Гайне і Міцкевича». І подібні вони «на солдатские сухари»: так само невипечені, мають у собі багато води й «кроме того, много всякой ненужной дряни»[226]. Докори такого роду йдуть од широкого кола літературних людей — і немає ніякої майже відміни між авторитетним Костомаровим, витонченим Горленком і елементарно грубим «Неизвестным» із «Киевлянина». Тільки й того, що в перших вирази м’якші й тон толерантніший. Виклад Старицького, на думку рецензента «Киевской старины», «режет ухо» — «идут подряд такие слова и выражения, что понять их поймешь, об их значении догадаешься, почувствуешь в них такой букет, которого, конечно, никакими реальными измерениями не определишь, но который дает понять, что слово выделано где-то в особой готовальне»[227].

Ці загальні твердження Костомарова, Горленка, Петрова поширились, були прийняті на віру і ніколи ґрунтовно не були переглянуті. Франко далеко менше боявся неологізмів та провінціалізмів, як помірковані українофіли 80-х рр. по цей бік кордону, але і на його думку в мові Старицького «інтеліґент бореться з мужицькою мовою, силкується украсити її штучними клейнодами, нагинає, а іноді й насилує на свої шаблони»[228]. Хоч у другому місці він говорить про більшу природність мови Старицького, аніж пересушеної теорією — «староруської» мови Куліша.

Старицький завзято боронив свою правоту і перед одвертими ворогами, і перед сумнівними приятелями. Проти ворогів у нього були такі засоби, як суд та газетні заяви (так, по газетах він спростовував леґенду, ніби в його перекладі «Гамлета» знаменитий монолог принца розпочинається словами: «Бути чи не бути, ось де заковика»). Для приятелів йому служили приватні листи з обороною власної позиції. Він підкреслював високі цілі свого літературного новаторства: «Моїм головним завданням було передати усі тонкощі первотвору тими ж самими барвами; я уникав обминати трудне місце або переказувати його власними словами… — ні! Мені хотілося виробити саму мову до повного комплекту всіх барв на палітрі»[229]. В листі до Мордовцева він писав, що «зумисне ніхто не зважиться видумувати непутящі слова», і гаряче полемізував з думкою Костомарова, що українські переклади нікому не потрібні. Він указував на українську інтеліґенцію в російській Україні та в Галичині, наводив красномовні цифри. Ганьблені та помітувані книжечки поезій «З давнього зшитку» розходяться непогано, переклад криловських байок розійшовся цілком, а хвалені-перехвалені критикою сербські пісні все ще лежать у книжній коморі. Йому майже очевидно, що переклади великих європейських поетів відповідають якійсь без порівняння поважнішій громадській потребі, аніж переспіви чужого народного епосу. І Старицький посилається на приклад провінціальних аматорів українського слова, що виписують по сотні примірників перекладної літератури[230].

Питання, в якій мірі Старицький кував слова, надавав своїй мові штучних окрас, не властивого народній говірці букета, ніколи, власне, не піддавалось докладному дослідженню. Тільки побіжно, в статті своїй про «Пушкіна в українській літературі», поставив його П. Филипович. Переглянувши тогочасні словники, він показав, що так звані «ковані» слова Старицького здебільшого зустрічаються у Недільського та Желіхівського, Піскунова тощо, що він ніде не виходить за межі лексичного репертуару західноукраїнських авторів[231]. Отже, різниця між ним і Щоголевим, що теж любив словникові знахідки, хіба лише та, що Старицький волів одриватися від мови рідного йому Посулля задля подільських та волинських слів, на той час як Щоголів не відходив в основі від «чистого, ничем не испорченного языка» «смежных порубежий Харьковской и Полтавской губерний». Взагалі можна повторити з повною вірою (поки немає детального досліду), слова давнішої характеристики, що до «новаторства в мові» він «ставився дуже обережно, уважно зважуючи право на існування кожного нового слова, неодмінно ґрунтуючи його на народом закладених підвалинах»; а його репутація безцеремонного «коваля» була однією із тих репутацій, які формуються і живуть незалежно від їх носіїв і які звичайні в лінивому громадянстві, що любить ліпити «ярлички», боронячись ними від обов’язку думати та перевіряти.

Подібно як у справах мови, дуже обережно тримався Старицький і в справі перекладання. Воюючи за право української мови на літературне поширення, він не розривав різко з традиційними методами перекладання-переспіву. В перших із перекладних своїх речей він не від того, щоб зукраїнізувати побутовий антураж (ми вже бачили те в перекладі лермонтовської «Родины»), використати образи та мотиви української пісні. В першій редакції перекладу пушкінського «Зимового вечора» рядки: «Спой мне песню, как синица / Тихо за морем жила, / Спой мне песню, как девица / За водой поутру шла» — він переробляє так:

Заспівай мені про волю,

Що вже мохом поросла,

Що тепер немов дитина

В сповиточку спать лягла.

Всупереч думці П. Филиповича, що бачив у цих рядках ремінісценцію з Шевченка, скажемо, що нам чується тут скоріше відгомін популярної пісні: «Про ту волю козацькую, / Що була, минула, / Тепер вона мов дитина / В сповитку заснула». Безперечно, цей «Зимовий вечір» в перекладі Старицького великий крок наперед, в порівнянні до Руданського, що переказав пушкінську «Песнь о вещем Олеге» коломийковим віршем, — але і він перебуває на тій самій стадії українського перекладу, вносячи народнопоетичну струю в чужомовний первотвір.

Зустрічаються у Старицького і переклади з інакшим топографічним застосуванням змісту, з переміною номенклатури. Такий вірш «До Сули», у виданні 1908 р., не зазначений переклад Міцкевичевого сонета «Do Niemna», але зазначений у бібліографічнім покажчику П. Тиховського[232]. Цікаво зіставити обидва тексти.

Суло моя рідна, прозорії чистії води,

Там змалку мочив я долоні!

А потім і серцем гарячим шукав прохолоди

На срібнім хвилястому лоні.

Марусе, ти тут любувала на власную вроду

І коси сплітала й квітчала,

А я ж то, бездольний, сльозами кропив тую воду,

Що образ твій ясний гойдала.

Куди ж ти, річенько, куди занесла оті хвилі,

Що літа пестили малії,

Куди занесла мої думи хороші та милі

І щастя, і долю, і мрії?

Куди мого серця святе поривання майнуло?

Де постать Марусі літає?

Де те товариство? Минуло, минуло, минуло…

Чому ж та сльоза не минає?

Niemnie; domowa rzeko moja! Gdzie są wody

Które niegdyś czerpałem w niemowlęce dłoni,

Na których potem w dzikie pływałem ustronie,

Sercu niespokojnemu szukając ochłody?

Tu Laura, patrząc z chlubą na cień swej urody

Lubiła włos zaplatać i zakwiecać skronie,

Tu obraz jej, malowny w srebrnej fali łonie,

Łzami nieraz mąciłem zapaleniec młody.

Niemnie, domowa rzeko! Gdzie ż są tamte zdroje,

A z nimi tyle szczęścia, nadziei tak wiele?

Kędy jest miłe latek dziecinnych wesele?

Gdzie milsze burzliwego wieku niepokoje?

Kędy jest Laura moja? Gdzie są przyjaciele?

Wszystko przeszło — a czemu ż nie przejdą łzy moje!

Безперечно, Сула замість Німана, Маруся замість Лаури надають п’єсі специфічно «малоросійський» колорит. Але ми зазначимо друге, на нашу думку, не менш важливе — те, що Старицький перетворив сонет Міцкевича на звичайний собі чотирикуплетний романс з емоціональними нажимами (минуло, минуло, минуло…) та своєрідними епітетами (хороші та милі думи, святе поривання тощо), з нерівними рядками, п’яти- і тристоповими. Та й не тільки тут, — взагалі еквіритмічність, додержання строфи, характерних синтаксичних особливостей ориґіналу не зразу стають правилом для Старицького. Він ламає чудові ґетевські октави в посвяті «Фауста» («Ви близитесь знову хиткії постáті»); переробляє на анапести чотириударний вірш байронівського «Мазепи», вірш, що завжди перекладався чотиристоповим ямбом, інколи — з чоловіцькими тільки римами; спрощує взагалі, як то показав П. Филипович на перекладі пушкінської «Деревни», ритмічний рисунок п’єси, занедбавши не тільки складність римового переплетення, але й характерні для п’єси анафори. Більше до теперішніх наших вимог наближається Старицький в перекладах поетів, ближчих йому внутрішньо і формально простіших: Лєрмонтова, Некрасова, Сирокомлі. Тут він уважно ставиться до ритмічно-синтаксичної фізіономії своїх первописів і часто підноситься над віршовою культурою як сучасних йому, так і пізніших перекладачів. Варт порівняти, напр., його переклад лермонтовського «Паруса» з перекладом Ів. Липи (П. Шелеста), або «Горных вершин» його і В. Мови-Лиманського.

Старицький:

В. Мова:

Темна ніч вершини

Гірські верховини

Сном оповила,

Сплять у темних млах,

По німій долині

Сплять тихі долини

Морем стала мла.

В свіжих туманáх.

Не курить за ставом,

Пилом шлях не верга,

Не тремтять листи.

Листя не тремтить.

Почекай: небавом

Гей, надходе черга

Одітхнеш і ти.

І тобі спочить.

У Старицького немає неналежно ужитих слів, що ведуть до невірних уявлень («Пилом шлях не верга»), нема повторення раз ужитого в вірші образу («Верховини… у млах, долини… в туманах), нема недоречного: «гей», що різнить з усім задумано-споглядальним тоном поезії. Зберігає він анафоричний початок п’ятого та шостого рядків і, в міру можливості, віддає евфонію первотвору (По німій долині / Морем стала мла). Певне, це й мали на увазі автори пізніших статей, ставлячи переклади Старицького «понад усіма найновішими перекладами».

В найтіснішім зв’язку з переспівуваними російськими поетами стоїть і ориґінальна громадська лірика Старицького. Молодість поета припала на 60-і роки; на перші роки організації Київської громади припала і пора його громадської свідомості. В його пам’яті шістдесяті роки залишилися святою порою, життьовими святками. Розцвіт його творчості зійшовся хронологічно з реакцією 70-х рр., коли придбала велику популярність «муза мести и печали», здобуваючи собі й українського читача. Громадянська лірика російська поклала свою печать і на поезію Старицького, в якій, за висловом І. Стешенка, відбився «типовий настрій громадсько-розвиненої людини 70-х років». Син поміщика, великою мірою декласований[233], Старицький переймав голос не тільки Некрасова, але й другорядних російських поетів тих часів, — радикальних різночинців. Серед них чимало важив Олександр Боровиковський, син українського поета та байкаря 30-х рр. Учений-юрист, викладач цивільного процесу в Новоросійськім університеті, пізніше сенатор, він лишив по собі пам’ять поезіями, які свого часу не могли з’явитися в леґальній пресі й з приводу яких він сам себе іронічно запитував: «За свои стихитворенья / Ты куда же мнишь попасть: / В Олимпийские селенья, / В полицейскую ли часть?»[234] Його не раз перекладали українською мовою: Грінченко («Про пшеницю»), Франко («Цар природи» — цитата в «Перехресних стежках», «Думи пролетарів»)[235]. З Боровиковського Старицький переклав, між іншим, «К судьям»:

Мой тяжкий грех, мой умысел злодейский

Суди, судья, но проще, поскорей,

Без мишуры, без ласки фарисейской,

Без защитительных речей.

Переклад (у вид. 1908 р. не позначений) дуже близький до ориґіналу, як то можна побачити з першої строфи:

Мій гріх тяжкий, мій домисел злочинний

Суди, суддя, та напрямки, хутчій,

Без вигадок, без хитрої личини,

Без фарисейських лицедій.

Пропущена у Старицького одна строфа ориґіналу — і то, здається, не на гірше для цілої речі («Тяжелою работой я разбита, / Но знаешь ли, в душе моей на дне / Тягчайшая из всех улик сокрыта / Любовь к родимой стороне»)[236].

Взагалі в перекладах анонімів та другорядних поетів Старицький виявляє літературну виразність, що значно переважає аматорську техніку первотворів. От його «Потайні ученики» —

Мы были там. Его распяли,

Ми там були… Його розп’яли,

А мы стояли в стороне,

А ми дивились оддалі

И осторожно все молчали,

Та обережливо мовчали

Свои великие печали

І в глибині душі ховали

Храня в душе своей на дне.

Свої незважені жалі.

Его враги у нас спросили:

До нас присікались словами:

«И в вас, должно быть, тот же дух, —

Повинно й ви тії ж руки,

Ведь вы его друзьями были!..»

Адже ж були його друззями».

Мы отреклись, нас отпустили,

Ми відцуралися з клятьбами,

А вдалеке пропел петух.

І півень крикнув здалеки.

Нам было слышно: умирая,

Вони замучили Месію…

Он все простил своим врагам.

Усе простив він ворогам,

Он умер, их благословляя,

Він душогубу, лиходію

Открыв убийце двери рая, —

В раю зустрітись дав надію,

Но он простил ли и друзьям?

Та чи простив же він друззям?

Можна думати, що такі й подібні поезії визначили другий великий (поряд з перекладами) відділ віршованих творів Старицького — його монологи на громадянські теми, заклики, віршовані тости і т. інш. Сюди належать: «На проводи» (М. П. Драгоманову), «Нива», «Учта», «Хай тепер рида моя кобза сумна», «Редакторові», «До молоді», нарешті — «На страстях» із звичайним тодішнім трактуванням Христа, як соціального реформатора[237]. Той же характер мають поезії, писані на випадок — віршовані некрологи, ювілейні згадки: «На смерть Ковалевського», «На смерть Кониського», «На спомин Котляревського» (століття українського письменства). Треба думати, саме цей відділ поезій і зважився на характеристику Старицького, як поета молодої української інтеліґенції 70—80-х років, що знайшли в нім «найкращий вираз своїх задушевних ідеалів» в добу найбільшого лихоліття українського слова[238].

Нарешті, третя царина поетичної діяльності Старицького — його інтимна лірика. Франко у своїй статті висловив був думку, що в ліриці Старицького переважає «злоба дня» і дуже мало матеріалу можна знайти для характеристики «власної душі поета та його безпосереднього оточення». Інші критики про особисту лірику навіть не згадують. На думку Ів. Стешенка, у всіх поезіях Старицького особистого змісту знати громадянсько-елегійну ноту; породжені вони «чутливою душею поета, що не могла бути байдужа до громадських страждань»[239]. Але тим часом цих непомічуваних звичайно поезій особистого змісту у Старицького не так мало: «Чом не весел, мій соболю», «У пишному салоні», «Сльоза», популярний «Виклик» («Ніч яка, Господи, місячна, зоряна»), «Ждання», «Зорі, зорі, ясні очі», «Мій рай», «Мов бачу тихую оселю» (дуже подібну до фетівської «Деревни» — «Я помню приют ваш печальный»), «Як часом у тебе заграє», «На озері» і т. ін., не переглядаючи поезій, друкованих по галицьких виданнях 60-х рр. і не запроваджених до збірки поезій 1908 р.

З погляду стилю особиста лірика Старицького показує ту саму картину, що і його переклади. Спочатку в ній видно стремління використати ритми та мотиви народної пісні («Ох і де ти, зіронько та вечірняя», «Вечір», «Бажання», «Де мені подітись з лютою нудьгою»). Проте коломийка «виходить у нього незграбна» (спостереження Франкове); природність словника та складні то там, то тут розбита інтеліґентською фразеологією; емоції не мають зв’язку з світовідчуванням селянським[240]. Потім на зміну цим пісням — імітаціям народної лірики — приходять два ліричні жанри: романси, подібні до тих, які траплялися і в попередній українській творчості: «Ніч яка, Господи», «Не сумуй, моя зоре кохана», «Стою я похмурий і думку гадаю» (з використанням перших рядків давнього Петренкового вірша) та ліричні мініатюри, на зразок гайневських з їх парадоксальними закінченнями — несподіваним жартом, дотепною грою слів, взагалі якоюсь pointe. Взагалі Старицький виразно «держав курс» на Гайне: у виданні 1908 р. знаходимо сім зазначених, «явних» перекладів із нього. Але, крім того, є там і переклади замасковані, варіації гайневських тем. Така, напр., поезія «У пишному салоні / Круг чайного стола». Ліричний момент той самий, що і в Гайне: серед пустої розмови одна тільки молода дівчина, обраниця, вона компетентна в тій справі, яку обговорюють; тільки у Гайне та справа — кохання, у Старицького — громадські настрої молоді.

Горіли йно шалено

Їй очі-зіроньки…

Я знаю, що про мене

Не ті в тебе думки.

В дусі Гайне написано і декілька, здається, ориґінальних поезій Старицького: «Чом не весел, мій соболю», «Як з тобою ми спізнались». Надто друга з цих поезій, що намічає ту акліматизацію Гайне, що на українському ґрунті так тонко проробив Олесь[241].

Отже — а) переклади чужомовних авторів, задумані, як засіб вишколення українського слова, b) риторично-піднесені монологи на громадські теми, тости, заклики, підказані здебільшого російськими поетами, — такими, як Лєрмонтов, Огарьов, Некрасов та другорядні автори 70—80-х рр., і с) особиста лірика, що, одірвавшися від народнопоетичних форм, прямує до романсу («слова для музики» — називав такі речі один російський поет тих часів) та до гайневської ліричної мініатюри, — так виясняється перед нами поетичний доробок Старицького. Він, цей доробок, став поетичною програмою молодого покоління 90-х рр., покоління нащадків, про яких так дбав і якими так захоплювався експансивний старий поет. Так відчувало вже само те покоління. Леся Українка заявляла, що на українському ґрунті вона мала двох учителів — Куліша і Старицького. Стешенко в «Літ.-науковому віснику», розповівши про самотність Старицького серед його сучасників, закінчує: «І врешті колесо повернулося на бік Старицького та його однодумців, правда, більш молодого віку». Що Старицький і молоде покоління тісно між собою зв’язані, відчуває і запізнений прихильник костомаровського погляду на українську літературу — В. Горленко: йому не до ґусту «убийственная, фальшивая школа Старицкого, Пчилки, Украинки, Черняховской и др. горожан»[242].

Молода школа Старицького завзято працює в трьох напрямках: вона систематично перекладає, по-перше. «Літературне коло (молодих авторів), — спогадує Л. Черняхівська, — мало завдання збагатити рідну літературу перекладами зі світової літератури. Самійленко перекладав Данте, Мольєра, Беранже, Леся (Українка) — Гайне, Славинський — Ґете і Гайне, І. Стешенко — Жанну д’Арк (тобто «Орлеанську дівчину» Шиллера) і Беранже, О. Черняхівський — «Розбійників» Шиллера і «Подорож на Гарц» Гайне, Є. Тимченко — «Калевалу» і т. д.»[243]. Громадянська лірика Старицького дала другий напрям поетичній творчості молодої ґенерації. Слідом за нею пішли, головним чином, Самійленко та Леся Українка. Тільки розпочавши від Старицького та його улюбленого Лєрмонтова, Самійленко піднявся до верхоріч громадянсько-декламаційного жанру, до Барб’є, а потім, під впливом другого улюбленого свого поета Беранже, подався в бік сатиричних куплетів (жанр у патетичного Старицького репрезентований однією річчю — «За лихими владарями»). Леся Українка повела лінію громадянської лірики свого учителя вгору. На думку новішого дослідника, у Старицького «переважає ораторство», натомість у Лесі Українки «пафос громадянських дум полягає не в ораторських формулах, а в їх хвилюючому ліризмові»[244], їх емоціональній схвильованості. Нарешті, поворот до романсових форм та до Гайне, як до головного дороговказу в розробленні особистої лірики, позначився на поезії 90-х рр. чи не найбільше. Його знати і в сухуватій ліриці Самійленка, і в яскравих та сильних романсах Л. Українки, в поезіях Славинського, Старицької-Черняхівської, Кримського і багатьох інших. Через покоління безпосередніх учнів Старицького, як і через доробок інших суголосних йому авторів (Володимир Олександрів, Грінченко), культура цих малих ліричних форм дійшла і до поетів українського (досить сумнівного, сказавши по правді) модерну 900-х та 910-х років.

В роботі своїх наступників Старицький майже цілком потонув, розпустився. Далеко не всі його речі витримали сувору пробу часу. Але історичне значення його поетичної роботи від того не зменшується, а його постать не тратить свого інтересу. Чутливий і експансивний, громадянськи-активний та несамолюбно-щирий в своєму захопленні літературними нащадками, він відіграв у організації літературного життя 90-х рр. таку ролю, на яку не мали сили ні Куліш, ні Щоголів, може, й обдарованіші від нього як поети та стилісти.

1929

Олександр Фінкель. Теорія і практика перекладу{177}

Держ. в-во України, 1929. Стор. 166. Ціна 1 крб. 10 коп.

Названа вгорі книжка харківського літературознавця О. Фінкеля проказана бажанням — «дати перекладачеві опорні пункти в його праці», «усвідомивши» та здеталізувавши проблему перекладу — прозового (наукового та «ділового») і поетичного, художнього, як віршованого, так і невіршованого. Проте, на думку автора, його книжка «не є ані підручником, ані катехізисом, і тому в цілому далека від практичних порад, «догматичних вимог та ригористичної вимогливості», — хоч автор і сам не криється, що в окремих випадках йому доводилося звертатися до формули: «перекладач мусить». Наголосом, поставленим на теоретичнім характері роботи, виправдує автор і невелику кількість ілюстративного матеріалу. Приклади подано тільки такою мірою, щоб з’ясувати те чи те теоретичне питання: автор, мовляв, не хотів «давати рецептів для всіляких можливих випадків». Не можна сказати, щоб книжка від того вигравала в читача. Виклад О. Фінкеля стислий, насичений, зорієнтований на людей, що над проблемою перекладу думали, — а тим часом було б цікаво, щоб книжка стала в пригоді кожному із таких численних тепер і зовсім не підкованих теоретично українських перекладачів. Та й для фахового читача збільшення ілюстративного матеріалу, певна річ, не завадило б, допомігши йому з’ясувати деталі авторових поглядів, поданих у загальному обрисі (хоч би, напр., його ставлення до тих метод евфонічного відтворення ориґіналу, яких ужив В. Брюсов у своїм перекладі «Енеїди»).

В книзі О. Фінкеля — чотири розділи. Перший — загальний, теоретичний par exellence — розглядає питання про культурно-історичну та художньо-літературну вагу перекладів, про стилістичний бік проблеми перекладу, про «історичні шляхи розв’язання проблеми», про псевдокласичну та романтичну теорію перекладу і т. д. Зосібна тут свіжими та цінними являються корективи, що їх автор вносить у міркування пок. Ф. Батюшкова (в книзі «Принципы художественного перевода» — ГИЗ, 1920). Згідно зі схемою Ф. Батюшкова, теорія перекладу та його технічні особливості формуються залежно від культурно-історичної позиції перекладача супроти ориґіналу. 1) В тому випадку, коли перекладач належить до народу, що вважає себе вищим з погляду художньої культури, ставиться за принцип неточність перекладу; так, французькі автори XVIII в. поправляли грубих, нешліфованих Шекспіра та Сервантеса; 2) коли перекладач належить до народу культурно нижчого, переклад по-невільничому іде за ориґіналом, і тільки; 3) за рівного ступеня культурного розвитку обох мов переклад прагне до тематичної та стилістичної адекватності. О. Фінкель на прикладі російських перекладачів XVIII в. показує недостатню обґрунтованість цієї схеми. В сумароковськім перекладі «Андромахи» Расіна можна підмітити всі три види ставлення до ориґіналу. Перекладач то по-рабському його копіює, то намагається якнайточніше його відтворити, то дозволяє собі вносити до нього поправки. На думку О. Фінкеля, крім культурного рівня мов — мови ориґіналу і мови перекладу — характер останнього великою мірою залежить і від літературних поглядів доби. Приміром, доба псевдокласицизму — доба панування нормативної поетики, коли вірять в абсолютні художні цінності, невмирущі, неперевищені зразки. Супроти них узяті до перекладу твори стоять на різних ступенях досконалості, — залежно від того ступеня, і перекладачеві дозволяється поправляти їх хиби і таким чином підносити їх на вищий рівень художній. Нові погляди на завдання перекладача приніс романтизм — його інтерес до своєрідності національної, до авторської індивідуальності продиктував і ті принципові щодо перекладу позиції, з яких не зійшла і наша сучасність.

Другий розділ присвячено питанням прозового (нехудожнього) перекладу: передача лексики, термінології та синтакси ориґіналу, різні вимоги до перекладу, залежно від жанру прозового твору (наукова студія, адміністративне розпорядження, публіцистична стаття).

Третій розділ говорить про переклад художньої прози, четвертий — про переклади творів віршованих. Обидва важать у книзі найбільше і посідають більшу кількість сторінок, як два попередні (стор. 74—163). В першому з них автор стежить, як ставляться перекладачі до синонімів ориґіналу та до спеціальних виразів, що позначають явища чужої матеріальної та духової культури. Далі йдуть цікаві міркування «про відтворення місцевого та часового колориту; про передачу архаїзмів та неологізмів, діалектизмів та барбаризмів ориґіналу. Загальна оцінка, яку дає т. О. Фінкель українським перекладам художньої прози, дуже невисока. «Цікава річ, — пише він, — в той час, як переклад прозаїчних творів є доля фахівців або спеціально досвідчених осіб, а перекладати віршові твори наважуються лише ті, хто почуває в себе хоч будь-які здібності щодо опанування віршем та художньою мовою, — перекладати художню прозу наважується кожний, хто хоч абияк володіє якимись двома мовами». «Неґативні наслідки цього становища знайомі всім — це є непоправне псування художніх творів і спотворення всіх уявлень про чужу літературу» (стор. 75). Не можна сказати, щоб з усіма міркуваннями автора легко було погодитись. Цілком приставши на характеристику українського перекладу «Тараса Бульби» М. Садовського, як перекладу спрощеного, переповненого парафразами, трудніше погодитися з закидами на адресу книгоспілчанських перекладів пушкінської прози: окремі їх неточності з’ясовуються своєрідністю українського словника, що примушує до описової передачі багатьох понять. І вже зовсім не до речі вимога Фінкеля, щоб Рильський у перекладі пушкінського вірша: «Вотще! нет ни пищи ему, ни отрады» зберіг архаїчне вотще, не заміняючи його на дарма. Архаїчне «вотще» в українській мові не має жодної літературної традиції і, чого доброго, може потягти за собою ряд немилих і небажаних асоціацій. Не скрізь вдатні й власні переклади авторові. Скажім, направляючи надто вільний переклад із Берґельсона, він радить кілька рядків замінити такими: «У нічному спокої, що заліг по всіх тьмяно освітлених кутках, чути тільки, як Ліпкіс схиляє голову на ліжкову спинку». Ця «ліжкова спинка», треба признатися, зовсім не звучить по-українськи. Засуджує автор книжки і такі переклади, як Зелінського переклад Аристофанових «Фесмофорій»: скіфський вояка в нім наламує свій язик на непокірну греччину, а російський перекладач відтворює його мову таким способом: «Твой здесь рєвэт под сам открытый нэба». «Ця російська мова, — зауважує О. Фінкель, — нагадує армянський анекдот… Чому це саме має характеризувати скіфсько-грецьку мову, невідомо». Можливо, в даному разі довільність перекладача і справді велика, але не можна не визнати, що часами такі способи дають чималий ефект. Куди ж яскравіше, напр., і художніше звучить «Бенкет Тримальхіона» (із «Сатирикона» Петронієвого) у перекладі проф. І. Холодняка, якому теж закидали стилізацію римського скоробагатька під персонажі Островського, аніж підчищений і правильний морфологічно переклад під редакцією Б. Ярхо. (Та й сам т. О. Фінкель на стор. 163 визнає, що сміливий переклад, як правило, завжди кращий, як переклад боязкий). Не поділяємо ми і авторового упередження проти «зрозумілості» та «легкості сприйняття» перекладу. («Не треба тільки дуже турбуватися за «зрозумілість» та «легке сприйняття» — на стор. 127). Не завжди погоня за зрозумілістю означає тенденцію до стилістичного спрощення, іноді це тільки прагнення передати стилістичну систему ориґіналу більш-менш природно мовою перекладу. А цим легковажити не можна. Розуміється, сприйняття читача можна (і слід) поширювати; але єсть і певна небезпека, привчаючи його до новини, потрапити у чудернацтво і стати «притчею во языцех». Зрештою, навряд чи й можна установити тут якісь норми; справу вирішує, в кожному разі окремо, стилістичний такт перекладача.

Брак місця не дозволяє нам докладніше спинитися на розділі про віршований переклад. Відзначимо тільки цікавіші місця цього — четвертого — розділу: ґрунтовний огляд усіх питань, зв’язаних із звуковою стороною вірша, спеціальний параграф, присвячений питанню про можливість відтворення античних метрів (до речі, ми далеко не поділяємо авторового оптимізму в цій справі й гадаємо, що переклади давніх ліриків метрами ориґіналу не можуть похвалитися багатьма безперечними здобутками). Заслуговують серйозної уваги і всі міркування т. О. Фінкеля щодо відтворення синтаксичних особливостей первотвору. І, нарешті, відзначимо справедливу думку автора, що оцінити переклад належним способом можна тільки взявши на обрахунок всі вимоги, які стояли перед перекладачем, ритміко-синтаксичні та евфонічні. «Перекладачеві доводиться працювати над цільним твором, а не над окремими частинами, і наслідком його праці має бути теж якийсь цілий твір»… «Тому так мало дають уривчасті зауваження щодо перекладу будь-якого окремого пункту» (стор. 153).

З цього коротенького переказу вже можна бачити, як багато дає книжка О. Фінкеля, перша на українському ґрунті систематична робота про переклад взагалі. До цього ще додамо, що автор використав досить широко літературу питання, повиловлювавши всі теоретичного характеру зауваження в рецензіях на поодинокі видання. А це робота доволі копітка при розкиданості, а інколи й недостатності цих рецензій (Дестуніса, С. Соболевського, Зелінського, Анненського, а надто українських авторів — Франка, І. Кокурудза та інших).

Нарешті, останнє зауваження. Книжку О. Фінкеля, видимо, написано було по-російськи і потім перекладено по-українськи. Хто цей переклад робив, — сам автор чи хтось сторонній — не знаємо. Але не можемо не признатися, що спеціальну книжку про переклад хотілося б бачити перекладеною краще. Такі незграбності, як «неможливе і безметове» (безцільне), «ближче за змістом», (тобто: ближче своїм змістом), «нарізно ставитися» (до перекладу окремих місць), подекуди псують враження від стислого і точного викладу книжки. Але зрештою, це дрібниці, і, сподіваємось, автор вигладить їх у другому, поширеному виданні своєї роботи.

1929

Квітка-Основ’яненко, його життя та твори{178}

Григорій Федорович Квітка-Основ’яненко — то шановне, заслужене ім’я в історії українського письменства. З ним сполучена згадка про початки українського повістярства, про першого автора, що на ті часи, коли «простою мовою» писали тільки веселі та жартівливі поеми на зразок Котляревського «Енеїди», наважився написати про селянське життя не віршованим складом, прозою, і написати про нього від щирого серця й правдиво, відчувши всю красу народних пісень, переказів та старовинних звичаїв.

Прізвище письменникове складається з прізвища справжнього: Квітка та прибраного літературного: Основ’яненко, від імені харківського пригороду Основи, де письменник народився і прожив мало не все своє життя, перебираючись до Харкова тільки при потребі і майже ніколи не покидаючи рідного кутка.

Рід Квітки — панський, відомий в усій харківській Слобожанщині. Сам письменник трохи пишався їм, і в своїй статті про заснування Харкова розповів, ніби першим осадчим Харкова був його прадід Андрій Квітка, прозваний Квіткою за свою вроду, а Основа, колишній маєток Квітчин, зветься так тому, що була ніби основою для міста Харкова. Але тепер усі вже знають, що це оповідання письменникове неправдиве. Село Основа належало спочатку поміщикам Донцям-Захаржевським і до Квіток перейшло пізніше, на початку XVIII століття…

Квітки здавна служили у слобожанських полках козацьких. Прадід письменника був харківським полковником, дід — полковником ізюмським. Батько ж далеко по службі не пішов (слобожанських полків уже не стало), але в Харкові його всі знали й шанували за ласкавий звичай та за його гостинність. Про нього збереглася звістка, ніби він умів кожному жартома сказати правду і в розмові міг приладитися до людей усякого віку та стану. Мати письменникова, з роду Шидловських, була жінка сувора, самолюбна та горда. Трохи в матір удався і старший брат Григорія Федоровича — Андрій, що довгий час був у Харкові губернським дворянським маршалком («предводителем дворянства»), а потім у Пскові губернатором, а там дослужився й до сенатора.

В такій-то сім’ї півтораста літ тому (18 листопада 1778 року) і народився майбутній письменник.

Освіту він здобув невелику. Один із українських авторів, Олександр Корсун, що за своїх студентських літ знав Квітку, уже літнього, — згадуючи про нього, писав, що з Квітки був «самовродок», що ніякого регулярного, шкільного виховання він не мав і мусив сам себе освічувати та виховувати. Грамоти його вчив змалку простий чернець Курязького монастиря під Харковом, а наглядав за наукою рідний дядько, що був у тому ж монастирі за архімандрита. Хлопець був з дитинства кволий та золотушний, то й на його науку не налягали. До того ж і в Харкові на той час було шкіл не густо: університет засновано потім, а найкраща із тодішніх харківських шкіл Духовний колеґіум, як видко вже з назви, давала освіту духовну.

Шістнадцяти літ Григорія Квітку записано на військову службу, потім переписано у штатську, а потім знов у військову. Р. 1797-го йому загадано з’явитися на службу у харківський кірасирський полк. Але до військової муштри Квітчине серце не лежало, довго він у полку не продержався і вступив до Курязького монастиря послушником та пробув там близько чотирьох літ.

Як саме жив Квітка в монастирі, переказують неоднаково, і тепер тяжко дошукатися правди. Одні з людей, що згадували про Квітку друкованим словом, твердили, ніби він ретельно виконував увесь монастирський послух, возив на базар до Харкова чернецькі вироби і навіть ходив за кіньми, яких боявся ціле своє життя. Інші, навпаки, розповідають, що молодий послушник із панського роду мав у монастирі певні, та й неабиякі пільги, жив у окремій кімнаті, а з Основи йому привезено було фортепіано.

З монастиря Квітку витяг його батько. Посилаючись на свою старість, він ублагав його повернутися до світського, товариського життя. Майбутньому письменникові було на той час двадцять шість літ. Його здоров’я, з дитинства кволе, покращало, а в його вдачі виявилися такі сторони, яких раніше не знали. Він то захоплювався музикою, то театральними виставами (домашніми), то пусканням ракет, аж поки одного разу, приготовляючи феєрверк, не обпік собі порохом обличчя, та так і зостався на весь вік з синіми плямами на чолі та невидющим лівим оком. Добрий знавець церковних служб, любитель криласу і співу, він тепер раз у раз почав виявляти себе гумористом, привітною та веселою в товаристві людиною. Любив анекдоти, жарти і, навіть випаливши око, до самої старості милувався огнем. У маленькім домочку в Основі світити свічки увечері було діло самого господаря, що «запалить було сірника та й пройдеться по всіх світлицях». «Хай мої біографи не забувають цієї рисочки», — любив він повторяти часом.

Ця вдача то сумирна, тиха, то жвава й весела; цей перехід від монастирської келії до танцювальної чи то театральної зали — дали привід пустити досить в’їдливу віршу про письменника, що починалася словами:

Был монахом, был актером,

Был поэтом, был танцором…

Харків на той час, як Квітка вийшов із монастиря, був університетським городом, згодом розжився він і на постійний театр. В місті з’явилося багато жвавих людей освічених, учених; повстало багато просвітніх закладів і культурних починів. Не до одного такого діла доложив рук і Квітка. Так, з 1812 року до 1817-го він був секретарем «общества благотворения», що відкрило дівочий інститут; так, опікувався він Харківським театром, і кажуть, що, йому дякуючи, було вперше виставлено у Харкові «Наталку Полтавку» Котляревського. Брав він участь і в харківських журналах: «Украинском вестнике» та «Харьковском Демокрите», що стали виходити з 1816 року.

Року 1815—1816-го з’явилися й перші писання Квітчині.То були не українські повісті, якими він здобув собі голосну посмертну славу; то було щось інше, непоказне і тепер не перечитуване: або звіти про справи інституту та «общества благотворения», або урочисті пісні на поворот російського війська з Парижа, або «Листи Фалалея Повінухина до видавців «Украинского вестника». Матеріал для тих писань давали тогочасні події та враження Квітки. Так, 1814—1815 рр. він їздив до Москви в судовій справі двох слобожанських поміщиць, що не могли розділитися майном. Цю подорож він і списав пізніше від імені вигаданого Фалалея Повінухина, прикрасивши її різними небувалими пригодами. Фалалей Повінухин у Квітчиному оповіданні — то маленький слобожанський дідич, не дуже мудрий, малоосвічений, що мав нещастя довіритись домашньому вчителеві-французові, і той досвідчений пройдисвіт підмовив його їхати до Москви і по дорозі обідрав його як липку. Оповідання зложено з листів, які нібито сам Повінухин пише з дороги до видавців журналу. Пригоди простакуватого провінціала в столиці Квітка списав і пізніше в своєму романі «Пан Халявский».

В цей же час (р. 1817) Квітку обрано на повітового маршалка харківського дворянства. Вибув він на цій виборній посаді дванадцять років, виявивши себе людяним та розумним адміністратором. На дворянських маршалків на той час було покладено обов’язок полагоджувати непорозуміння межи поміщиками та їх підданими. Вони мали право тайкома довідуватись, де хто негаразд поводиться з кріпаками; робити винуватим зауваження, а коли б ті їх не послухались, то доводити діло до відома вищої влади. Розуміється, не всі маршалки охоче бралися до таких обов’язків, — але Квітка взявся виконувати їх «не за страх, а за совість». Він розслідував кілька скарг селянських на прикажчиків та управителів, що забивали людей в колодки, і потім наказав «управлять крестьянами, не выходя из правил, законами предписанных, а также немедленно уничтожить кандалы, цепи и колодки».

Службові турботи, проте, не заважали Квітці писати. Перебуваючи на дворянському маршальстві, він перейшов спочатку до писання драматичних творів російською мовою: «Приезжий из столицы», «Дворянские выборы», «Выбор исправника», «Шельменко, волостной писарь»; а потім, р. 1883-го у збірнику «Утренняя заря» з’явилася його перша українською мовою писана повість «Салдатський патрет» з переднім словом до видавця: «Супліка до пана іздателя». «Дойшла до мене чутка, — починає своє слово Квітка, — що ти хочеш і в нас по московській моді збити книжечку, а як її назвати — не вмію… нехай же по-нашому буде збірник. Спасибі ж тобі за цюю працю. Через тебе будемо знати, хто з наших слобожан, та й гетьманців що і як компонує… Нехай знають і наших. Бо є такі люди на світі, що з нас кепкують і говорять та й пишуть, буцімто з наших ніхто не втне, щоб було, як вони кажуть, і звичайненьке, і ніжненьке, і розумне, і полезне, і що, стало бить, по-нашому, опріч лайки та глузування над дурнем, більш нічого не можна й написати». Отже, як бачимо, Квітці не хочеться приставати до письменницького гурту, що українською мовою орудує тільки в жартах та анекдотах: йому хочеться показати, що проста мова народна здатна і для чутливих та зворушливих творів. От як, наприклад, він писав про те Плетньову, редакторові російського журналу «Современник»: «По случаю был у меня спор с писателем на малороссийском наречии. Я его просил написать что серьезное, трогательное. Он мне доказывал, что язык неудобен и вовсе не способен. Знав его удобство, я написал «Марусю» и доказал, что от малороссийского языка можно растрогаться». Але разом з тим Квітці не хотілося нічого вигадувати — ні небувалих людей, ні незвичайних учинків. «Мне было досадно, — писав він у другому листі, — что все летают под небесами, изобретают отрасли, созидают характеры; почему бы не обратиться направо, налево и не писать того, что попадается на глаза? Живя на Украйне, приучася к наречию жителей, я выучился понимать мысли их и заставил их своими словами пересказать их публике».

Так і написав він свої перші повісті: «Марусю», в якій розказав історію сільської дівчини, її кохання й смерть, та «Мертвецький Великдень» — оповідання про те, як довелося одному чоловікові побачити великодню відправу мерців на цвинтарі. Ці повісті з додатком «Салдатського патрета» вийшли друком у Москві р. 1834-го. Було вже Квітці на той час п’ятдесят п’ять років.

Так уже на старості заходився він коло своїх повістей українською мовою, та й до самої смерті (він умер несповна 65 літ, в серпні 1843 р.) не випускав українського пера.

Правда, не тільки українські повісті писав Квітка і тоді: він перекладав свої твори на російську мову, написав для тодішніх журналів, дуже охочих на легке читання, кілька начерків та романів (поміж ними «Пан Халявский» та «Похождения Столбикова)» — але і в цих російських творах він списував давнє українське життя на Слобожанщині, звичаї та обряди.

Тепер ми вже можемо уявити, що значило у Квітки писати про те, що навертається на очі. Це значило описувати давні звичаї, селянські й поміщицькі, народні поняття, вірування, забобони, зберігати для пам’яті все старосвітське, що помалу щезає і забувається. Написавши «Конотопську відьму», він напирає на те, що хоч переказ про конотопського сотника Забрьоху дуже неправдоподібний, але так повідають старі люди, що вишукування відьом під Пасху при селянській темноті є річ звичайна і що навіть у сусідній губернії освічена нібито поміщиця теж заходжувалася розшукувати та топити відьми, щоб накликати дощ. В «Марусі», та і в інших повістях він залюбки описує обряди весільні, похоронні, наводить пісні тощо.

Та чи бачив Квітка тодішнє лихо суспільне? Адже ж ті часи, коли він писав, то були останні роки кріпацтва, що вже одживало свій вік, то була пора, коли особливо помітні ставали поміщицькі зловживання, коли в письменстві не раз і не два можна було знайти слово осуду для всього кріпацького ладу.

Як харківський повітовий маршалок, Квітка добре бачив темні сторони кріпацтва: приймав від селян скарги на сваволю панських прикажчиків та осавулів, робив догану неуважним власникам, — але, здається, все лихо бачив не так у самій системі, в заведених порядках, як у окремих людях. В своїх «Листах до любезних земляків» він навіть боронить такий порядок, коли люди володіють людьми. «Поперед усього розберем, — пише він, — що то означа той казенний, той панський, той обиватель, той економічеський? Се, люди добрі, коли хочете знати, се усе суть єдино»… «Як над казенними справник або становий порядкує, об подушнім і усякім зборі хлопоче, роботи загадує і усякий порядок дає, — так над своїм подданим поміщик убивається, подушне розпреділя, порядок дає і защища їх від усяких обид… За те вони повинні поміщику своєму робити, слухати його в усякім ділі, як отця і начальника почитовать…» Квітка немов хоче сказати, що не так страшне кріпацтво, як лихі люди. Аби люди добрі, то й кріпаччина не така страшна.

Через що Квітка так дивився на речі? Чи не було причиною цьому те, що наш письменник сам був паном, душевласником? Але ж ми знаємо, що Квітка відступився од більшості своєї спадщини після батька на користь старшому братові. Був він людиною небагатою, жив з невеликого капіталу, служби та літературного заробітку. До того багато саме дворян подавало на той час голоси проти кріпацтва. Дворянином був Радищев, що повстав проти селянської неволі за Катерини II; дворянами були повстанці 1825 року. Та й пізніше чи не найсуворішу правду сказали про кріпацтво дворяни: Тургенєв у своїх оповіданнях, Салтиков-Щедрін у «Пошехонской старине». Та й на Україні, серед кирило-мефодіївських братчиків були дворяни з походження. Можна думати, що причини тут були складніші. Може, мало вагу релігійне виховання Квітчине, а релігійна наука каже, що все лихо серед людей іде не від суспільних умов людського життя, а від невихованого, недоброго серця; а може, й те важило, що Харків на той час, як Квітка виростав, як формувалася його вдача, був глухим старосвітським кутком, до якого ще не дійшли форми нового економічного побуту, — бо ж тягар кріпацтва найкраще розуміли у великих центрах, де розвивалась промисловість і люди тяглися до нових, свобідніших порядків.

Проте не можна сказати, щоб Квітка про кріпацтво у своїх творах не згадував зовсім. Наум Дрот у «Марусі» — чоловік багатенький, працює з наймитами, але він кріпак і має відбувати панщину. Василь, Марусин наречений, — сирота, над ним висить погроза тяжкої двадцятип’ятилітньої солдатчини; от-от братимуть рекрутів, от-от йому

Забриють лоб і до церкви враз…

Там присягу прокажуть,

У мундир вберуть, оружжя дадуть,

Світ навіки зав’яжуть.

Але не ці риси громадських порядків цікавлять Квітку. Його найдужче обходить душевне життя виведених у повісті людей. В «Марусі» йому важно показати нам, як неоднаково до Марусиної смерті поставилися — старий Наум Дрот, що все стерпів і не похитнувся душею, і Василь, що з горя зрікся світу, пішов у монастир і там заморив себе тугою. А з усього того Квітка виводить науку, що не варт людям так прив’язуватися до земного, бо все земне — скороминуще.

Повість «Перекотиполе» має іншу науку. Квітка показує в ній, що таке внутрішній суд, суд людської совісті. Повість «Щира любов» ставить на початку питання, що таке є справжня любов? І всією історією Семена Івановича та Галочки Таранцівни відповідає, що справжня любов завжди бере на увагу добро іншого: Галочка Таранцівна не задумалась відмовитись від свого щастя, знаючи, що те її щастя принесе чимало мук любому їй Семенові Івановичу. В «Козир-дівці» Квітка починає своє оповідання думкою про те, що нічим ми не согрішаємо так, як язиком, і навіть у простенькому та веселому оповіданні «Підбрехач» він починає здалека, міркуючи, що: «дуже недобре діло брехати», потім як приклад розказує, як, заходившися брехати, попали були на слизьке старости. І так скрізь у Квітки іде на початку життьова наука читачеві, а потім її з’ясування на прикладах. Майже всі писання його — повчальні.

По смерті Квітки цей спосіб складання повісток став потроху минатися. В поезіях Шевченка, в оповіданнях Марка Вовчка українське письменство взялося до інших тем, засудило старі державні порядки, запротестувало проти кріпаччини. У письменників пізніших, як от у Нечуя-Левицького та Панаса Мирного, ми зустрінемося з картинами селянського горя, не тільки давнього, але й новочасного. Проте кращі твори Квітчині читаються ще й тепер. Вони цікаві для нас докладними описами старосвітських звичаїв та правдивим оповіданням про людські вчинки та почуття. А коли часом і здаються дуже старосвітськими, то не треба забувати, що з’явилися вони дуже давно і що їх автор перший узявся навіч довести своїм призвичаєним до російських повістей читальникам, як багато можна висловити простою та нехитрою селянською, «мужицькою» мовою.

1929

Початки літературної роботи П. Куліша та його повість «Огняний змій»{179}

«Огняний змій» — одна з перших повістей Куліша, з якими він тільки-тільки виступив на літературному полі. Написано її 1840 року, коли авторові її було двадцять літ, і він не встиг іще покінчити з своєю шкільною наукою.

Син воронізького козака-хуторянина з Глухівського повіту на Чернігівщині, що хоч і писався дворянином, але права доведеного на дворянське звання не мав, — Пантелеймон Куліш учився, що зветься, «на мідні гроші», перемагаючи свої тяжкі обставини матеріальні, спочатку в Новгород-Сіверській гімназії, яку покинув з п’ятої класи, а там у Київськім університеті, куди вписався вільним слухачем спочатку на словесний, а потім на правничий відділ. Під час університетської науки і написано його перші оповідання.

Художній хист у Кулішеві збудився дуже рано. В «Жизні Куліша», великому та докладному життєписі, записаному з голосу самого письменника (якщо тільки не сам він усе те скомпонував), розказано, як ще малим хлоп’ям він відчував красу природи, як, буваючи на хуторі, в батьківській пасіці, милувався він сіножатями над річкою Осотою, «вітластими березами, осиками та дубами, похмурим дідом-пасічником», і як «та сумна повага на всьому видовищі обіймала душу малої дитини якимсь смутком веселим». Хист до малювання проявився у нього ще як учився він у повітовій школі. «Слабовитий силою, хоч і доброго здоров’я», малий Куліш не встрявав до хлоп’ячих забав та пустування, а все малював копії з картинок, що йому попадалися в руки. В «Жизні Куліша» про те розказується так: «Понавозить було (малий Куліш) того добра додому; мати радіє серцем і всю світлицю обліпить, а батько сердиться, що з сина вийде маляр, а не чиновник». Щоб не вертатись нам до артистичної освіти нашого письменника, скажемо, що як прийшов він у гімназію до учителя малювання, так той не пойняв віри, що це його роботи, аж поки не побачив своїми очима, як його новий учень рисує. Не було йому (тобто Кулішеві) у гімназії путящого наставника; незабаром зрівнявся він з учителем, а куди йти дальш — нікому було вказати. В Київському університеті знайшов він кращого живописця. Цей учитель школив його «на гіпсових антиках і довів його карандаш до великої артистичності», — але і цей учитель не дав доброї науки, бо прирадив Кулішеві занехаяти фарби для олівця, та так і зоставив невивершеною його малярську освіту.

Проте ще в гімназії молодого Куліша причарувало не так мистецтво малювання, як мистецтво слова. Він заохотився читати. Читав він усе, що попадалося під руку; навіть історію Кайданова (звичайний собі підручник) вивчив був напам’ять. Але найбільше захоплювався прославленими на той час віршовими писаннями Жуковського та Пушкіна. «Переписували ми, — згадував потім він сам, — з власної охоти цілі поеми Пушкіна та Жуковського і напам’ять уміли силу-силенну віршів». Тоді ж, у гімназії перечитав Куліш перші повісті Гоголя, і «велика була йому радість з того читання»; перечитав і Квітчину «Марусю», над якою обливався слізьми і яку так вихваляв потім. Українські книжки немов назад одтіснили російські, взяли над ними гору; а надто як напав Куліш одного разу на збірник українських пісень Михайла Максимовича.

От як розказує про те «Жизнь Куліша»: «Раз Куліш, зайшовши до купця по горіхи, побачив п’ять якихось книжок. То були п’ять екземплярів збірника українських народних дум і пісень, що видав Максимович у Москві 1834 р.; якось вони у Москві досталися купцеві в товарі. Ні раніше, ні навпослі книжками він не торгував ніякими. Ніколи хлопець не чував про цю книжку, а проте зараз купив, віддавши всі свої гроші, — і стала ця книжка у нього першою над усіма книжками. Заховався надовго Ґете з Шиллером, забули й про Гоголя, і про самого Квітку з його «Марусею», що не раз над нею плакали. Приніс Куліш книжку в гімназію, і всі товариші заслухались, як почав їм читати про «Сомка-Мушкета», про «Коновченка», про «Озовських братів», про «Хмельницького й Барабаша». Поти носив і читав кожному, що почали вже від його втікати і його декламацію передражнювати. Тоді він узяв та й вивчив напам’ять усю книжку, щоб ніколи з нею не розлучатись».

Книжка українських дум та пісень Максимовичевого видання справила велике враження на тогочасних людей. Зачитувалися нею не тільки такі юнаки, як Куліш або Костомаров, а й прославлені письменники, що мали не один друкований твір, як Гоголь. Мабуть, не помиляючись можна сказати, що книжка Максимовича для однолітків Кулішевих була тим самим, чим двадцять п’ять — тридцять літ пізніше став для нового покоління читачів Шевченків «Кобзар».

Начитавшися про «Сомка-Мушкета» та про «Коновченка», Куліш і собі заходився записувати народні пісні. Записувати на той час було від кого і було що. Навколо Воронежа старий український звичай тримався міцно. «Прості, невчені люди були товариством, що збиралося тоді по дрібних дворянських (та й по козацьких) світлицях у Воронежі. Замість політики згадували вони старовину, оповідали щоденні случаї, співали пісень українських і добре підпивали наливкою або варенухою». Такі як інші були й батьки Кулішеві, а надто його мати, що ніхто не знав стільки пісень, скільки тямила і співала вона. «Хмельниччина дійшла до неї не перепинена чужоземними співами», згадує про неї «Жизнь Куліша» у галицькому журналі «Правда» за 1868 р. «Пісня була в неї не забавкою: вона думала піснями». Від матері й записав Куліш цілий збірничок пісень та переказів; а серед них і невеличку склав повістку «Циган», що її згодом видрукував у збірнику «Ластівка». Зшиток записаних од матері пісень дав йому змогу потім, вступивши до університету, спізнатися з самим Максимовичем, що на той час професорував у Києві. Куліш став співробітником того самого чоловіка, що заохотив його своїм збірником дум та пісень записувати все цікавіше з народної пам’яті про старовину. В Максимовичевих збірниках «Киевлянин» (2 книжки) Куліш видрукував і дві леґенди, скомпоновані про воронізьких козаків російською мовою: «О том, отчего в местечке Воронеже высох Пешевцов став» та «О том, что случилось с козаком Бурдюгом на Зеленой неделе». В другій книзі «Киевлянина», рік пізніше, з’явилася вже й більша його повість «Огняний змій», про яку годиться згадати докладніше.

Ми вже бачили, як на ту пору, коли Куліш ставав до письменницької праці, шановано народні пісні та перекази. З легкої руки князя Цертелєва та Михайла Максимовича їх записують, розкладають по відділах, видають друком. З них беруть звістки та матеріал для історичних повістей, як от гоголівський «Тарас Бульба». Звертають на себе увагу й народні повір’я, забобони та всілякі перекази про надприродну силу — відьом, русалок, водяників, лісовиків тощо — так звана народна демонологія. Великою мірою запровадили цю моду письменники-українці — і ті, що російською мовою писали, як Орест Сомов та Микола Гоголь, і ті, що компонували по-своєму, як старий Квітка-Основ’яненко (у Квітки є двоє оповідань з народних повір’їв — «Мертвецький Великдень» та «Конотопська відьма»). За тою модою пішов і молодий Куліш, написавши свої воронізькі оповідання; його «Огняний змій» має навіть таку позначку під заголовком — «повість із народних переказів».

Про вогняних зміїв на Україні ходить багато різних оповідань; мало не в кожному збірнику переказів «із народних уст» можна знайти записи про них. Коли придивитися уважно, як народні оповідачі малюють словами тих зміїв, — то одразу видко, яке з’явище природи вони мають на оці. Змій, — переказують — буває «червоний та блискучий». Як він летить, то видається «зовсім як куль соломи, й від того куля так і сиплються іскри». Одні рівняють його до «довгого червоного полотна»; другі до «індика без голови, що з пір’я в нього іскри сиплються». Очевидно, «огняний змій» — то дуже красивий образ для летючих зір, для метеорів, що так часто прорізають небо серпневими ночами. Так само, як народні перекази, описує змія-метеора і Куліш. «Все небо пойнялося вогнем; ставок засвітився; ясна вогняна стрічка, розсипаючи іскри, пролетіла над млином і враз потухла над двором у Йвана Большака».

З переказами про зміїв-метеорів сплітається ще сила інших повір’їв, між ними і повір’я про літавців, чи то перелесників, що зводять з розуму дівчат та молодиць. Ці перекази та забобони дуже давні, і ходять вони не тільки на Україні, а й по інших землях. Нечиста сила може зводити не тільки жінок, але й чоловіків; українське плем’я гуцулів, що живе в Карпатських горах у колишній Австрії, зберегло ще повір’я про літавиць масногубих, що підманюють на гріх чоловіків.

Чим же спокушають людей змії-літавці? Народні перекази уміють і на таке запитання відповісти. Щоб причарувати до себе дівоче чи жіноцьке серце, змій підкидає або шовкову хустку, або срібний перстень, або дороге намисто, а часом то досить буває клубка заполочі. І от, коли дівка або молодиця все те візьме, змій і починає літати до неї, одмінившися коло хати ставним парубком, любиться з нею, а тим часом випиває з неї здоров’я. Дівчина або молодиця, до якої він літає, сохне, жовтіє, марніє й незабаром гине. Од змія можна і оборонитися: треба тільки не брати того, що він підкидав, або, взявши, повернути йому, або проказати якусь молитву і перехреститися, — але вірять (чи, вірніше: колись вірили, бо тепер повір’я зникають щораз більше), ніби не завжди те кінчиться добром. Змій може непокірну убити крилами або спалити хату і ввесь двір.

В своїй повісті «Огняний змій» Куліш використав і ці повір’я про перелесників. У нього нетутешня сила підкидає Марусі Чайківні скриню з червінцями і опановує нею тільки тоді, коли нерозважна набирає собі золота у хустку. Та й кінчиться повістка тим, що горить Большакова хата і весь двір Марусі та її чоловіка. Але єсть у Куліша і деяка одміна від народних переказів. А саме: спізнавшися із змієм, Маруся не то не жовкне та марніє, а, навпаки, стає щораз краща, вродливіша, тільки недоброю, нелюдською красою. Та й те ще треба додати, що тільки тоді підступається до Марусі змій-літавець, як вона, подавшися з дідом на прощу до Києва, покохала молодим дівочим серцем Івана Большака, та й годі вже думати тоді про побожні цілі своєї мандрівки. Отже, Маруся забула свою обітницю, не зважила на розумну дідову пересторогу. Її спокій порушено, захитано її душевну рівновагу. Кулішеві, як бачимо, важно не так розповісти давнє народне повір’я, як зазирнути в душу своїх дійових людей, показати, як живуть, думають і говорять його земляки, українські селяни з Чернігівщини та Полтавщини, Київщини та Поділля. Немов живі стоять перед нами гарна та нерозважлива Маруся, старий козак Чайка з його суворим виглядом та доброю душею, нещасний Іван Большак та інші. Та й не тільки люди, — майстерно змальовані у Кулішевій повісті і селянські звичаї (напр., вечорниці, коли Іван Костюченко розказує своїх страшних казок про різні скарби), і видовище старого Києва у погожий вечір, і дрімучий ліс, через який ідуть прочани, і людські розмови у воронізькому млині.

З переказом про змія-літавця у Кулішевій повісті поєднані ще й інші оповідання: про землю, що стогне у Батурині, згадуючи про криваве батуринське побоїще у шведську війну 1709 року; про скарби; про чудову бандуру, що сповістила про смерть свого власника кобзаря сумним дзиком струн. Це все відомі, не раз записувані перекази; та й письменники українські, російські не раз переробляли їх у своїх творах. З народних переказів про скарби виснував Гоголь своє оповідання «Ніч проти Івана Купала»; оповідання про чудову бандуру переказав віршем український поет, трохи од Куліша молодший, Яків Щоголів.

Зветься цей вірш у Щоголева «Золота бандура». Розказується в ньому так само, як і в Куліша, про діда-кобзаря, що передав усе господарство зятеві й дочці, знаючи лишень свій інструмент. Також розповідається і про те, як дід-лірник зібрався з прочанами в Київ, і про те, як йому стало погано під час прощі, і як захотілося йому заграти перед смертю пугача на своїй саморобній бандурі, що зосталася дома. І вечірньої години, саме-саме, як умер дід у Києві, ударило крізь вікно сонячним промінням, і бандура сама заграла точнісінько так, як грав її господар: «Ой сів пугач на могилі». Минає тиждень; приходять, вертаючись із Києва, прочани, розказують родині про смерть кобзаря та про передсмертне його бажання заграти на бандурі.

В письменницькій роботі Куліша після «Огняного змія» уже немає прикладів авторового замилування у казковому, фантастичному, неймовірному. Двома роками пізніше він написав другу свою повість «Михайло Чарнишенко», повість про нерозважного сина, що стягнув на себе батьківське прокляття і через те безславно загинув. Народне повір’я і тут взяте за підвалину цієї повісті — але народні поняття випинаються тут далеко не так сильно, як різні неймовірні уявлення про зміїв-спокусників та зміїв-грошоносців у ранішій повісті Кулішевій.

«Михайло Чарнишенко» містить у собі силу історичних подробиць, відомостей про старовинні речі та події. Мовиться в ньому про вербування козацького полку для голштинської війни, що мали її оповістити року 1762. І ці історичні подробиці примушують читача забути про народні вірування та поняття. «Михайло Чарнишенко» є немов переступ від воронізьких оповідань-повір’їв («Чого висох Пішовців став», «Що сталося з козаком Бурдюгом на Зелених святах») до великого історичного роману «Чорна рада», що й є найбільша слава Куліша-повістяра.

В пізнішій славі Кулішевій затемнилися, забулися його ранні юнацькі повісті. Але це не значить, що вони для нас нецікаві: письменницьку майстерність Кулішеву знати вже і в цих перших спробах його повістярського пера.

1929

Митрофан Александрович (Митро Олелькович){180}

Митрофан Александрович, Митро Олелькович… Де, коли жив і писав такий український письменник?.. Які його твори і чому ніхто з нас не чув про них? — такі питання, безперечно, встануть перед кожним нашим читачем, що не звик раз у раз справлятися з підручними книжками і з української літератури знає тільки те, що подає йому теперішній книжковий ринок. Та коли б він і вдався до загальних курсів, він знайшов би тільки коротеньку згадку в книзі С. Єфремова, де Митро Олелькович названий в ряді другорядних письменників «Основи» (українського журналу, що виходив 1861—1862 рр.); і вже нічого не допоміг би йому найширший навіть із новіших підручників українського письменства — підручник Дорошкевича. Тільки хто читав свого часу хрестоматію «Вік» (вийшла трьома томами в 1902 р.), той, може, пригадав би це ім’я і уміщене під коротеньким життєписом невелике оповідання «Пожежа»… Через що ж саме так сталося, що громадянство майже забуло про письменника? Тому, що він не мав хисту, чи тому, може, що він замало написав?.. Скоріше останнє, — бо, виступивши з сімкою оповідань та нарисів на сторінках «Основи», Александрович, як письменник, не озвався вже потім ніколи і навіть у свій час (умер він р. 1881) його не вважали діяльним до української літератури вкладчиком.

Людиною він був талановитою, жвавою і замолоду дуже милою у громаді. Таку пам’ять зберіг про нього Борис Познанський, народник 60-х рр., у якого він був на селі разом з Кулішем; хороше враження справив він і на одного з чільніших галицьких «народовців» Олександра Барвінського. Під час закордонної подорожі влітку 1868 р. Олелькович побував у Львові, завіз українській громаді два річники «Основи», багацько розпитувався про місцеве життя і сам докладно інформував галичан про становище української справи в Росії за часів тогочасної реакції. Жвавою, рухливою людиною, людиною розмаїтих інтересів описує його і проф. Волод. Боніф. Антонович у «Зорі» за 1886 р.: його стаття, підписана літерою В., — мало не єдине джерело наших відомостей про письменника.

Народився Митро Олелькович у дворянській сім’ї, в Остерському повіті на Чернігівщині, а освіту дістав у Петербурзі в артилерійському кадетському корпусі. На початку 60-х рр. він вийшов звідти з офіцерською ранґою, але у війську пробув недовго, захопившись жвавою на той час громадською та літературною роботою. Потягло його до української белетристики, — увійшов він до гурту співробітників «Основи» і видрукував на сторінках журналу оповідання: «Три пани», «Проскурка», «Антін Танський», «П’яниця» та інші. Зацікавила його і минувшина України. Пильно простудіювавши всі джерела та добре їх прокоментувавши (що це так, за це ручиться своїм словом один із найавторитетніших знавців української історії Волод. Антонович), він написав розвідку про гетьмана П. Дорошенка і видрукував її у Вільні в «Вестнике Западной России». Проте ніякої сталості в характері Александровича не було, і від красного письменства, від історичних студій він відкинувся до урядової служби. Став за мирового посередника на Мінщині, в Білорусії, і зайнявся регулюванням поземельних відносин межи поміщиками та селянством.

Повернувшися додому, в Остерський повіт, він покинув державну службу для громадської роботи. Голосами козаків та селян, що тоді більше важили на земських зборах, аніж потім (коли земство було зреформоване), він пройшов у голови Остерської повітової земської управи і вибув на цім уряді 6 чи 7 літ.

Робота Александровича у земстві не завжди була корисною і витриманою. Він не завжди, як пише В. Антонович, «міг утриматися на становищі леґальнім»: став дозволяти собі деякі незаконні вчинки, і «загальна чутка про його діяльність ставала все більше й більше невигідною для нього». «Сам Александрович, мабуть, почув, що не всякі діла свої може оправдати перед судом давніх своїх знайомих, і поволі став осторонятись від колишніх своїх приятелів. Врешті в 1880 р., наслідком ревізії сенатора Половцова, що знайшов в Остерському земстві непорядки, Александрович мусив покинути свій уряд. Він знов повернувся до літературної (власне наукової) роботи і видав дуже опрацьовану монографію (розвідку) про Остерський повіт. Частина І містила історію Остерщини до 1669 року. Другої частини цієї праці йому вже не довелося докінчити». Проф. Антонович розповідає далі, що нервова система письменника була захитана, що його дуже мучила його службова невдача та сором перед громадянством за свою репутацію, але інші автори говорять простіше — Александрович розпився. Алкоголь був причиною його невдач на земській службі і його передчасної смерті. Покінчив Олелькович з собою самогубством. Приїхавши в Київ, він спинився в готелі і там викинувся з свого номера через вікно. На другий день вранці його знайдено мертвого. Сталося те, на думку Антоновича, «під впливом смутку й жалю», хоч були тоді і інші пояснення: говорили про напад алкоголічної несамовитості («білої гарячки»). Було Олельковичу трохи поверх сорока літ.

Люди, що знали письменника, говорять про нього, як про «велику силу», як про чоловіка «дуже обдарованого». В. Б. Антонович, наприклад, розповідає, що «Александрович володів великим запасом знання: він дуже добре знав літератури: російську, польську і французьку, багато читав і мав чимало спеціальних відомостей; правда, трохи раптовно кидався він від природничих наук до історії, від історії до белетристики і т. д. … Найбільше часу присвятив він студіям над історією Французької революції: цей епізод сучасної історії знав він так докладно, що не раз дивував своїх приятелів пам’яттю подробиць. Так, він міг розказати протоколи всіх засідань народового зібрання і Конвенту і перелічити всі промови з їх змістом на кожному засіданні, міг дати докладні біографії всіх діячів французьких 1789—1799 років і т. д.».

Ці слова та ті його художні речі, які свого часу уміщені були в «Основі», дають міру загальної обдарованості Митрофана Александровича. Видима річ, це була щедра натура, яка могла виявити себе скрізь і скрізь поважне місце зайняти, коли б віддала свої сили чомусь одному і… не була підточена внутрішньою хворобою.

Основ’янські оповідання Олельковича, що тут ми даємо з них двоє, написані так, як писали майже всі наші письменники тих часів, і належать, як літературознавці висловлюються, до етнографічної школи. Найпоказнішим автором у цьому гурті уважають Марка Вовчка (тобто Марію Олександрівну Маркович) і на підставі її оповідань характеризують цілий письменницький гурт. Всі письменники тих часів виявляли себе як етнографи, тобто записувачі народних переказів, пісень, мелодій; вони цікавляться народними віруваннями та поняттями, а тому і власні свої оповідання укладають, як ізусний переказ, ведуть їх від імені першої особи і розповіді надають своєрідний характер. Так, наприклад, оповідання Марка Вовчка немовби в більшості переповідані їй якоюсь балакучою тітонькою. Матеріал таких повісточок становлять звичайно інтереси та відносини селянські, життьова доля та недоля окремих одиниць. Особливо сильно ця риса виявляється у Ганни Барвінок, Петра Кузьменка («Не так ждалося, да так склалося») та в Матвія Симонова.

Але на тому письменники шістдесятих років не стали. Уже Марко Вовчок (Марковичка) перейшла до таких оповідань, як «Інститутка», де розказала історію кріпачки-покоївки, підкресливши неґативні сторони тодішнього панського виховання і виступивши, як сказав Шевченко, «кротким пророком й обличителем жорстоких людей неситих». Ці оповідання і придбали письменниці славу саме громадською своєю ідеєю, тим більше, що і з’явилися вони в пору найгарячішого підготування до селянської реформи. В інших своїх оповіданнях Марко Вовчок затримує свою увагу не так на подробицях життьового розпорядку селянського, як на характерах, на вдачі та думках своїх героїв, — тобто вводить елемент психологічний. Так, наприклад, написано оповідання «Павло Чорнокрил». Ще далі пішли молодші з авторів тогочасних А. Свидницький та Митрофан Александрович. В оповіданні «П’яниця», що тут подається, Александрович тільки на око тримається способу Марка Вовчка, вкладаючи історію своєї Софійки в уста їй самій. Видко, що автора обходять — ще більше, ніж самого Марка Вовчка в «Інститутці» та «Павлі Чорнокрилі», — почування Софії, та ще ті обставини суспільні, за яких така історія розігралася. Як майстерно, наприклад, виписано стосунки межи паничем та колишнім двораком, кравцем Степаном! Таке наставлення авторського інтересу перекидає місток межи Марком Вовчком та Нечуєм-Левицьким, робить Митра Олельковича одним із передових письменників свого часу.

1929

Петро Кузьменко та його повість{181}

В історії українського письменства єсть свої відмітні й пам’ятні роки. Такий, перш за все, рік 1798-й, коли в Петербурзі без відома автора вийшла заходами гуртка земляків перша половина «Енеїди» Котляревського. Такий є рік 1840-й, коли з’явився друком «Кобзар» Шевченків, невеличка частина того, що друкується під цією назвою тепера. Такий, нарешті, і р. 1861-й, коли почався виданням місячник «Основа» — перший журнал, на який спромоглося українське громадянство.

Кожний із цих трьох років має свої відміни. Року 1798-го українське слово тільки оповістило світові, що воно ще живе, що воно здатне до літературного вжитку, і цьому оповіщенню повірили. Сучасники Котляревського у своїх споминах записали, може, трохи й захоплюючись, що «Енеїду» читали на Україні всі, від пана до мужика. Року 1840-го українське слово читача уже вразило; вразило несподіваним багатством, красою вислову, глибиною чуття. Квітка-Основ’яненко писав Шевченкові, як він притулив його «Кобзаря» до серця, «бо дуже шаную вас, і ваші думки кріпко лягають на душу». Харків’янин Корсун, що р. 1841 видав збірник «Сніп», розказав у своїй статті про Костомарова, як вони вдвох з Костомаровим, купивши в книгарні «Кобзаря», сіли на лавочці біля чийогось двору та й сиділи, поки не перечитали все до кінця. Навіть поважний ректор Харківського університету Гулак-Артемовський спинив Корсуна, тоді ще студента, на вулиці та й заходився вихваляти нового автора. Року 1861-го, коли вийшла перша книжка «Основи», було вже щось інше. Тут уже виступав не один письменник, не два, не тісний гурток товаришів, як то бувало раніше, а ціла громада. Українське письменство робило немов перший перегляд своїх сил. Цілий ряд нових людей пристав до літературної роботи, і то людей всякого віку, всякого становища, всякого достатку — від міністерського урядовця п’ятдесятип’ятилітнього О. Стороженка до двадцятилітнього офіцера, що тільки-тільки вийшов з артилерійської школи, Митрофана Александровича. Серед тих нових авторів, що з’явилися в 60—61-х рр. в кулішівському збірнику «Хата» та в «Основі», показуючи живучість українського слова, був і Петро Кузьменко, сільський дяк з Кролевецького повіту на Чернігівщині, молодий, 29-літній чоловік, що не так давно перед тим покинув шкільну семінарську лаву.

Життя Кузьменкове дуже нескладне й коротке. Був він сином сільського дяка і народився в м. Понорниці на Кролевеччині 1831 р. Учився в Чернігівській семінарії, але курсу в ній не добув: р. 1852 вийшов із останньої богословської класи і став за дяка в рідній Понорниці. Чому Кузьменко не кінчив семінарії — невідомо: Борис Грінченко гадав, що умер батько Кузьменків, і він сам мусив заробляти собі на прожиток. На те саме, видно, натякав і Куліш, коли писав в «Основі»: «Тяжелые обстоятельства жизни, густой мрак, окружающий юношеские годы талантливого писателя, внешний гнет, душевное уныние, недостаточность научной образованности — все это вместе может парализовать иногда самые прекрасные способности ума и сердца, может сделать то, что человек, призванный к высшей общественной деятельности, навсегда останется в низменном кругу поденщиков, едва зарабатывающих насущный хлеб. К таким талантам принадлежит, по своим житейским обстоятельствам, П. Кузьменко».

Р. 1856-го Кузьменко був уже дияконом в с. Попівці Конотопського повіту. Р. 1857-го він знову вступив до семінарії, закінчив освіту, але незабаром повдовів і, оженившися вдруге, зняв із себе дияконський сан. Жив він після того на жінчиному ґрунті, в хуторі Потетківському, де й помер на тридцять сьомому році життя, р. 1867-го.

Літературну свою роботу Кузьменко розпочав р. 1854-го в «Чернігівських губернських відомостях» записами народних повір’їв та оповідань. Р. 1860-го, видаючи альманах «Хата», Куліш дістав від Кузьменка 6 поезій — не знати, чи від самого автора, чи від спільних знайомих чернігівських — і, надрукувавши ті поезії поряд з віршами Щоголева, зробив до них критичну передмову. Куліш вихваляв ті поезії за «приятну тихость», за «гарне душевне сумування», за голос, що «до серця доходить і в душу проситься». На сторінках «Основи» видрукувано потім великого вірша Кузьменкового «Погане поле» — переказ про дівчину, що зрадила свій рід і свій край під час татарського нападу, придбавши від татарина двох дітей, і за те була закопана жива в землю. Грінченко, що написав був про Кузьменка велику статтю, знайшов таку саме невеселу історію і в переказах інших народів. Віршова переробка цього, як кажуть учені, мандрівного оповідання, тобто такого, що переказують його різні народи, пристосовуючи до все інакших подій та обставин (то кажуть, ніби це діялося за татарщини, то під час шведського походу 1708—1709 рр.); віршове оброблення цього переказу показує, на думку Грінченкову, що р. 1861-го Кузьменко дійшов до найбільшого розвитку свого хисту.

У VIII книзі «Основи» за р. 1861-й з’явилася його повість «Не так ждалося, да так склалося», що є чи не найкращим твором цього обдарованого, але безталанного своєю долею автора. Оповідаються в ній речі прості, звичайні; описане просте селянське життя, але зроблено все те остільки правдиво, що оповідання одразу впало до ока читачам і критиці. От яку ціну зложив йому Пантелеймон Куліш із його статті («Основа»):

«Повість «Не так ждалося, да так склалося…» вразила мене, — пише Куліш, — добірною простотою мови та неабиякою розважністю та доречністю в переповіданні людських пригод та вчинків. Я з радістю побачив, що хист Кузьменків немов жива течійка води, що пробивається пустирем та бур’янами і всюди несе з собою свіжість і травицю, де була сама непривітна голизна… Сказати попросту, мене не [лише] захопила, зацікавила, а й зворушила, до живого серця пройшла невелика й така проста змістом, що аж убога повістка Кузьменка. Він пише так, ніби в його повісті немає ніякого авторського обмислення; так, ніби він нічого не вигадував, не продумував наперед, і це найбільша заслуга його повісті. З тремтінням стежив я, аж до самісінького кінця, чи не впаде він у ту балакучість, якою часто грішать наші письменники і яка часто-густо не дозволяє втішатися їх творами. Але ні! Автор до краю лишився вірний тій чистоті уяви, що позначає всіх справді талановитих людей. В його повісті, може, дечого не стає, але в ній немає нічого зайвого… Коли Кузьменко не напише нічого більше, то повість його завжди зоставатиметься на приміті у знавців нашої літератури. Коли він не утворить нічого гіршого, то йому належатиме почесне місце серед наших письменників. А коли він дасть хоч один іще твір кращий від цієї повісті остільки, оскільки ця повість краща від його віршів, то ми вказуватимем на нього, як на письменника зразкового».

Кузьменко не справдив Кулішевої надії: другої повісті він не написав, а невдовзі то й зовсім вийшов із кругу живих. Питання, чому Кузьменко не вибився у передню лаву українських авторів, варте, щоб над ним спинитися і подумати над ним. Такі люди, як Кузьменко, в українськім письменстві 60—70-х років були не вдивовижу. Часи, коли весь цвіт розумового та письменського життя становили дворяни, — уже миналися. Дяківські, попівські сини, подекуди діти міщан та селян прокидають собі показнішу життьову стежку, стаючи письменниками, громадськими діячами, визначними ученими. В умовах тодішнього життя звуть їх різночинцями.

Розуміється, відійти від батьківських занять, пробитися в ряди людей розумової праці для таких виходців із низького стану є справа далеко тяжча, ніж для дітей шляхетських. Скажемо, наприклад, Квітці, при певних матеріальних достатках, при порівнюючій культурності найближчого гурту батьків, родичів, знайомих — легше було розвинути свої розумові інтереси та письменницькі здібності; легше було зв’язатися з журналами та літературними діячами, аніж будь-якому різночинцеві. Що ж сказати про таких людей, як Кузьменко, що, добуваючи шкільну освіту, мали перешкоду в родинних обставинах, а маючи охоту до письменницької роботи, не завжди могли вишукати потрібний для того час. Відомий російський письменник Чехов, що сам був сином дрібного крамаря з Таганрога, поки здобув письменницьку славу, мусив не один рік працювати в гумористичних журналах, на поденній, мовити б, роботі, — прохопився одного разу фразою: «Те, що письменникам-дворянам давалося само собою, за те ми мусили платити молодістю та здоров’ям». А надто тяжке було становище таких людей по глухих провінціальних кутках. І особливо, як вони тяглися до українського письменства! Українське письменство не мало постійних літературних осередків, і після «Основи», що закрилася з кінцем 1862 р., довгий час не було жодних українських видань; не було куди посилати свої твори, подаючи їх широкому колу читачів. Писати ж і складати написане докупи, сподіваючись, що колись і комусь воно здасться, — це не кожен міг витримати. Не витримав і Кузьменко, ставши жертвою того лихоліття, що настало в українській літературі наприкінці 60-х років.

1929

Пояснення [до «Альбому портретів українських письменників»]{182}

Григорій Савич Сковорода (1722—1794) — ориґінальний український філософ, вихованець Київської Академії. Народився в с. Чорнухах, Лубенського полку; був син козака. Взятий у співаки до царської капели, вернувся в Київ із званням придворного уставщика і закінчив академічну освіту. Побувавши за кордоном, одвідав деякі розумові центри Германської імперії (так звалася тоді Австрія) і, повернувшись на Україну, став за учителя піїтики у Переяславській семінарії. Потім учителював по панських родинах, викладав у Харківському духовному колеґіумі; а останні роки свого життя, не маючи постійного осідку, промандрував по Україні, найбільше по Слобожанщині. Там він і умер в Пан-Іванівці, в маєтку дідича А. Ковалевського. Біографію його написав його приятель і учень М. І. Ковалинський. Філософічні твори Сковороди видано було вже по його смерті: це діалоги або розмови на різні теми, здебільшого моральні. Суто літературна, тобто поетична спадщина Сковороди без порівняння бідніша: сюди належать «Басни Харьковские» та збірка віршів «Сад божественных песней». Писані старинною мовою українсько-слов’янською, з великою домішкою російських слів, вони не здобули популярності, за винятком однієї: «Всякому городу нрав і права», що перейшла до репертуару старців та лірників. Трохи скористався з цієї пісні, хоч інакшого змісту їй надав, І. Котляревський у своїй «Наталці Полтавці».

Іван Петрович Котляревський (1769—1838) — основоположник нового українського письменства, що перший у літературі звернувся до чистої народної мови. Народився в Полтаві р. 1769-го, учився у Словенській (пізніше Катеринославській) семінарії, що на той час була в Полтаві, а потім служив у війську. Подавшись на одставку з чином майора, оселився в Полтаві і жив там до смерті. Був надзирателем в домі виховання дітей бідних дворян, а потім ще й попечителем «богоугодних» закладів, тобто завідував губернською лікарнею. Умер р. 1838-го. Першим надрукованим його твором була «Перелицьована «Енеїда», розпочата десь коло 1795 р., а закінчена тридцять літ пізніше. Коло р. 1819-го він написав дві оперети: «Наталка Полтавка» та «Москаль-чарівник». Його слава, установившися зразу (сучасники Котляревського охоче читали його «Енеїду»), — потім трохи померкла. На нього накинулися молодші критики, особливо Куліш, закидаючи його «Енеїді» глузування над народом та народними звичаями. Однак Котляревському скоро повернуто було громадянську повагу. Р. 1898-го святковано столітні роковини українського письменства, початком його уважаючи рік друкованої появи перших трьох частин «Енеїди». Через п’ять літ на згадку про свято Котляревському поставлено у Полтаві пам’ятника, на якому вирізьблено слова Шевченка: «Поки сонце з неба сяє, тебе не забудуть».

Григорій Федорович Квітка-Основ’яненко (1778—1843), перший повістяр у новій літературі українській, народився р. 1778-го в Основі під Харковом. Освіту дістав дома, але, належачи до дворянського роду і маючи неабияку працездатність та хист, став дуже помітним у Харкові громадським діячем. Цікавився справами освітніми, театральними та літературними. Писати почав людиною літньою, років 36, і спочатку компонував мовою російською веселі оповідання-фейлетони та комедії. До української мови звернувся, маючи уже понад 50 літ. Першим українським твором Квітчиним була «Маруся», написана з тим, щоб оборонити гідність української мови, щоб довести, що українською мовою можна написати зворушливу, чутливу повість, на які була тоді мода в російськім письменстві. За «Марусею» з’явився «Салдатський патрет»; його наука: «швець знай своє шевство, а в кравецтво не мішайся» звернена проти російської критики та численних на той час голосів про непотрібність української літератури. Українські повісті Квітки вийшли вперше у Москві рр. 1834—1836. Із пізніших писань Квітчиних найбільше знаний «Пан Халявский», весела повість із побуту слобожансько-українського панства. Умер Квітка-Основ’яненко р. 1843-го, уже встигши гаряче привітати перші твори молодого Шевченка.

Євген Павлович Гребінка (1812—1848) — найкращий із українських байкарів, що писали в добу Котляревського та Квітки. Народився в Пирятинському повіті на Полтавщині р. 1812-го; освіту дістав у Ніжинській гімназії вищих наук князя Безбородька (там, де й Гоголь), а потім учителював у Петербурзі, одночасно беручи участь і в російській журналістиці. Літературній роботі віддався замолоду, іще в Ніжині, на шкільній лаві почавши перекладати пушкінську «Полтаву» українським віршем. Російською мовою він написав драматичну поему «Богдан Хмельницкий», «Рассказы пирятинца» та історичну повість «Чайковский», потім перекладену на українську мову. В українській літературі найбільше заслужений своїми байками та щирими своїми заходами коло українських видань. Р. 1839-го Гребінка надумався при російському журналі «Отечественные записки» видавати український додаток і для того почав листуватися з різними українськими авторами; гаряче підтримували його заходи Квітка та Шевченко. Але дозволу на додаток не дано, і весь зібраний матеріал Гребінка випустив однією книжкою (альманахом) під назвою «Ластівка». Умер Гребінка в молодому ще віці, р. 1848-го.

Тарас Григорович Шевченко (1814—1861) — центральна постать української літератури 40—60-х рр. Син селянина-кріпака, родом із Звенигородщини, потім двірський слуга свого дідича, потім малярський учень. Викуплений на волю з ініціативи гуртка художників та поета Жуковського в квітні 1838 р., став одним із учнів знаменитого в свій час Брюллова. Закінчив Академію Мистецтв із званням «свобідного художника». Заарештований 1847 р. в зв’язку з Кирило-Мефодіївською справою, був відданий у солдати і засланий до Оренбурзького краю за свої революційні вірші. Оренбурзька справа 1850 р. ще погіршила його становище і закинула його до Ново-Петрівської фортеці, де він пробув до серпня місяця 1857 р. Останні свої роки прожив у Петербурзі, тільки один раз навідавшись на Україну р. 1859-го. Поетична творчість Шевченкова початковою датою має р. 1838-й. Перші писання поетові — балади, пісні та «думи» (поезії найбільше на історичні теми, як «Тарасова ніч», «Іван Підкова») зложили перший його збірник «Кобзар» 1840 р. Поповнений поемою «Гайдамаки» та деякими новими речами, «Кобзар» (з додатком: «Чигиринський») вийшов удруге р. 1844-го. Революційні поезії («Кавказ», «Сон» та інші) зложили альбом «Три літа» (1845). Окремо стоять невеличка збірочка лірики «У казематі» (1847) та «захалявні» книжечки, писані на засланні (1847—1850). Поетична творчість Шевченкова останніх літ дала ряд блискучих ліричних поезій і дві поеми: «Неофіти» та «Марія». Назва першої книжки «Кобзар» засвоєна і всій іншій поетичній спадщині Шевченка, фігуруючи в найостанніших виданнях його творів. Крім поезій, від Шевченка зосталися ще російські повісті та «Журнал» (щоденник), розпочатий в Ново-Петрівськім і закінчений по приїзді до Петербурґа.

Пантелеймон Олександрович Куліш (1819—1897) — поет, повістяр, етнограф, історик, літературний критик — народився 26 липня 1819 р. в м. Воронежі Глухівського повіту на Чернігівщині, учився в Новгород-Сіверській гімназії, а потім був вільним слухачем Київського університету. До літературної роботи став 1839—40 рр., написавши низку оповідань з народних переказів, історичний роман «Михайло Чарнишенко» та поему «Україна» (1843 р.). Р. 1847-го в справі Кирило-Мефодіївського братства заарештований і висланий у Тулу, де пробув три роки. Амністію і право друкуватися дістав з початком нового царювання. Кінець 50-х і початок 60-х рр. були порою найпродуктивнішої діяльності Куліша як ученого, літератора і видавця (роман «Чорна рада», праця над текстами та біографією Гоголя, етнографічний збірник «Записки о Южной Руси», альманах «Хата», статті в «Основі» тощо). В 70-х рр. Куліш випускає свою «Историю воссоединения Руси», де, повставши проти ідеалізування козаччини, гудить і ганьбить всю українську літературу та громадський рух. Це і призвело до самотності Куліша протягом досить довгого часу. Останні роки життя він присвятив перекладній роботі, розвиваючи і пристосовуючи до нових завдань українську мову (переклади Шекспірових трагедій та комедій, німецьких поетів, Байрона тощо). Умер Куліш у хуторі Мотронівці Борзенського повіту 2 лютого 1897 р.

Олекса Петрович Стороженко (1805—1874) — найстаріший із українських повістярів, що виступили на сторінках «Основи». Походив з дворянського роду, замолоду служив у війську, потім виконував обов’язки урядовця особливих доручень при генерал-губернаторах та при міністерстві внутрішніх справ. У письменстві Стороженко був дилетантом, аматором, присвячуючи йому тільки службові дозвілля. Російські повісті Стороженкові («Сотник Петро Серп», «Братья-близнецы») з’явилися в журналах п’ятдесятих років; українські його оповідання видрукувано вперше в «Основі», а потім окремою збіркою. На своє завдання письменника Стороженко дивився по-старосвітському, уважаючи за головніше збирання народних оповідань, переказування та прикрашання їх. Через те і твори його не знайшли собі признання з боку молодої критики 60-х рр., що найбільше цінила в письменникові реалізм та громадську скерованість творів. Найсильніша сторона Стороженкових писань — їх гумор та велика колоритність мови. Умер Стороженко в своєму маєткові під Берестям Литовським, залишивши недокінченою напівфантастичну й напівісторичну повість «Марко Проклятий».

Марко Вовчок — прибране наймення Марії Олександрівни Маркович (1833—1907), що в українському письменстві виступила вперше з «Народними оповіданнями» р. 1857-го. Засновані на фольклорному матеріалі, ці оповідання були відправлені Кулішеві для дальших томів його «Записок о Южной Руси», але Куліш оцінив їх як художні твори і видав їх окремо. «Автор працював як етнограф, але в етнографії виявив себе художником» — такий був присуд Куліша. В дальших своїх писаннях, друкованих окремо і в «Основі», Марко Вовчок звернула увагу на соціальні та психологічні теми, особливо гаряче напавши на кріпацькі порядки. Із цих визвольних, «аболіційних» оповідань найбільшої слави зажила «Інститутка». Розпад петербурзької української громади великою мірою позначився на Вовчкові, обірвавши її письменську роботу на українському ґрунті. В 70—80-х рр. письменниця бере участь у російських журналах, постачаючи романи та перекладні повісті, але популярність її в порівнянні до 60-х рр. помітно занепадає. Останні роки свої Марко Вовчок прожила на Північному Кавказі, де і вмерла в околиці м. Нальчика. Незабаром по її смерті видрукувано цілу низку не відомих доти її оповідань.

Леонід Іванович Глібов (1827—1893) народився на Полтавщині, в Хорольському повіті, в маєтку Родзянків, де його батько був управителем. Учився він у Полтавській гімназії та Ніжинському ліцеї, а потім учителював у Чорнім Острові на Поділлі та в Чернігові. Р. 1863-го його приплутано до політичної справи і звільнено з учительської посади в гімназії; тільки 1867 р. дістав він місце управителя Чернігівської земської друкарні. Глібов був автором п’єс (комедія «До мирового»), поезій (найкраща з них «Стоїть гора високая»), але найбільше знаний своїми байками. Байки свої Глібов писав двома наворотами: вперше в 50—60-х роках, вдруге — наприкінці 80-х та в 90-х, осліпши на старість і посилаючи їх до галицького дитячого журналу «Дзвінок». Призначені до дитячого читання, його байки трохи відмінні від Гребінчиних: в них слабше звучить сатирична нота, зате багато різних мальовничих деталей у описах та в розмовах. Дуже часто його байки переходять на пісенний розмір. В історії української преси Глібов відомий, як видавець тижневика «Черниговский листок», що виходив 1861—1863 рр.

Степан Васильович Руданський (1834—1873) — найпопулярніший із поетів пошевченківської пори. Був родом із Поділля (з с. Хомутинець, кол. Вінницького повіту). Закінчивши духовну семінарію в Кам’янці-Подільському, вступив до Військово-медичної академії в Петербурзі, а потім з р. 1861-го лікарював у Ялті, де й помер на сухоти. Виступив Руданський поряд з іншими поетами на сторінках «Основи», українського журналу, що видавався у Петербурзі в рр. 1861—1862, — і за своє життя бачив тільки 6 своїх поезій видрукуваними. Потім відсутність будь-яких українських видань та власна відірваність поетова від літературних центрів обірвали його творчість. З’явилися поезії Руданського окремими збірками вже по його смерті (головніше із видань — видання Наукового товариства у Львові). В літературнім доробку поета можна розрізнити кілька відділів: І. Лірика, тобто пісні, елегії, романси (найдавніші з його писань, розпочаті ще на семінарській лаві); II. Поеми (найулюбленіший в них предмет автора — українська історія); III. Приказки, або перевіршування народних анекдотів, і IV. Переклади (серед них повний переклад Гомерової «Іліади» та «Слова о полку Ігоревім»). Популярність Руданського заснована найбільше на його приказках; називають їх ще співомовками, хоч сам Руданський співомовками називав віршовані твори взагалі.

Михайло Петрович Старицький (1840—1904) народився в сім’ї дідича на Полтавщині, освіту здобув у Харківському та Київському університетах. Друкуватися почав на сторінках галицьких журналів та альманахів р. 1865-го. Як поет, Старицький важив здебільшого перекладними своїми творами, які запровадили в українській поезії нові теми і нові форми. Розпочавши переспівом «Сербських народних пісень та дум» (1875), Старицький перейшов до Шекспіра («Гамлет», виданий р. 1882), російських поетів (найбільше Лєрмонтова і представників громадянської лірики) і поляків (Міцкевич та Сирокомля-Кондратович). Як письменник драматичний, Старицький має значення, нарівні з Кропивницьким та Тобілевичем: він створив разом з ними репертуар передреволюційного українського театру. Його збірка п’єс вийшла у Москві рр. 1890—1893, двома томами. Писав Старицький і історичні повісті («Перед бурей», «Кармелюк»); відіграв певну ролю і як літературний ініціатор: його альманах «Рада» (1883—1884, два томи) був однією із спроб якось заступити відсутню в той час українську періодику. Спроби його поширити рамки української літератури зробили його головним предметом нападок як ворогів, так і боязких приятелів українського слова.

Іван Семенович Нечуй-Левицький (1838—1918) — найпродуктивніший із українських повістярів 70—80-х рр., народ. в с. Стеблеві на Київщині в попівській сім’ї. По закінченні семінарської та академічної науки (Київ. Дух. Академія) учителював по гімназіях, хлоп’ячих та дівочих, спочатку в польських губерніях, а потім у Бессарабії. Подавшися на одставку р. 1885-го, осів у Києві. Літературну свою діяльність Левицький розпочав наприкінці 60-х рр., надрукувавши на сторінках галицького журналу «Правда» оповідання «Дві московки», «Рибалка Панас Круть» та більшу повість «Причепа». Серед писань Нечуя найбільшою славою користуються речі, написані замолоду, коли автор мав більше безпосередніх спостережень: «Микола Джеря», «Кайдашева сім’я», нарешті, «Хмари», де він хотів змалювати настрої української народницької інтеліґенції 60-х років. Останньою з цього ряду повістей була хроніка «Старосвітські батюшки та матушки». Пізніші писання Левицького значно поступаються перед цими силою та майстерністю. Писав Левицький і інші, не белетристичні речі (критичні статті, популярні брошури, розвідки про мову), але його літературна слава «побутописця пореформеної України» (тобто після селянського визволення з кріпаччини 1861 р.) ґрунтується на його повістях.

Панас Мирний — літературне наймення Панаса Яковича Рудченка (1849—1920), українського повістяра 70-80-х рр., що поряд Нечуя-Левицького стоїть на чолі української реалістичної повісті того часу. Освіту Мирний дістав невелику (повітова школа) і потім мусив увесь час поповняти її самоосвітою. Чотирнадцяти літ вступив він на службу в повітовий суд — писарем, потім перейшов до Державної скарбниці, дослужившися наприкінці до начальника відділу казенної палати у Полтаві. Найкращі свої твори написав у 70—80-х рр., пізніше не маючи часу навіть довести до краю розпочаті задуми. Найбільшим твором Мирного є соціально-психологічна повість «Хіба ревуть воли, як ясла повні?», написана в спілці з старшим братом Іваном. Російським адміністративним колам повість видалася свого часу небезпечною з погляду її соціалістичної тенденції, і першим виданням з’явилася за кордоном р. 1880-го. Другий великий роман Мирного «Повія» лишився незакінчений. З віршових писань Мирного, дуже численних, але не таких цінних, як його повісті, заслуговують на увагу його переклади Лонґфеллової «Пісні про Гайявату» та «Слова о полку Ігоревім». Як повістяр, Мирний поступається Левицькому широтою свого знання українського побуту, але переважає його своєю майстерністю стиліста.

Іван Якович Франко (1856—1916) — центральна постать українського громадського та літературного руху в Галичині з 80-х рр. XIX в., політичний діяч, публіцист, видатний учений, повістяр і поет. Народ. на Карпатськім підгір’ї в сім’ї селянина-коваля. Учився в Дрогобицькій гімназії. Вступивши до Львівського університету, став до кругу найближчих співробітників «Друга». З кінця 70-х разом з усім гуртком ширив радикальні та соціалістичні думки Драгоманова, а в 1890 р. став одним із фундаторів радикальної селянської партії. На початку 1890-х рр. закінчив науку в Віденському університеті, здобувши ступінь доктора слов’янської філології. Перші двадцять п’ять років літературно-громадської та наукової роботи Франка пройшли в умовах виключно несприятливих, в умовах жорстокої боротьби за існування. Р. 1898-го відсвятковано 25-літній ювілей Франка, розпочався спокійніший в його житті період. Франко веде журнал «Літ.-н. вісник», пише свої кращі поетичні та наукові роботи. З 1906 р. його здоров’я підупадає, а з весни 1908 р. цілих вісім років Франко перебуває в стані паралічу, беручися до роботи тільки в світлі хвилини хвороби. Поезії Франкові становлять кілька збірників: «З вершин і низин» (1887), «Зів’яле листя» (1896), «Мій Ізмарагд» (1898), «Із днів журби» (1900), «Semper tiro» (1906). Із його поем найбільшу славу здобув «Мойсей». Франко лишив кілька збірників оповідань і повісті: «Борислав сміється», «Boa constrictor», «Захар Беркут», «Перехресні стежки», «Великий шум».

Борис Дмитрович Грінченко (1863—1910) народився в Харківському повіті у здрібнілій дворянській сім’ї; учився у реальній школі, а скінчивши її, учителював по земських школах; був секретарем губернського земства в Чернігові. Учителюючи, Грінченко провадив літературні читання для селян, подаючи аудиторії український матеріал, а потім із своїх спостережень зложив цікаву книжку «Перед широким світом». До літературної роботи став р. 1881-го, пославши до журналу «Світ» (у Галичині, редакторами були Ів. Белей та Франко) декілька своїх поезій. Діяльність Грінченкова надзвичайно різноманітна. Він писав поезії, оповідання, повісті («Сонячний промінь», «Серед темної ночі», «На розпутті», «Під тихими вербами»), драматичні твори («Нахмарило», «Степовий гість», «Арсен Яворенко»), публіцистичні статті (особливо його полеміка з Драгомановим «Листи з України Наддніпрянської»). Крім того, він перекладав Шиллера, Ґете, Гайне й видавав популярні твори, етнографічні матеріали, біографічні роботи («Література українського фольклору»). Найголовнішою працею його життя був великий чотиритомовий «Словарь української мови». Розпочатий ще «Старою громадою», він закінчений був тільки рукою Грінченка і став подією в українській лексикографії. Умер Грінченко в Італії в Оспедалетті, куди виїхав лікуватися від туберкульозу.

Іван Карпович Тобілевич (літературне та акторське ім’я Карпенко-Карий) — автор численних драм та комедій, що увійшли до репертуару українського дореволюційного театру (1845—1907), народився в с. Арсенівці, поблизу Єлисаветграда (нині Зинов’ївська) на Херсонщині, де його батько служив прикажчиком по поміщицьких економіях. Закінчивши повітову школу у Бобринці, служив писарчуком по різних установах, був один час секретарем поліції в Єлисаветграді, — аж поки не позбувся служби за участь в українськім гуртку і не попав на п’ятилітнє заслання до Новочеркаська. Сталося це р. 1883-го під час боротьби уряду з рештками «Народної волі». Адміністративно висланий за межі Херсонщини, Тобілевич розпочав свою діяльність драматурга, а відбувши свій реченець, пішов на сцену, ставши одним із корифеїв українського театру. Довгий ряд його драм і комедій закінчується п’єсами, писаними на початку 900-х рр. — «Суєтою» та «Житейським морем». Найбільшої сили досяг Тобілевич у побутових комедіях («Сто тисяч», «Хазяїн»), даючи майстерні образи експлуататорів та дрібних хижаків (Калитка, Пузир). Комедії Карпенка-Карого заступили на українській сцені мелодрами Кропивницького, підготовляючи її до новочасного репертуару.

Михайло Михайлович Коцюбинський (1864—1913) — прозаїк-новеліст, один із корифеїв передреволюційної прози. Народ. в м. Вінниці на Поділлі, в сім’ї службовця. На літературному полі виступив р. 1890-го. Спочатку писав поезії та популярні статті в галицькому журналі для дітей «Дзвінок», згодом перейшов до більших розміром повістей; із них перша «На віру» (1891 р.). Сильно відчуваючи своє покликання літератора, мусив Коцюбинський на самім початку 90-х рр. для заробітку вступити на службу до філоксерної комісії; потім пробув якийсь час у редакції газети «Волинь»; нарешті переїхав до Чернігова, де знайшов місце в статистичному бюро губерніального земства. Змогу цілком віддатися літературі дістав за два роки перед смертю, коли його сили були вже вичерпані. В творчій діяльності Коцюбинського намічаються два періоди: перший, що характеризується його близькістю до старих прозаїків, зосібна Нечуя-Левицького, і другий, коли Коцюбинський поновляє свою літературну манеру на кращих зразках російської та європейської прози. Повного розцвіту хист його досягає в творах, писаних по 1905 р. («Intermezzo», «Fata morgana», «Тіні забутих предків» і т. д.). За теперішніх часів Коцюбинського високо цінять, як одного з найкращих стилістів у новочасній українській прозі.

Леся Українка — псевдонім Лариси Петрівни Косач-Квітки (1871—1913). В літературі виступила рано, тринадцятилітньою дівчиною. Її поетичним роботам сприяли прегарна літературна освіта та повсякчасна увага матері (укр. письменниці Ол. Пчілки). Мав для Лесі Українки велике значення і її рідний дядько М. П. Драгоманов. За його вказівками Леся Українка вчилась, одвідавши відомого публіциста-еміґранта незадовго перед його смертю в Софії. По смерті Драгоманова Леся зацікавилася соціологічною та економічною наукою Маркса. Особисте життя письменниці зложилося тяжко. Найбільше клопоту завдала їй хвороба, що мучила її від дитячих літ. Повсякчасне перебування на курортах, візити до лікарів та операції, відриваючи її від українського побуту, обертали її творчість до загальних тем, накидаючи критиці думку про академізм цієї творчості. Літературна діяльність Лесі Українки обіймає тридцять років і розпадається на три періоди: перший, ученицький — від першого друкованого виступу до початку 90-х рр.; закінченням його були переклади з Гайне та збірка поезій «На крилах пісень». Другий характеризується розцвітом її лірики (збірка «Думи і мрії» та «Відгуки»). Третій визначається переходом поетки до драматичної форми й обіймає останнє десятиліття її життя. Сюди стосуються найдосконаліші Лесині твори — драматичні поеми: «Лісова пісня» та «Камінний господар».

Архип Юхимович Тесленко (1882—1911) народився в с. Харківцях, кол. Лохвицького повіту на Полтавщині в сім’ї незаможного селянина і є один із перших письменників в нашій літературі, що не порвали якнайміцнішого зв’язку з своїм селянським оточенням. Вчився Тесленко в двокласовій церковно-учительській школі, але курсу в ній не добув, вигнаний звідти за революційно-політичний та антирелігійний настрій. Року 1905-го, під час революції взяв участь в організації «Селянського союзу»; коли стала позначатися реакція, утік до Києва, де жив якийсь час на нелеґальному становищі. Вернувшися додому, потрапив на заслання, де пробув до 1909 року. Перебування на півночі, тиф, плеврити остаточно розхитали здоров’я Тесленкове і звели його в домовину скоро по його повороті в Харківці. В літературі Тесленко з’явився вперше р. 1906-го на сторінках журналу «Нова громада». Окремою книжкою оповідання його вийшли незабаром по його смерті р. 1912-го, а потім були перевидані тричі (рр. 1918, 1925, 1928). Прості і нескладні, засновані на автобіографічному матеріалі, вони цінні тим, що правдиво змальованими подробицями авторового поневіряння життьового складаються на яскравий образ всього соціального шару, якого представником автор був. Їх головна тема: безземельне і малоземельне селянство за часів царату.

Василь Михайлович Елланський (1893—1925) — відомий під псевдонімами В. Еллан, Блакитний, Валер Проноза, Орталь, Гарт — найвитриманіший із пролетарських поетів українських. Народився на Чернігівщині. Учився в Чернігівській семінарії та в Комерційному інституті в Києві. В революційних подіях взяв участь як видатний партійний робітник, спершу Української партії с.-р., а потім Комуністичної партії (б) України. Був редактором «Вістей Всеукр. виконавч. комітету» і організатором спілки пролетарських письменників «Гарт». Підірвавши здоров’я надмірною працею, умер від тяжкої хороби серця 4.XII.1925 р. Як поет Елланський позначився найбільше своїми лірично-громадськими поезіями, які друкував по різних журналах та альманахах з 1918 р. («Червоний вінок», «Гарт», «Шляхи мистецтва»). Як поет-сатирик писав під псевдонімом Валера Пронози в «Вістях». Серед поетичного спадку Елланського деяке місце посідають пародії та шаржі на сучасних українських поетів. Твори Елланського видавалися тричі: «Удари молота і серця» (ДВУ, 1920), «Поезії» (ДВУ, 1927); останніми часами вийшов повний збірник його писань (поезія і проза), що охопив усю його літературну спадщину.

1929

Коцюбинський і Чехов{183}

1

Питання про стару й нову манеру Коцюбинського в українській критичній літературі вперше поставив проф. О. С. Грушевський в своїй статті-рецензії на видану в Галичині збірку оповідань «З глибини»[245] — «Останні оповідання Мих. Коцюбинського» (ЛНВ, 1909, XI, стор. 376—385). В цій невеликій роботі, присвяченій почасти тематиці, почасти стилістиці, а трохи і світовідчуванню («філософії») Коцюбинського, дослідник характеризує спочатку давнішу манеру піддослідного автора, добачаючи в ній тяжіння в бік «побутово-етнографічних тем та об’єктивного описування», а потім переходить і до нової його мистецької техніки. Оповідання, уміщені в збірці «З глибини», витримано, на думку О. С. Грушевського, в манері, відмінній од попередньої: в них виразно позначається поворот до тем психологічних та до описування суб’єктивного, тобто переймання сутих описів елементами, скерованими до характеристики дійових осіб. «Характеристична риса (цієї пізнішої) творчості Коцюбинського — тонкий аналіз настроїв та почувань. В обробленні тем зовнішня сторона життя — події — поступаються перед внутрішньою стороною: думками, почуваннями. Давніші оповідання Коцюбинського можна було переказати своїми словами, бо події становили там велику складову частину: ось, наприклад, «Для загального добра», «На віру», «Дорогою ціною». Але цього уже не можна з новими, недавніми оповіданнями Коцюбинського». І далі, на ряді влучно підібраних прикладів, дослідник показує всю розбіжність ранньої та пізнішої манер письменника, хоч питань про хронологічне їх розмежування та про підстави такого розмежування не підносить.

Спробу детальнішої характеристики тих двох манер та хронологічного їх визначення знаходимо в книзі акад. С. Єфремова — «Коцюбинський. Критико-біографічний нарис» («Слово», 1922). Висновки цієї найдокладнішої поки що роботи можуть бути зведені до трьох пунктів. 1. Давнішим, характерним для свого дебюту способом писання Коцюбинський зобов’язаний Нечуєві-Левицькому, своєму перебуванню в науці «цього батька нашої етнографічно-реальної повісті». В ранніх творах Коцюбинського перед нами ті самі методи, «той самісінький стиль, то стисло-лаконічний у фактичному оповіданні, то розтягнено-солодкуватий у описах; ота рясота порівнянь, оті образи, що трохи екзотикою тхнуть, навіть ті ж самісінькі улюблені вирази, як на вечірньому прузі, його колишня мрія, палкої естетичної вдачі». (До цього можна іще додати: «На крилах пісні» Коцюбинського цілком виростає з Нечусвого «На концерті»; і тут, і там звуки музики лягають перед очима контурами та барвами; навіть образ чумацької валки у степу підказаний Нечуєвим твором[246]. Хоч, правда, в цих «картках із щоденника» молодий автор значно вже переважає свого учителя психологічною умотивованістю картин та загальною сконденсованістю п’єси). 2. Останніми роками «давньої манери» і початковими — «нової» треба вважати кінець 90-х рр. та самий початок 900-х. В цей час «ще озивається в ньому (Коцюбинському) попередня манера і впливи («Дорогою ціною», написане р. 1899), але починаються і нові, позначаючись найбільше у техніці і тоні. У творчості Коцюбинського проступають хитання («Дорогою ціною» Коцюбинський не квапиться друкувати, випускаючи його тільки 1902 р.). Він немов намацує ґрунт під ногами, вибирає дорогу, кудою йти, де «тропи вхопити». 3. Нових впливів, що сформували Коцюбинського, такого, яким він був в останні роки життя і творчості, належить шукати в писаннях найчільніших представників західноєвропейської та російської прози. Так, «Поєдинок» відбиває почасти французів (Золя, Мопассан), почасти Чехова (оповідання «От нечего делать»); «Лялечка» нагадує Чехова описами природи і почасти Андре'ва своїми надуманими образами та порівняннями. Для оповідань пізніших орієнтаційними пунктами служать твори Ґарборґа, Стриндберґа і особливо Гамсуна. Виразно нова манера — «імпресіоністична», як визнає акад. Єфремов, позначається в акварелі «На камені», в «незрівнянному» психологічному етюді «Цвіт яблуні» та першій частині «Fata morgana». Тут фабула, «не дуже багата, часто анекдотична», щезає зовсім, «поступаючись перед глибиною настроїв та почувань героїв»; майже щезають «зовнішні» описи, «описи як такі». «Доба шукань» закінчується, «великий художник народився»[247].

В пізніших критичних роботах спостереження С. О. Єфремова улягли дальшому розвиткові та уточненню. Вказана вище дата першого зламу в письменниковій техніці (рр. 1899—1902) знайшла обґрунтування в статтях А. Шамрая. Повільний перехід до нової техніки, на думку останнього, помічається вже в оповіданні «В путах шайтана», де дано зразок нового жанру — «пейзажного етюда»; оповідання ж «Лялечка» має на собі найвиразніший знак виходу Коцюбинського поза межі етнографічного описування; є першим зразком поглибленого, психологічного оброблення теми. В «Лялечці» ми маємо виразну «тематичну перестановку». Ще недавно, в «Послі від чорного царя», Коцюбинський показав програмовий образ Солонини, просвітнього діяча «на народній ниві», що працює в «руснацькому» (українському) селі на Бессарабії, поширюючи з-під поли популярну книжку. Єсть деякі дані, що такою спочатку малювалася Коцюбинському і Раїса Левицька, народна учителька, героїня «Лялечки». Оповідання починається з її переїзду на нову посаду, куди її переведено за сварку з попом. Раїса все ще не може прохолонути після тієї історії, як «уламок розірваної вибухом бомби». «Перед її очима, — читаємо ми в оповіданні, — вставало худе, скривлене від злості обличчя попове [коли вона виганяла його з школи. Що ж! інакше вона не могла вчинити: його вічні доноси на неї, похід проти земської школи, підбурювання селян та втручання в її шкільну працю стали нестерпучими; нерви її не витримали, і вона зробила попові бешкет при школярах та селянах. Піп побіг жалітися інспекторові та своєму начальству, а «матушка» тим часом ускочила з наймичкою у школу і, світячи зеленими, як у роздратованої кицьки, очима, захлипуючись потоком лайки, кинулась з кулаками на зухвалу учительку і напевно побила б, коли б та не втікла з хати. Ну, приїздив інспектор, було слідство, допити, і] все скінчилося тим, що її перенесено до другої школи…»[248] Так стоїть у забороненому цензурою уривкові на початку оповідання, і тільки в дальшому розвиткові «Лялечки» тема: «Учителька та її ідейна боротьба з сільськими гасителями й павуками» — перетворюється, як пише А. Шамрай, «по принципу антитези, на божевільне кохання до свого професійного ворога о. Василя». «Самим розвитком теми заперечуються традиції народницької літератури, звичні ситуації, усталені постаті «сеятелей на ниве народной», заперечується навіть можливість продуктивної праці в тяжких обставинах села, на яке письменник дивиться уже без рожевих окулярів, а натомість — історія самотньої душі».

Погляд А. П. Шамрая на «Лялечку», як на перше оповідання нової манери, підтверджується сучасними оцінками та характеристиками. Саме як заперечення української повістевої традиції тогочасної зустріли це оповідання його перші рецензенти. В своїм рецензійнім звіті про 1-й том «Оповідань» Коцюбинського В. Поточний пише: «В рассказе «Лялечка» автор описывает историю увлечения народной учительницы Раисы Левицкой приходским священником о. Василием. В этом рассказе мы не видим ясно выраженной основной идеи». Особливо не до вподоби рецензентові відсутність в оповіданні детально виписаного побутового тла, мовчання авторове про сім’ю Раїси («как будто для Раисы с момента поступления на службу перестали существовать ее младшие братья и сестры»), тимчасом як психологічне завдання «Лялечки» лишається перед ним нез’ясоване, нерозкрите[249]. Спадається з наведеними словами і оцінка В. Мировця в рецензії його на альманах «Дубове листя», де вперше «Лялечку» було надруковано. В. Мировцеві «трудно понять прежде всего цель и задачу автора, что хотел сказать своим произведением Коцюбинский». I навіть позначаючи в оповіданні «ряд поистине прекрасных мест», він не вагається поставити його нижче від перших навіть, недозрілих спроб, як «П’ятизлотник»: «Настоящее произведение далеко не может идти в сравнение с прежними работами талантливого автора»[250].

Відчули обидва рецензенти, не вважаючи на певну старомодність своїх міркувань, і сторонню, не українську підказаність «Лялечки». В. Мировець відзначив «ориґінальне» описання села в дусі чеховських «Мужиков» і «художественное описание «грозы». В. Поточний звернув увагу на інше — на виразну непослідовність у змалюванні вдачі о. Василя, що з’являється на переміну то цупким «стяжателем», то натхненним проповідником. «Страсть к проповедничеству, кстати сказать, абсолютно чуждая нашему духовенству, прямо навязана автором о. Василию. Эта страсть и эти черты, какими наделяет автор о. Василия, описывая эту фигуру в белом подряснике, «що загортає сливе жіночий торс» («од його пухкої руки, сірих очей і навіть лисини віяло тихим спокоєм»), напоминают нам скорее французских curés с их проповедями, чем наших приходских батюшек».

Нарешті, питанням нової манери присвячена стаття А. Д. Лебедя «Дорогою шукання»[251]. Стаття А. Д. Лебедя зовсім не торкається стилістичних зв’язків молодого Коцюбинського з Нечуєм-Левицьким та старішою ґенерацією письменників, збуваючи це питання загально висловленим твердженням, що гострої боротьби поколінь українська література не знала, отже, й перехід Коцюбинського до його нової техніки та завдань був процесом повільним і затяжним, нізвідки не приспішуваним. Хронологічну дату початків нової манери А. Д. Лебідь має тенденцію зв’язати з р. 1897-м. Криза в творчості письменника завершається рр. 1901—1902, коли Коцюбинський уже безсумнівно стає на нову путь («Поєдинок», «На камені»). Отже, порівнююче слабу продукцію 1897—1898 рр. належить з’ясовувати не тільки завантаженням письменника роботою в редакції «Волыни»[252], де письменник на той час служив, але і суто художніми ваганнями, відходом від старих тем та шуканням нових методів письма. І А. Лебідь нотує згадку про читання Мопассана, що припадав саме на рік 1897, посилається на листа до дружини під новий 1898 р. На той час припадає і перечитування Чехова, що його «Мужики» та «На подводе» справляють найбільше враження на українського автора. Із сполучення мопассанівської Жанни («Une vie») та Марії Василівни Чехова («На подводе») і повстав образ Раїси Левицької[253]. Від Чехова Коцюбинський залежить головне в характеристиках «Лялечки»; за Мопассаном він деякою мірою будує рух повісті. Як Жанна в «Une vie» («Історія одного життя») підпадає впливові абата Піко, так і Раїса Левицька захоплюється о. Василем, і невдоволене її почуття перероджується в своєрідну релігійність, де найхимернішим способом сплітаються релігійний екстаз і почуттєві розкоші. В дальшому викладі А. Д. Лебідь спиняється на скандинавських письменниках та на їх значенні для Коцюбинського. Перечитані на початку 900-х рр. Гамсун і взагалі скандинави позначилися на писаннях українського автора приблизно з 1907—1908 р. Це був другий ступінь естетичного його зросту, у свій час, додамо, спостережений і зафіксований у приязному та тонкому листі Миколи Чернявського: «З заздрістю я дивився на Ваші подвиги на ниві письменства нашого за останні роки. Ви тепер являєтесь закінченим художником, який знає, що треба і чого не треба робить для надання творові краси в повній мірі» (Херсон, 15.III.1910).

Отже, маємо перед собою образ літературної еволюції Коцюбинського, як процесу триетапного. Чехов і Мопассан у цьому процесі відіграють ролю чинника, що сприяв, так мовити б, першому мистецькому підняттю українського автора. Приглянутися до цієї ролі і є спеціальне завдання нашої статті.

2

Оповідання «Лялечка» не належить до найудатніших з погляду архітектоніки (і взагалі художності) у творчім набутку Коцюбинського. В ньому, подібно до ранніх писань 90-х рр., ми ще добачаємо певну диспропорцію межи дескриптивним та розповідним моментами. Пейзаж і всякого роду описи порівнюючи багато місця займають в оповіданні, що кінець кінцем ставить перед собою завдання психологічне. На зразок старого Нечуя, занадто докладна в ньому і розповідна експозиція. Обставини переїзду Раїси на нове місце та першої її знайомості з о. Василем посідають стільки ж сторінок, як і вся історія Раїсиного роману.

Розділів в оповіданні немає, якщо не зважати на горизонтальну рису перед словами: «Лід рушив, знайомість зав’язалася», — що ділить весь етюд на дві, приблизно однакові кількістю сторінок, частини. Але неважко, навіть при побіжному перечитуванні, намітити чотири розділи: І. Прибуття Раїси (дорога; перший день на новому місці, — кінчаючи словами: «Вже почало дніти, як вона заснула»); II. Знайомість Раїси з о. Василем (перша зустріч з о. Василем, гроза, знайомість і перша візита Раїси до попівської господи); III. Щасливі дні Раїсиного кохання (від слів: «Лід рушив, знайомість зав’язалася», — і до сильної нічної сцени, де Раїса поспішає до церковної садиби з думкою про смерть о. Василя, і IV. Любовні муки Раїси (від слів: «о. Василеві почала докучати безперестанна опіка над його особою» і до кінця — до усвідомлення Раїсою справжнього характеру свого почуття).

Перші два розділи — експозиційні — позначаються повільним, забарним темпом. Докладні пейзажні вступи дають підставу гадати, що автор заміряється на широко закроєну повість:

«Драбинястий візок, запряжений одною конякою, раз у раз підскакував і немилосердно трусив, не попадаючи в колію. У земської учительки Раїси Левицької, що їхала на возі, почало від труської дороги боліти під грудьми, і це було добре, бо одривало її од прикрих думок.

Край дороги, якою котився віз, лежав білий пісок і пересипався на вітрі. Раїса задивилась, як курився над землею, немов дим, білий пісок і пеленою закривав далеку смугу чорного бору. Чепурні берези маяли на вітрі, як русалки, зеленими косами. Кострубаті й присадкуваті верби з обох боків дороги міцно чіплялись оголеним корінням в землю, немов хижий птах загнав пазурі у здобич. Було, не вважаючи на травень, душно як улітку. По гарячому небові повзли довгі й білі, як павутиння, хмарки, а на заході вставало щось грізне і росло, і сварилось далеким гуркотом».

Перша думка веде від цих рядків до образів і порівнянь Нечуєвих. Це його манера, його порівняння: «над зеленими як оксамит поліськими луками»… «військо козацьке ніби чорна хмара наступає»… «Дикі тюльпани лиснять проти сонця як помальований кришталь»… «як картата плахта, синіють смуги маточнику». Матеріал для порівнянь узято або з репертуару народної поезії, або з кругу сільських реалій. Коцюбинський іще тяжить до «золотої ряски» народно-поетичного слова, якою волів посипати свої твори Нечуй-Левицький[254].

А проте підказано ці вступні абзаци іншим автором. Зразком Коцюбинському послужив тут Чехов зі своїм оповіданням «На подводе».

«Шоссе было сухо, прекрасное апрельское солнце сильно грело, но в канавах и в лесу лежал еще снег. Зима злая, темная, длинная была еще так недавно, весна пришла вдруг, но для Марьи Васильевны, которая сидела теперь в телеге, не представляли ничего нового и интересного ни тепло, ни томные, согретые дыханьем весны прозрачные леса, ни черные стаи, летавшие в поле над громадными лужами, похожими на озера, ни это небо, чудное, бездонное, куда, кажется, ушел бы с такою радостью».

Учителька Марія Василівна їде з повітового міста, де діставала платню. «Вот уж тринадцать лет как она учительницей, и не сочтешь, сколько раз в эти годы она ездила в город за жалованьем». По дорозі Марії Василівні згадується її минуле, давнє життя в Москві, десь коло Красних Воріт, і нинішнє вбоге її животіння. Прикрі думи перебиває їй дідич Ханов, що наздоганяє її в колясці і якусь частину дороги їде з нею поруч. В’їжджають в ліс, плетуться глибокими коліями, в яких біжить і журкотить вода. Від Ханова в молодому переліску розходиться винний дух. Марії Василівні шкода його, його непутящого, нецікавого життя, його тонкої вихованості, що так не пасує до грубого провінціального оточення; він їй подобається, — але запрацьована, виснажена учителька гонить ці хвилинні свої настрої згадками про щоденні прикрості та турботи: «В ее положении какой бы это был ужас, если бы она влюбилась!»

Фабули в оповіданні Чехова майже немає: зустріч з Хановим, розмова з мужиками в трактирі та підмочені при переїзді через весняний бурчак цукор і борошно — вичерпують усю фактичну сторону оповідання. Стрижнем його є характеристика рядової культурної робітниці на селі: замість покликання — робота для шматка хліба; замість творчої радості — почуття перенавантаженого «ломовика», замість ідейного «служіння» — дрібна, запоморочлива заклопотаність буденними справами, як гроші, дрова, хвороби…

Перший намічений у нас розділ «Лялечки» Коцюбинського відповідає чеховському «На подводе» і розпочинається низкою фраз, що мають характер ремінісценцій із російського твору.

«Тринадцять літ учителькою! Тринадцять літ вона сохла, як яблуко у сушні! Спочатку хоть потішала себе думкою, що вона служить високій справі, але ця теорія з кожним роком блідла, половіла і з часом зовсім згинула. Життя таке одноманітне, таке безбарвне, текло вузьким коритом і нічого не давало для особистого щастя; вироблялись однобічні інтереси, поза якими вона почувала себе мухою восени… Раїса не раз питала себе, чи любить вона свою школу. Так, вона любила школу, любила свою роботу, при якій втрачала голос, хрипіла, надсаджувала груди і вела безперестанну війну з школярами, їх батьками, з попом і з начальством. Вона любила це все, як мужик любить оранку, жнива або тверду лаву, на якій спочиває його натомлене струджене тіло».

Раїса Левицька тринадцять літ учителькою, як і Марія Василівна; у неї так само немає особистого життя; а її міркування про себе та свою роботу є відгук характерних для Чехова меліховської пори (1892—1898) думок, що послужили канвою для образу Марії Василівни. «Учителя, небогатые врачи, фельдшера при громадном труде не имеют утешения думать, что служат великой идее, народу, так как все время голова бывает набита мыслями о куске хлеба, о дровах, плохих дорогах, болезнях. Жизнь трудная, неинтересная, и выносили ее только…» і т. д.[255]. Ремінісценцією з Чехова звучить і весь зачин оповідання: прегарний весняний день, сонце (у Чехова — апрільське, у Коцюбинського — травневе), лісова якийсь час дорога, і на тлі ясного весняного дня сіра постать учительки на вбогім возі (ця риса навіть подана однаково: «Но для Марьи Васильевны, которая сидела теперь в телеге». Пор.: «У земської учительки Раїси Левицької, що їхала на возі»), — і думає та сіра постать свої прикрі невеселі думи.

Одна із тих прикрих думок чеховської героїні: «В ее положении какой бы это был ужас, если бы она влюбилась», можна думати, підказала весь дальший хід «Лялечки». В ній Коцюбинський поставив на меті перед собою відтворити і прослідити психологічно один із варіантів «этого ужаса».

3

Одночасно з оповіданням «На подводе» відчуваються в «Лялечці» і чеховські «Мужики». Розмірковуючи про невеселу свою долю, Раїса виїздить із лісу.

«За лісом широкі поля поволі й лагідно спускалися вниз, і візок усе котився вузькою нев’їждженою дорогою, що бігла кривулькою поміж озиминою до села.

Та ось і село. Серед низькодолу й мочарів стояло воно, прикривши свої убогі оселі вітами крислатих верб. Здалека здавалося, що то не хати, а стіжки зчорнілої й гнилої соломи ховаються під вербами. Візок котився вулицею, і Раїса цікаво розглядалася на обидва боки. Хати здебільшого були старі, з чорними, порослими мохом стріхами. По дворах стояли багна й зеленясті калюжі. Вулиця теж блищала баюрами. На всьому відбились сліди убожества. І житла, і люди, що вічно риються в землі, прийняли, ввижалось Раїсі, колір землі, здавалися деталями мертвої природи… Замурзана дітвора впоміш з собаками та свинями роїлась попідтинню. Худі підсвинки на високих ногах з заболоченими черевами никали по вулиці. Скрізь тхнуло гноєм. За вигоном, край села виднілося друге село, густо заселене сірими хрестами, під якими тихо спочивали, обернувшись у землю, трудівники землі. А далі розлягалося поле — рівне, зелене, голе…»

Незвичайність цього пейзажу відразу впала в очі рецензентам і відразу, як ми бачили, повернула ті очі до пейзажів Чехова. І справді: українська проза, даючи зовнішній образ села, здебільшого на різні лади повторяла давнє: «Село! — і серце одпочине». Гній і баюри, чорні стріхи — все те потопало «в густих вишниках», — «усе лисніло на веселому сонці, а білі чисті хати скрізь біліли в садках, ніби чиясь вередлива рука, граючись, розкидала їх в поетичному безладді по горбах і долинах»[256].

У Коцюбинського інакше. Слідом за Чеховим, у нього зіставлення прекрасної природи і людського вбожества, той самий наголос на тяжкій, нерадісній, безперспективній праці. Тільки й різниці, що у Коцюбинського це сприйняття села умотивовано розчаруванням учительки, що ніде на селах не бачить «народу», а самих тільки «мужиків», її втомою і роздратуванням, а у Чехова — звичкою московського швейцара Николая Чикильдеєва міряти все на великоміську мірку:

«Приехал он в свое Жуково под вечер. В воспоминаниях детства родное гнездо представлялось ему светлым, уютным, удобным; теперь же, войдя в избу, он даже испугался: так было темно, тесно и нечисто.

Печь покосилась, бревна на стенах лежали криво, и казалось, что изба сию минуту развалится.

Бедность, бедность!..

На печи сидела девочка, лет восьми, белоголовая, немытая, равнодушная… Внизу терлась о рогач белая кошка…

За крестьянскими усадьбами начинался спуск к реке, крутой и обрывистый, так что в глине там и сям обнажались громадные камни. По скату, около этих камней и ям, вырытых гончарами, вились тропинки, целыми кучами были навалены черепки битой посуды… а там внизу расстилался широкий, ровный ярко-зеленый луг, на котором теперь гуляло крестьянское стадо…

Через реку были положены шаткие бревенчатые лавы, и как раз под ними в чистой, прозрачной воде ходили стаи широколобых голавлей. На зеленых кустах… сверкала роса… Какое прекрасное утро! И, вероятно, какая была бы прекрасная жизнь на этом свете, если бы не нужда, ужасная, безысходная нужда, от которой нигде не спрячешься…»

Значення останнього удару пензля мають думки Марії, що по смерті чоловіка їде найматися в Москву. Жуково вона покидає з почуттям полегшення і смутку, їй було тут нелегко, але вона знаходить виправдання для цього страшного побуту, що складався тисячоліттями: «Жить с ними страшно, но все же они люди, они страдают и плачут, как люди, и в жизни их нет ничего такого, чему бы нельзя найти оправдания. Тяжкий труд, от которого болит все тело, жестокие зимы, скудные урожаи, теснота, а помощи нет и неоткуда ждать» і т. д.

Явних ремінісценцій із «Мужиків» у Коцюбинського далеко менше. І це зрозуміло. У Чехова його «Мужики» були енциклопедією села, як його «Степь» була енциклопедією «степною»[257]. Весь досвід, що він зачерпнув зі свого життя в маєтку коло ст. Лопасні, в Серпуховському повіті, він поклав у «Мужики» та ще в кілька одночасово з ними написаних оповідань[258]. Недарма потім він признавався: «…В беллетристическом отношении после «Мужиков» Мелихово уже истощилось и потеряло для меня цену»[259]. Для Коцюбинського його образ села в «Лялечці» — тільки епізодична вставка, яка мало що й важить у загальному ході оповідання, на той час як для Чехова пейзаж Жукова та intérieur селянської хати правлять за вступ до широко розгорнутої картини матеріальних та інтелектуальних злиднів села.

Щó ж так привабило Коцюбинського в «Мужиках» Чехова? Чим могло сподобатись і прислужитися йому це оповідання, що він і потім згадував його, працюючи над своїм «Fata morgana» («Не можу розлучитися з своїми «Мужиками»)?

Взагалі чеховське оповідання в свій час спричинилося до великої літературної суперечки. М. О. Меншиков, пізніше чільний публіцист «Нового времени», назвав його в «Книжках недели» — «ерою в белетристиці», як колись — «Антон Горемыка» («несравненно слабейший») та «Записки охотника» («не более сильные»). «Мужики», на думку Меншикова, то «драгоценный вклад в нашу науку о народе, быть может, самую важную из всех наук», а Чехов, як представник тієї науки, виявив «полное знание затронутой области, и знание важное по существу»[260]. Народницькі групи поставилися до твору стримано, а то й зовсім несприятливо. О. С. Суворін, наприклад, переказує, що «в Союзе писателей оказалось несколько членов, которые говорили, что Чехова следовало бы забаллотировать за «Мужиков»[261]. Відгукнувся і Михайловський, підупалий, хоч досить ще сильний літературний авторитет тогочасний, визнавши «Мужиков» за рассказ «далеко не из лучших» і принотувавши в ньому чимало (як на його погляд) «случайного, экземплярного, непропорционального и недоговоренного, несмотря на громкое и как бы суммирующее название «Мужики»[262]… Читацькій масі оповідання сподобалось: дехто сприйняв його, як «аргумент против идеализации деревни», дехто просто як літературну новину і цікаву (з огляду на полеміку) лектуру, — і чергова книжка чеховських оповідань з «Мужиками» та «Моей жизнью» розійшлася досить швидко. В листі до Суворіна з 2.V.1897 р. Чехов зазначає: «Получаю много писем по поводу здоровья и «Мужиков»[263]. Трохи пізніше, в листі до письменниці Л. О. Авилової він зазначає: «До сделки с Марксом книжка давала мне около 3½ тысяч ежегодно, а за последний год я, благодаря, вероятно, «Мужикам», получил 8 тысяч»[264].

Чим були «Мужики» для самого Чехова? В давній роботі Д. М. Овсянико-Куликовського «Чехов в 80-х годах» письменник схарактеризований, як типова людина своєї пори. З Чехова менш усього партійний чи то груповий літератор: він болюче відчуває всю тяготу обов’язкових норм та програм і раз у раз намагається робити по-своєму. Слова «солидарность», «единение молодых писателей», «общность интересов» видаються йому «взвинченной кружковщиной», задухою та тіснотою. Він нападається на журнальну партійність, «суху і бездарну». Він хоче бути свобідним художником — та й годі! «Моє святая святых — это человеческое тело, здоровье, ум, талант, вдохновение, любовь и абсолютнейшая свобода, свобода от силы и лжи, в чем бы последние две не выражались. Вот программа, которой я держался бы, если бы был большим художником»[265]. Коли Чехову пропонують писати до товстих журналів (мовляв, пора йому здобути марку «писателя с направлением»), він відповідає фрондою:

«Требование, чтобы талантливые люди работали только в толстых журналах, мелочно, попахивает предрассудком и вредно, как все предрассудки… Сотрудничеству в толстых журналах нельзя отказать только в одном удобстве: длинная вещь не дробится и печатается целиком. Когда я напишу большую вещь, пошлю в толстый журнал, а маленькие буду печатать, куда занесет меня ветер и моя свобода»[266].

З усім тим нема нічого помилковішого, як уважати Чехова письменником безідейним, чимсь на зразок «тусклого, туманного пятна, расплывающегося в общем фоне той апатии, бессодержательности, того отсутствия всякого присутствия, которое характеризует теперешнее трудное время», як уявляв його Михайловський в кінці 80-х рр.[267]. У цього «даром пропадающего таланта» (кваліфікація належить так само Михайловському) було своє виразне світопочуття, органічне і своєрідне сприймання життьового матеріалу. І перше, що характерне для нього — це віра в людський розум і науку, яка має забезпечити і забезпечить кращу будучину, віра в те, що через сто-двісті-кількасот літ життя радикально зміниться на ліпше. В своїх записних книжках, нотуючи художні спостереження та всякого роду курйози, він однаково фіксує і радикального журналіста-народника Протопопова, що, простягаючи на бенкеті келих Максимові Ковалевському, говорить: «П’ю за науку, якщо вона не шкодить народові» (це для нього непрощенна семінарщина й грубість!), і реакційного камерґера Фета, що кожного разу, проїжджаючи мимо Московського університету, зупиняє карету і плює через вікно в бік університетських будинків[268].

Отже, віра в науку… і прогнози: через сто-двісті років людське життя стане легке, культурне, витончене, комфортабельне. Це останнє слово не останнє місце має у мріях Чехова. Овсянико-Куликовський, наприклад, відзначає, що з Чехова великий апологет і цінитель так званих «культурных благ». «Расчетливость и справедливость говорят мне, что в электричестве и паре больше любви к человеку, чем в целомудрии и воздержании от мяса», — полемізує він з толстовською проповіддю в одному із листів до Суворіна. Відзначають цю рису і інші, сторонніші обсерватори. На думку одного з них, у Чехова було «чисто западное стремление к жизни чистой, хорошо прибранной, нарядной, и параллельное отвращение от всего грязного, цинического, неуклюжего — в одежде, в обычаях, в характере, в таланте»[269]. Це поривання зафіксоване в постаті «лешего», д-ра Астрова, задуманого раніше, але остаточно опрацьованого разом з «Мужиками». Відразу до провінціальщини найбільше знати в «Моей жизни».

«Как жили эти люди: стыдно сказать! — розпочинає свою характеристику губерніального міста герой оповідання. — Ни сада, ни театра, ни порядочного оркестра; городская и клубная библиотека посещались только евреями-подростками: так что журналы и новые книги лежали по месяцам не разрезанными; богатые и интеллигентные спали в душных спальнях на деревянных кроватях с клопами; детей держали в отвратительно грязных помещениях, называемых детскими, а слуги, даже старые и почтенные, спали в кухне на полу и укрывалися лохмотьями. В скоромные дни в домах пахло борщом, а в постные — осетриной, жареной на подсолнечном масле. Ели невкусно, пили нездоровую воду… Во всем городе я не знал ни одного честного человека».

З пафосом, з справжнім красномовством нападається він на всеросійські лінощі:

«Как мало в нас справедливости и смиренья, как дурно мы понимаем патриотизм! Пьяный истасканный забулдыга муж любит свою жену, но что толку от этой любви! Мы говорим в газетах, любим нашу великую родину, но в чем выражается эта любовь? Вместо знаний — нахальство и самомнение паче меры, вместо труда — лень и свинство, справедливости нет, понятие о чести не идет дальше «чести мундира», мундира, который служит обыденно украшением наших скамей для подсудимых. Работать надо, а все остальное к черту!»[270]

Чи не досить цього, щоб уявити собі ідеологічну постать Чехова серед російської дійсності 90-х рр.? Зі своїм культом науки, прославленням дисциплінованої систематичної праці, зі своєю проповіддю гігієнічності та добробуту матеріального, з своїм тверезим реалістичним писанням (проте «без грубости, свойственной дуракам этого рода»), він був дуже далекий від того, щоб співати гімни «обширному отечеству», чи то спеціально — «золоту, золоту, сердцу народному». Народництво — чи то офіціальне, «казенного образца», чи то радикально-громадське — було йому однаково немиле… «Чистая сердцем, простая обычаем, небогатая, подчас голодная, сильная множеством, слабая непорядком и темнотою, строилась святая Русь, как могла. То — неладно, это нехорошо, а в общем, слава Богу, живы, Христос терпел и нам велел», — таке юродство було для Чехова неприймовне; на його погляд, культурна робота на селі ще не починалась; сільське життя ще й досі таке, як було «при половцах и печенегах». «Со своею зоркостью (он) был оскорблен нашей неудавшейся историей, одичавшим народным бытом, нашею безвольною интеллигенцией»; реаліст і ліберал, він дивився на російське громадянство «с презрительной усмешкой, как на плохой товар»[271].

Цей погляд і виявився в його «Мужиках». Немов у відповідь публіцистам та белетристам, що в їх писаннях та побудуваннях теоретичних слова «народ, деревня» втратили конкретний зміст, — Чехов-митець знову наситив їх образами, реальними спостереженнями, а як обсерватор з нього був неупереджений, то і результати його обсервацій вийшли несподівані і сильно не сподобались людям, зв’язаним доктриною[272].

Тепер питання: чи не аналогічне чеховському було ставлення до російської дійсності 90-х рр. у Коцюбинського; чи не до того прийшов і він шляхом свого письменницького розвитку і чи не стали для нього чеховські «Мужики», як для багатьох його однолітків-росіян, «аргументом против идеализации деревни»?

Сказати про це щось певного ще нелегко: мемуарна література про Коцюбинського дуже нечисленна; його листування не приведене до порядку, не видане, не прокоментоване. До того ще в мемуарних статтях та замітках значно більше патріотичного захоплення Коцюбинським, аніж цікавих спостережень; а в листах письменника — сухуватих, ділових — замало одвертих висказів про людей та події[273]. Надзвичайно цікавий матеріал становлять листи до дружини, але, почавшися р. 1896-го, вони пишуться здебільшого під час подорожей за кордон, обіймають короткі перебіги часу і дедалі стають усе фактичнішими. Проте, здається, деякі дані зібрати можна.

В. Коряк у своїй статті «Поет української інтеліґенції» розглядає Коцюбинського, як письменника, що на чолі української інтеліґенції йшов від народництва і народницького розуміння літератури як одної з форм громадського слугування селянській масі — до буржуазного лібералізму і проповіді так зв. чистого мистецтва. Українофільське народолюбство, аполітичне та пасивне, уже миналося, коли Коцюбинський починав писати; Борис Грінченко і всі «просвітителі» проповідували каганцювання на селі, саможертву і самопосвяту для практичної справи на «ниві народній». За тими гаслами іде і молодий Коцюбинський: на початку 90-х рр. він народник, член радикального, як на свій час, «братства тарасівців», — і постаті працівників «на народній ниві» раз у раз трапляються на сторінках його оповідань. Тим ідеям служить Тихович у повісті «Для загального добра», Солонина в «Послі від чорного царя», що кидає все дороге йому у попереднім житті і рушає на село «послом від царя ясного, що його наймення світло знання й любові». Солонина на селі крамарює і світло ширить з-під крамарської поли на тій підставі, що маленькій людині це легше, аніж учителеві: вільніше, незалежніше, і «ніхто не втручається в приватне життя».

Питання, чи перебув Коцюбинський якусь кризу в своїй народницькій свідомості, розв’язується у нас по-різному. Акад. М. Грушевський в поминальній своїй статті[274] — висловив був погляд, що Коцюбинський корінням своїм зв’язаний зі старими народницькими течіями українського письменства 60—70-х рр. та що з ними він «не розриває до кінця, заховуючи цей загальний гуманний, народницький напрям в усій своїй творчості». Тримається цієї думки в цілому і акад. С. Єфремов. Натомість С. Г. Козуб в своїй роботі «Ранній Коцюбинський»[275] вважає за можливе говорити про «кризу народницьких ідеалів» у письменника і на підставі кількох поезій відносить її до р. 1887-го. Вбачає кризу і Волод. Коряк, але без порівняння слушніше зв’язує її з датою: кінець 90-х — початок 900-х рр. Починає він щонайперше із зовнішнього образу письменника, яким дають його тогочасні портрети:

«Вже в збірниках «Вік» звертає на себе увагу портрет Коцюбинського. Якось дивно виглядав український письменник — у піджаці й крохмальному ковнірчику! — серед мережаних сорочок, довгих вусів та стрічок інших письменників. Це був ніби єдиний справжній «європеєць» без усіх інших ознак українства… Зовнішність Коцюбинського, манера поводження, одежа виявляли високу елеґанцію та інтеліґенцію, і це було також — щоб так сказати — програмове… З Коцюбинського був у цьому піонер, один із ліквідаторів традицій Нечуєвого студента Радюка, котрий скрізь ходив у широких штанях і брилі, палив люльку і лузав насіння»[276].

В дальшому викладі В. Коряк перебирає оповідання Коцюбинського від 1899 року, виписує слова Септара із «Пут шайтана», Джіафера — з «Під мінаретами»; тлумачить досить довільно «Intermezzo», як стремління естета утекти від брудного міста (гадаємо, там є тільки перевтома вкрай зденервованої людини), добачає в Коцюбинському «дух богеми, з його залюбленістю у красі та відданістю мистецтву» — і в результаті стає неспроможний знайти місце в еволюції Коцюбинського для такої характерної для нього речі, як «Fata morgana». На думку В. Коряка, цей твір стоїть на боці від усієї іншої творчості Коцюбинського, випадає з її контексту, з усього її плетива. І, виписавши фразу з листа до Гнатюка: «Не можу розлучитися з моїми «Мужиками», фразу, що свідчить тільки про владу предмету, теми над митцем, Вол. Коряк додає: «Це, видко, йому туго йшло».

Висновок, на мою думку, неправдивий: він сягає далі, ніж на те дозволяє матеріал. Відрази до мужицької теми у наведених та наводжуваних текстах ніде не видко. Знати лише одно: тема розростається, потребує нових студій, нових матеріалів. Довільними видаються і міркування про естетизм Коцюбинського. На нашу думку, з Коцюбинського ніколи не було естета та жерця самодовлінного мистецтва. Він був досить глибокий, щоб узяти собі гаслом та емблемою самий-но смокінґ. Таке враження справляв він, принаймні, на уважніших із сучасних обсерваторів. Горький писав про нього: «В нем живет чувство гражданина, которому глубоко и всесторонне понятно культурное значение, историческая стоимость добра»[277]; на думку М. С. Грушевського, поняття гарного у Коцюбинського «містить однаково прикмети естетичні і вартості етичні»[278]; цю думку підпирає Вол. Леонтович[279]; з нею погоджується С. О. Єфремов, протиставляючи Коцюбинському в даному разі Ольгу Кобилянську (що теж потребує певних застережень)[280]. Коцюбинський завжди лишався вірний в цілому виголошеній в 70-х рр. теорії літератури, як методу пізнання соціальних обставин людського життя, і навряд чи можна було б закинути йому випадковий, не проказаний міркуваннями актуальності громадської, вибір тем. Але так розуміючи літературу, він зовсім не хтів спускатися у вислові до рівня «уманського дурня» (вираз В. Коряка), як не хтів обмежуватися селянською тематикою, одходив від програмових постатей «каганцюючих» народників. Його Тихович в оповіданні «Для загального добра» розуміє, як тяжко випадає на ділі те, що таким прозоро-ясним видавалося в теорії: його робота — «обрятування бессарабських виноградників від філоксери» — зустрічає тупу ворожість селянства, що бачить тільки руйнацію свого господарчого добробуту, і вона ж наражається на урядову байдужість: мало грошей, мало енергії і разом так багато офіціального листування, мертвого формалізму. «Загальне добро», якому він служить, стає в тих умовах дуже проблематичне. Село дике, малокультурне; уряд та інтеліґенція ліниві, мляві. І Коцюбинський приходить до чеховських висновків. В царині спеціальній — організація національної роботи — він повторює на адресу українсько-російської інтеліґенції докори російського автора. Українська преса по 1906 р. — «на мій смак така вона сіра, мало цікава, без ширшого світогляду, без темпераменту». Він заздрить навіть і галицьким відгомонам західноєвропейської працьовитості та дисциплінованості: «У нас немає тривкої свідомості, нема уміння. Через те дуже ненормальне і сумне з’явище: працюють два-три чоловіки, а решта холодні як мерці. Скільки ще треба енергії і часу, щоб виховати робітників»[281].

Властиві Коцюбинському ще й інші риси чеховського світовідчування і вдачі. В цитованій уже статті «Сумний Великдень» М. С. Грушевський характеризує його, як «приклонника культурних вартостей, перейнятого глибоким пієтизмом до дійсно культурного змісту людського життя»[282]; відзначає в його творах сливе наукову точність спостереження: «Мені як історикові хочеться відмітити ту високу вартість, яку мають твори покійного як історичні документи українського життя. При тій серйозності, з якою покійний письменник ставився до свого писательства і своїх тем, обробляючи їх на підставі матеріалу, старанно зібраного, на власні очі простудійованого, вони мають нерідко просто-таки науковий інтерес, а оте глибоке проникання письменника в психологію, про яке я говорив, надає його малюнкам спеціальну вартість і зміст, якого не знайдемо в документальнім матеріалі». Властиві Коцюбинському і чеховська безрелігійність[283], і віра в науку. «Смерть надо победить, и она будет побеждена! — сказал он однажды. — Я верю в победу разума и воли человека над смертью точно так же, как в то, что сам скоро умру». Так розповідає Горький, великий майстер мемуару, можливо, надаючи міркуванням Коцюбинського свою власну афористичність, але, здається, не заступаючи чужих думок своїми.

Вол. Коряк має безперечну рацію, коли говорить про повільний відхід Коцюбинського від народницьких схем та концепцій, хоч, може, занадто поспішає віднести його до лав буржуазно-ліберальних. В письменницькій постаті Коцюбинського немає для того потрібної чіткості[284]. В даному разі, зіставляючи образ села у чеховських «Мужиках» і в «Лялечці» Коцюбинського, нам важно відзначити не так колорит позитивних вірувань обох авторів, скільки їх відштовхування та заперечування. Нам важно підкреслити їх реалізм, як своєрідну «честность души, нежелание ее обманывать ни других, ни себя», змагання визволитися від упереджень, виповняючи поняття «села» конкретним образовим змістом. Почин і повнота образу — властивість і придбання Чехова; Коцюбинський іде прокладеними слідами. Село, його пейзаж, власне, не потрібні йому в «Лялечці»; він уводить їх, немов перегукуючись з російським автором, немов сиґналізуючи йому свою солідарність.

4

Якою мірою в своєму, досить зовнішньому образі села Коцюбинський залежав від Чехова, а не від яких інших письменників, зосібна Франка, як автора «Перехресних стежок»? Це питання, поставлене на доповіді про Коцюбинського та Чехова кілька літ тому в Літературному товаристві при Українській Академії Наук, потребує докладнішого з’ясування… Проте єсть, гадаю, підстави думати і не переводячи докладних студій, що Коцюбинський в даному разі від Франка не залежав зовсім, або як і залежав, то без порівняння менше, як від Чехова. Не забуваймо, що, по-перше, «Перехресні стежки» Франкові друкувалися в «Літ.-наук. віснику» протягом усього 1900 року; отже, коли Коцюбинський і перечитав їх в свій час[285], то безпосередньо перед написанням «Лялечки» (закінченої в вересні 1901 р.: в листі до Гнатюка з 10.X.1901 Коцюбинський згадує про неї, як про річ викінчену), — а ми знаємо, що за такий короткий час нові літературні враження у раз по раз зайнятого Коцюбинського не давали плоду, потребуючи трилітнього, чотирилітнього перебування в «душевной глубине», перш ніж прорости якимсь творчим задумом. По-друге, в повісті «Перехресні стежки» зовнішній образ села не такий помітний; він не грає першої ролі, — весь час на передньому плані стоїть, майже ввесь інтерес читача вбираючи, постать д-ра Євгена Рафаловича та міська, супроти нього сплетена, інтриґа. По-третє, Франків образ села витримано в інакшому тоні стилістичному. От головніший із Франкових описів:

«Перед його очима потяглися села, бідні, сірі, з головатими вербами при дорозі, з обламаними садками, болотяними вигонами, обскубаними сірими стріхами, пообвалюваними тут і там плетами. Здавен-давна він привик, що його серце стискається при в’їзді в українське село, навіть у ту пору, коли воно пишається у весняному цвіті вишневих та яблуневих садків, або лежить, тихо вигріваючись у літньому сонці. Так, немов яка важка меланхолія сидить під воротями кожного села сірою жебрачкою і незримо чіпляється за його полу. А тепер, в осінній слотавий вечір, ця меланхолія ще важче налягає на душу. Пусто і глухо на селах…» і т. д.

Перечитавши отак сторінку-півтори, ми переконуємось, що Франків опис витриманий, як він сам любив говорити, у протоколярній манері. Автор нотує в нім муровану корчму серед убогих хат, бородате обличчя орендаря, селян з шапками в руках, що чекають «жонци» (управителя маєтку), панський двір у вінку зелених ясенів (тільки ця риса й нагадує трохи Коцюбинського: біла церква, вповита у зелень кленини) — цілий ряд другорядних, непотрібних для загального враження деталей. Разом з тим в ньому ще впадають до ока абстрактні персоніфіковані образи («меланхолія» біля воріт) та відсутній у Коцюбинського докладний супровід спостереженого довгою низкою прикрих дум героя — від згадок про судові процеси та про те, що єдиним здобутком цивілізації на селі є понижений поклін панові, аж до цитати з популярного вірша О. Л. Боровиковського «Царь природы» в українському перекладі.

В описі Коцюбинського всі ці елементи картини — поодиноко принотовувані деталі, узагальнюючі образи та рефлексії героя — подаються в одному нерозмотаному клубку. Село в «Лялечці» описано таким, яким його бачить учителька, знесилена прикрими думками про моральний гніт та духову дефектність свого життя на селі. «Ввижалося Раїсі», «Раїсі здавалося» — звичайний зворот Коцюбинського. Об’єктивні описи Франкові у Коцюбинського заступаються описами суб’єктивно зафарбованими; елементи опису характеризують не стільки предмети, скільки сприйняття та думки Раїси.

Суб’єктивний характер опису, з підкресленням безпосереднього неінтерпретованого враження позначається і в другому великому описі «Лялечки» — в картині грози, що становить собою осереддя другого розділу оповідання: знайомість Раїси з о. Василем. Відносно цього опису уже говорив А. Д. Лебідь, відкидаючи чи принаймні обмежуючи думку про стилістичні зв’язки «Лялечки» з андреєвською «Бездною». В його статті «Дорогою шукання» уже вказано на спільність деяких його моментів з чеховськими описами. Зіставмо ж грозу Коцюбинського з грозою у Чехова («Степь»), щоб якдетальніше схарактеризувати манеру українського автора.

Коцюбинський:

«…Після завзятої, хоч тихої спеки якось швидко смерклося і запав морок. Небо і земля стемніли, на обрію з’явилась чорна смуга. Скоро на смузі тій щось блимнуло, немов спахнув сірник і погас. Трохи згодом показався світ у другому місці, а далі знов спалахнув на першому. Небо переморгувалось. Проблиски світла, спочатку такі бліді й тихі, чимдалі розросталися, потужніли. Почало здаватися, що за чорною смугою хмари то здіймається, то падає, щоб піднятись на другому краю, хвиля вогняного моря.

Ніч бистро надходила.

Чорні хмари росли на крайнебі, насувалися над чорною землею. Надворі стало чорно, як у комині. Зате блискавка розгорялася, жевріла, ставала сліпучо-білою. Коли вона потоком білої лави роздирала заслону ночі, на обрії в одну мить з’являлась в огняних рамах чорна сильветка з тополь, хат і вітряків і чезла, як сон. Околишня тиша була насичена тривогою, жахом навіть. Тепле повітря мовчало, як залякана дитина. Здавалося, велетенський звір-потвора наближавсь до принишклої землі, розкривав вогняну пащу і скалив чорні зуби. Од його дихання трусились дерева і поховалось усе живе. Звір усе наближався, ширше розкривав пащу, частіше дихав полум’ям… Чулось вже далеке ричання… і враз сталося щось незвичайне: тихе повітря стрепенулось, скрутнулось, шарпнулося вбік, знялось над землею і з божевільним жахом кинулось тікати… Воно мчалось наосліп, у темряві, з свистом і сичанням перестраху, розбиваючи груди об стіни й баркани, пориваючи з собою пісок, листя, дерева і все, що лежало на його дорозі. А наздогін за ним так само мчалася чорна потвора, нависала над землею і позіхала полум’ям.

Раптом — гарр…

Від того рику затремтіла земля, забряжчали шибки і йойкнуло серце.

Раїса скрикнула. Ще раніше за кожним гуркотом грому вона неспокійно кидалась в кутку, поміж двома стінами і тихо постогнувала. Її витріщені очі і зблідлий, схудлий відразу вид світились у темряві фосфором. Вона чула, що волосся стало у неї тверде, як дріт, і щось холодне раз у раз доторкалось до нього, ноги й руки були холодні, як лід, а всередині, у грудях клубком котилась тривога. Але коли почалась канонада і над головою її покотились небесні гармати, Раїса скорчилася вся і забилась в куточок, з німим жахом чекаючи катастрофи. Лампадка перед образом згасла, і Раїса не мала сили встати і засвітити її. Тим часом пальба ставала частішою. По небі літали вогняні стріли, змії, цілі клубки червоні полум’я. Коли з одного боку розлягався дружний постріл, то з другого в одповідь йому вилітав і котився по небі такий могутній грім, що земля тряслась, стіни у школі ходили ходором, а парти у сусідній хаті у дикому сполоху зривались з місця і з грюкотом гасали у порожньому класі. Канонада тяглась довго й уперто.

Та ось все стихло, причаїлось, наче збиралось з силами. І раптом небо пойнялось вогнем, розкололось посередині і з страшним тріском завалилось на землю. Церква похитнулася, стіни в школі розсипались, і все щезло і затихло…

— Панно Раїсо, ви ще живі й здорові? — почула вона коло себе якийсь чужий голос.

Спахнув сірник, і в блідому світлі з’явилась перед нею велика фігура о. Василя у білому підряснику. З його парусинового, окованого жовтою бляхою величезного парасоля збігав на поміст струмок води, а чоботи були в болоті. Він приніс з собою в душну і сперту атмосферу зачиненої хати вогкість і свіжість літнього дощу, і надвірне повітря трохи очутило Раїсу…»

Чехов:

«Направо сверкнула молния, точно отразившись в зеркале, она тотчас же сверкнула вдали.

— Егорий, возьми! — крикнул Пантелей, подавая снизу что-то большое и темное.

— Что это? — спросил Егорушка.

— Рогожка! Будет дождик, так вот покроешься.

Егорушка поднялся и посмотрел вокруг себя. Даль заметно почернела и уж чаще чем каждую минуту мигала бледным светом как веками. Чернота ее точно от тяжести склонялась влево.

— Дед, гроза будет? — спросил Егорушка…

Налево, как будто кто чиркнул по небу спичкой, мелькнула бледная фосфорическая полоска и погасла. Послышалось, как где-то очень далеко кто-то прошелся по железной крыше. Вероятно, по крыше шли босиком, потому что железо проворчало глухо.

— А он обложной! — крикнул Кирюха.

Между далью и правым горизонтом мигнула молния, и так ярко, что осветила часть степи и место, где ясное небо граничило с чернотой. Страшная туча надвигалась не спеша, — сплошной массой; на ее краю висели большие черные лохмотья; точно такие же лохмотья, давя друг друга, громоздились на правом и на левом горизонте. Этот оборванный, разлохмаченный вид тучи придавал ей какое-то пьяное озорническое выражение. Явственно и не глухо проворчал гром. Егорушка перекрестился и стал быстро надевать пальто…

Вдруг рванул ветер и с такой силой, что едва не выхватил у Егорушки узелок и рогожку; встрепенувшись, рогожа рванулась во все стороны и захлопала по тюку и по лицу Егорушки.

Ветер со свистом понесся по степи, беспорядочно закружился и поднял с травою такой шум, что из-за него не было слышно ни грома, ни скрипа колес. Он дул с черной тучи, неся с собой облака пыли и запах дождя и мокрой земли. Лунный свет затуманился, стал как будто грязнее, звезды еще больше нахмурились, и видно было, как по краю дороги спешили куда-то назад их облака пыли и их тени. Теперь, по всей вероятности, вихри, увлекая з земли пыль, сухую траву и перья, поднимались под самое небо; вероятно, около самой черной тучи летали перекатиполе, и как, должно быть, им было страшно! Но сквозь пыль, заслеплявшую глаза, не было видно ничего, кроме блеска молний.

Егорушка, думая, что сию минуту польет дождь, стал на колени и укрылся рогожей…

Загремел сердито гром, покатился по небу справа налево, потом назад и замер около передних подвод…

Чернота на небе раскрыла рот и дыхнула белым огнем; тотчас же опять загремел гром, — едва он умолк, как молния блеснула так широко, что Егорушка сквозь щели рогожи увидел вдруг всю большую дорогу до самой дали, всех подводчиков и даже Кирюхину жилетку. Черные лохмотья слева уже поднимались кверху, и одно из них, грубое, неуклюжее, похожее на лапу с пальцами, тянулось к луне.

Егорушка решил закрыть крепко глаза, не обращать внимания и ждать, пока все кончится…

…Вот наконец ветер в последний раз рванул рогожу и убежал куда-то. Послышался ровный, спокойный шум. Большая холодная капля упала на колено Егорушки, другая поползла по руке. Он заметил, что колени его не прикрыты, и хотел было поправить рогожу, но в это время что-то посыпалось и застучало по дороге, потом по оглоблям, по тюку. Это был дождь…

Егорушка стоял на коленях или, вернее, сидел на сапогах… Руки его были уже мокры, в рукава и за воротник текла вода, лопатки зябли. И он решил ничего не делать, сидеть и ждать, когда все кончится.

— Свят, свят, свят… — шептал он.

Вдруг над самой головой его со страшным, оглушительным треском разломалось небо; он нагнулся и притаил дыхание, ожидая, когда на его затылок и спину посыпятся обломки. Глаза его нечаянно открылись, и он увидел, как на его пальцах, мокрых рукавах и струйках, бежавших с рогожи, на тюке и внизу на земле вспыхнул и раз пять мигнул ослепительно-едкий свет. Раздался новый удар, такой же сильный и ужасный. Небо уже не гремело, не грохотало, а издавало сухие, трескучие, похожие на треск сухого дерева, звуки.

«Трах! тах! тах! тах! — явственно отчеканивал гром, катился по небу, спотыкался и где-нибудь у передних возов или далеко сзади сваливался со злобным, отрывистым — трра!..»

Раньше молнии были только страшны, при таком же громе они представлялись зловещими. Их колдовской свет проникал сквозь закрытые веки и солодом разливался по всему телу. Что сделать, чтобы не видеть их? Егорушка решил обернуться лицом назад. Осторожно, как будто бы боясь, что за ним наблюдают, он стал на четвереньки и, скользя ладонями по мокрому тюку, повернулся назад…

Глаза опять нечаянно открылись, и Егорушка увидел новую опасность — за возом шли три громадных великана с длинными пиками…

Егорушка быстро обернулся вперед и, дрожа всем телом, закричал:

— Пантелей! Дед!

«Трах! тах! тах!» — ответило ему небо…

Егорушка еще раз позвал деда. Не добившись ответа, он сел неподвижно и уж не ждал, когда все это кончится. Он был уверен, что сию минуту его убьет гром, что глаза нечаянно откроются и он увидит страшных великанов. И он уже не крестился, не звал деда, не думал о матери и только коченел от холода и уверенности, что гроза никогда не кончится.

Но вдруг послышались голоса.

— Егорий, да ты спишь, что ли? — крикнул внизу Пантелей. — Слезай! Оглох, дурачок!..

— Вот так гроза! — сказал какой-то незнакомый бас и крякнул так, как будто выпил хороший стакан водки.

Егорушка открыл глаза. Внизу около воза стояли Пантелей, Емельян и великаны. Последние теперь были много ниже ростом и, когда вгляделся в них Егорушка, оказались обыкновенными мужиками, державшими на плечах не пики, а железные вилы».

Риси схожості в обох зіставлених en regard описах занотовуються відразу. В «Степи» А. П. Чехова грозу подано, як низку переживань дев’ятилітнього хлопчика, посланого з підводчиками до губерніального міста. В «Лялечці» Коцюбинського ми стежимо за грозою, як вона відбивається в сприйнятті самотньої та зденервованої учительки. Суб’єктивізм трактування і в першому, і в другому випадку підкреслюється вставленими до опису фразами, що нотують становище героїв: «Егорушка перекрестился и стал надевать пальто», «Егорушка, думая, что сейчас пойдет дождь, стал на колени и укрылся рогожей», «Глаза его нечаянно открылись, и он увидел…» В «Лялечці» їм відповідають: «Раїса скрикнула. Її витріщені очі і зблідлий схудлий вид світились у темряві фосфором», «Раїса скорчилася вся і забилась в куточок, з німим жахом чекаючи катастрофи». В обох описах виклад кінчиться утратою свідомості в героїв, утратою їх здібності спостерігати та їх раптовим пробудженням із німого остовпіння. І Раїсу, і Єгорушку будять чужі голоси. До них звертаються, називають на ймення і тим вертають їм притомність.

Тепер пригляньмося до поодиноких моментів в обох описах. Наші підкреслення (курсив) нотують все схоже в обох письменників: а) порівняння далекої блискавки з сірником: «немов спахнув сірник і погас»; b) опис першого налітного пориву вітру («Ветер вдруг рванулся… закружился и поднял такой шум»… «і враз сталося щось незвичайне. Тихе повітря стрепенулося, скрутнулося…»); с) образ хмари, що розкриває чорну пащу і видихає біле полум’я; d) нарешті, грім, порівняний з тріском і падінням розколотого неба («Вдруг над самой головой с оглушительным треском разломалось небо»… «І раптом небо пойнялось вогнем, розкололось посередині і з страшним тріском звалилось на землю»). От головні подібності (на другорядних, як, напр., звуконаслідування в описі грому, не спиняємось, де український автор іде за російським).

Але поряд з цими подібностями є цілий ряд моментів (в зіставлених en regard текстах вони позначені), де Коцюбинський і Чехов розходяться в різні сторони. Так, у Коцюбинського зустрічаємо в кількох місцях порівняння в манері його ранніх творів: «повітря мовчало, як залякана дитина», «сильветка [з тополь, хат, вітряків] з’являлась і чезла, як сон», «надворі стало чорно, як у комині». Деяка трафаретність цих порівнянь має на собі печатку давнішої української прози.

Чи не в зв’язку з цим стоїть і деяка глухота до специфічно чеховських способів письма. У Чехова виразна тенденція в бік спрощення виразу, подалі від ефектів. В листах до Суворіна він нарікає на заокругленість реплік у його драмах, на зайву ефектовність фрази (все це — «белое шелковое платье, на котором все время переливает солнце, и на которое больно смотреть»), а прізвища суворінських героїв — Ратищев, Муратов — видаються йому занадто «пьесочными»[286]. У власних описах Чехова ми бачимо стремління знизити тон, ввести порівняння із сфери буденного і тим одсвіжити сприйняття. Грім в його «Степи» описано, напр., так: «как будто кто-то прошелся… по железной крыше. Вероятно, по крыше шли босиком…» і т. д. Другу чеховську тенденцію підкреслює Треплєв у «Чайці», характеризуючи методи Тригоріна: «Тригорин выработал себе приемы, ему легко… У него на плотине блестит горлышко разбитой бутылки и чернеет течь от мельничного колеса — вот и лунная ночь готова, а у меня и трепещущий свет, и тихое мерцанье звезд, и далекие звуки рояля». В «Записних книжках» Чехова можна не раз, не два потрапити на такі «тригорінського» типу заготовки: «Спальня. Лунный свет бьет в окно, так что даже видны пуговки на сорочке». Трапляються вони — уже опрацьовані — і в описові степової грози: «Молния блеснула так широко, что Егорушка увидел вдруг всю большую дорогу, всех подводчиков и даже Кирюхину жилетку», або: розплющує Єгорушка очі і бачить, як на його мокрих пальцях, на рукавах, на краплях води, що стікають з рогожки, разів з п’ять моргає і відбивається сліпучо-різке світло. Подібні описи можна знайти і в пізніших оповіданнях (напр., картина пожару в «Мужиках»).

Тут належить підкреслити ще й третю рису чеховського письма: тонку і старанно витриману психологічну умотивованість його образу грози. Степову бурю і дощ сприймає дев’ятилітній хлопчик, і це, безперечно, його відчування: «Вероятно, около самой черной тучи летали перекатиполе и как, должно быть, было им страшно!» Вражливість хлопчика виховано на казках, загострено страшними оповіданнями про розбійників, почутими в дорозі; скрізь і всюди увижаються йому страховища: «Черные лохмотья слева поднимались кверху, и одно из них, грубое, неуклюжее, похожее на лапу с пальцами, тянулось к луне». В звичайних селянах з вилами Єгорушчина уява ладна признати якихся велетнів із списами на плечах.

У Коцюбинського всі занотовані моменти виявлені значно слабше. От його образи: «Чорний звір-потвора наближався до принишклої землі, роззявляв пащу», блискавка — то його позіхання, грім — його ричання; від того рику тремтить земля, тікає повітря… Цілком природно спитати: що це? Переживання учительки? чи, може, це образ, що належить авторові? Коцюбинський подає його, не зафарбовуючи настроями на смерть переляканої Раїси; він заокруглює його, виписує, розгортає. На той час, як Чехов ані одною рисою не виходить із сфери розумінь свого Єгорушки, у Коцюбинського знаходимо низку досить трафаретних і мало погоджених межи собою образів, що не завжди можуть характеризувати учительку Раїсу. Тут і «канонада», і артилерійський похід (гармати небесні котяться), і «червоні змії», і «клубки полум’я». Блискавка у нього роздирає «чорну заслону ночі» «потоком білої лави»; за хмарою підіймаються «хвилі огняного моря». Все це умовні літературні красоти, мало здібні відсвіжити художнє сприйняття речей, позбавлені найдорожчої для митця «свежести слов и чувства простоты», подібно до «тихого мерцания звезд», на яке скаржиться герой «Чайки».

В цілому мало властиві Коцюбинському і інші чеховські методи писання, манера показувати ціле з’явище в його малому відбитті і боротьба з зайвими оздобами. У Чехова Єгорушка сприймає блискавку, не бажаючи її бачити, в відсвіченні дощових крапель, що спадають з його мокрого пальто. У Коцюбинського раз у раз «з’являється на обрії в огняних рамках чорна сильветка з тополь, хат і вітряків»… Риторичної піднесеності стилю Коцюбинський, правда, уникає: він рівняє враження від блискавки до спалахкування сірника, небо у нього переморгується. Стаття М. Могилянського «Процес творчості у Коцюбинського»[287], де досить широко використано авторські записи, показує, що зосібна в «Лялечці» Коцюбинський великою мірою спрощує свій образовий реквізит. В записній книзі читаємо: «В озерці хлюпали праниками підкасані з червоними, як у фламінґів, ногами (молодиці)». В друкованому тексті зникають екзотичні фламінґо, фламінґо самому художникові знайомі тільки з зоологічних атласів, і натомість з’являються всім відомі «бусли» («…підкасані з червоними, як у буслів, ногами молодиці»). Щезає і риторично-напружена антитеза: «І серед убогого, зчорнілого села стоїть мавзолей людській темноті, і блищить проти сонця білим муром, і сяє золотом». Замість мавзолею з’являється легше схоплювана оком, «закутана в зелень кленини», біла церква. Проте, ставши на стежку стилістичного спрощування, Коцюбинський далеко нею не йде, і вже в його описі грози стільки ж спільного з Чеховим, скільки і відмінного. Чи то певна традиційність, Нечуєва, скажімо, спадщина — ця мішанина образів, взятих із сільських реалій («чорно, як у комині», «сохла, як яблуко у сушні») з недорогою вишуканістю літературною («потоки білої лави»); чи то якась риса особистої вдачі Коцюбинського, — відзначимо тільки, що, заражаючись Чеховим, повторюючи окремі його звороти, ситуації, український автор одночасно противиться йому, бореться з його засобами і цілком його письменницькою технікою не переймається[288].

5

Це подвійне відношення до Чехова (неможливість перед ним устояти і якесь самомобілізування проти нього) характеризують і фразу Коцюбинського.

Візьмім для прикладу кінцівку «Лялечки». Раїса почула від приятельки справжню назву не цілком ще ясного їй самій почуття до о. Василя:

«Раїса раптом одхитнулась од приятельки і скрикнула, як ранений птах. Перед нею мигнула блискавка, а під ногами запалась земля: глибока, морочлива, чорна безодня. Раїса потиху спускалась туди, і з очей її поволі щезала рожева од заходу, закутана в зелень кленини, церква».

Перед нами каденції, що характеризують чеховські закінчення, правда, не всіх, найліричніших здебільшого, його оповідань, як «Гусев», «Моя жизнь», «О любви», «Архиерей». В «Гусеві» закінчення побудоване із елементів пейзажних: людина умерла; її тіло, кинуте в море, йде на глибоке дно.

«А наверху в это время, в той стороне, где заходит солнце, скучиваются облака. Одно облако похоже на триумфальную арку, другое на льва, третье на ножницы… Небо становится нежно-сиреневым. Глядя на это великолепное, очаровательное небо, океан сначала хмурится, но скоро сам приобретает цвета ласковые, радостные, страстные, какие на человеческом языке и назвать трудно».

Кінцівка «Моей жизни» зроблена з помічень психологічних, але ритмом іще подібніша до закінчення «Лялечки». В ній останнє слово має на собі ще виразніший наголос логічний і підсилює образовий елемент фрази.

«А когда мы входим в город, Анюта Елагово, волнуясь и краснея, прощается со мною и продолжает идти одна, солидная, суровая… И уже никто из встречных, глядя на нее, не мог бы подумать, что она только что шла рядом со мною и даже ласкала ребенка».

Характеристичні для Чехова ці до пари дібрані дієприслівникові форми («волнуясь и краснея»), ці атрибутивні слова, поставлені після слова, до якого відносяться («цвета ласковые, радостные, страстные», «продолжает идти одна, солидная, суровая»). Особливо цю постпозицію епітетів любить він і культивує — так само як культивує і побудування складного речення з речень рівнорядних, за допомогою злучника і. Це можна побачити, зіставивши останній абзац «Архиерея», як він накиданий у записній книзі і як вилився він у друкованому тексті.

«Скоро назначили нового архиерея, старого забыли, никто уж не помнил, и только вдова дьяконица, когда виходила с другими женщинами на выгон за стадом, чтобы встретить свою корову, рассказывала, что у нее был сын архиерей — и ей не верили».

«Через месяц был назначен новый архиерей, а о преосвященном Петре уже никто не вспоминал. А потом и совсем забыли. И только старуха мать покойного, когда выходила под вечер, чтобы встретить свою корову, и сходилась на выгоне с другими женщинами, то начинала рассказывать о детях, о внуках, о том, что у нее был сын архиерей, и при этом говорила робко, боясь, что ей не поверят, — и ей в самом деле не все верили».

Кінцівка Коцюбинського коротша, сухіша, але їй властиві всі зазначені ритмічно-синтаксичні особливості кінцевих фраз Чехова[289].

Але на чеховський лад складаються не тільки кінцеві фрази. Виписую позбавлені ліричного моменту суто розповідні речення із «Мужиков» та «На подводе».

«Зима злая, темная, длинная была еще так недавно, весна пришла вдруг, но… …ни это небо чудное, бездонное, куда бы ушел, кажется, с такою радостью…»

«Жизнь трудная, неинтересная, и от такой она постарела, огрубела, стала некрасивой, угловатой, неловкой».

«За усадьбами начинался спуск к реке, крутой и обрывистый…»

От зразки подібного будування фрази у «Лялечці»:

«Вона скаржилася йому на своє життя, безбарвне, бліде, невдовольняюче… Навколо її пустка німа, без радощів, холодна».

«Життя таке одноманітне, таке безбарвне…»

«Він такий чистий, такий ідейний, може й повинен впливати, мусить жити для вищих цілей, для добра своїх парафіян».

«Великі сльози тихо котилися по її виду, такому жалібному, нещасному, з виразом питання й муки».

«А далі розлягалося поле — рівне, зелене, голе».

Характерно і те, що в «Лялечці» у Коцюбинського фрази засіяні застереженнями, неозначеними, обмежуючими виразами: «якийсь», «щось», «вважалось», «здавалось». Подібним способом подається і матеріал порівнянь. Порівняй: у Чехова — «Послышалось, как где-то очень далеко кто-то прошелся по железной крыше», «…как-будто кто-то чиркнул по небу спичкой»; у Коцюбинського — «Меблі немов розбігались з якоїсь таємної наради», «Скоро на тій смузі щось блимнуло, немов спахнув сірник і погас». Такої сили «щось», «ніби», «немов» і т. подібних слів не має жоден із пізніших творів Коцюбинського; загальний тон вислову в нього взагалі твердіший, чіткіший. Напр.:

«Знизу підіймавсь до Івана і затоплював гори глухий гомін ріки, а в нього капав од часу до часу прозорий дзвін колокольця».

«Так трудно було дитині спіймати химерну мелодію пісні, що вилась, тріпала крильцями коло самого вуха і не давалась».

«Жадна земля випила за літо сонце, і воно стало бліде, анемічне. А земля мусила вмирати од голоду й спраги, бо чаша сонця стала порожня».

В поетичній мові Коцюбинського помалу за рахунок порівняння, з його чітким зіставленням двох точно поданих уявлень, розвивається метафора. Фраза стає коротша; злучник та рівнорядне сполучення речень зустрічається все рідше: постпозитивне уживання епітетів минається зовсім, а кінцівки ідуть не по типу спадання, а по типу наростання, піднесення:

«А коли сонце заходить, ватаг виносить з стаї трембіту і трубить побідно на всі пустинні гори, що день скінчився миром, що будз йому вдався, кулеша готова і струнки чекають на нове молоко».

Остаточно цей характер фраза Коцюбинського набула в писаннях 1906—1913 років. Але навіть і раніше, в речах, де фрази, особливо кінцеві, мають характер елегійний, спадаючий — наприклад, у першій частині «Fata morgana», — Чехова уже не знати.

«Ідуть дощі. Холодні осінні тумани клубочаться вгорі і спускають на землю мокрі коси. Пливе у сіру безвість нудьга, пливе безнадія і стиха хлипає сум.

Плачуть голі дерева, плачуть солом’яні стріхи, вмивається сльозами убога земля і не знає, коли осміхнеться…»

Все це тон приоздобленого «стихотворения в прозе» з його «повторами» та ліричними ампліфікаціями, чужий розповідній, графічно чіткій, стриманій фразі Чехова.

6

Вплив Чехова на Коцюбинського, видимо, й обмежується «Лялечкою». Це був короткий епізод, що скоро минувся, мало позначившись на дальших писаннях. Правда, можна вказати ще на якусь подібність між «Поєдинком» Коцюбинського і чеховським «От нечего делать», але тут ніде вже не знайти у Коцюбинського переймання стилістичних засобів, ученицької уваги до техніки старшого, досвідченішого майстра. Надається до якогось зближення з чеховськими писаннями і «Цвіт яблуні». Тема цього оповідання — роздвоєння митця на професіонала і людину, гніт над людиною професійних звичок — трохи нагадує чеховського Тригоріна у «Чайці» з його скаргами на свою «литературную кладовую» та невблаганну внутрішню потребу замикати до неї мало не кожне своє відчуття та переживання. Але ніщо в стилістичнім оформленні «Цвіту яблуні» не показує, що тут імпульс ішов від Чехова. Тема давня, опрацьовувана не раз[290], і А. Д. Лебідь з більшою, здається, підставою зв’язує її опрацювання у Коцюбинського зі знаменитим «На воді» Мопассана[291].

Перебіжний, короткочасний, не був цей тиск чеховської манери на Коцюбинського і чимсь дужим та виключним. В тій самій «Лялечці», де він виявився найсильніше, він перехрещується з навіяннями, що йдуть від Мопассана, та тими засобами, які вже виробив Коцюбинський, приладжуючи для своїх потреб манеру попередніх українських прозаїків. Проте він був остільки значний, що допоміг Коцюбинському перейти від Солонини до Раїси Левицької, від програмово побутових трактувань до трактувань психологічних, оживити (нехай і не цілком) свої писання новими методами розповіді та опису.

В сфері ідеологічних концепцій найбільше заважили для Коцюбинського чеховські «Мужики» з їх сателітами, тобто оповіданнями, що обертаються круг тієї ж теми і доповнюють «Мужиків» окремими сценами та спостереженнями. Народницький погляд на село, як на величезний резервуар народного духу та побутової своєрідності, що проказував українській прозі певні етнографічні ухили, — поволі зношується, потребуючи корективів. Соціалістична критика суспільства, що показала соціально-економічне розшарування села, зосередила увагу на інших образотворчих («изобразительных») задачах, іще не прокидала собі стежки до красного письменства на Україні російській. І тут тверезий реалізм чеховських «Мужиків» — нехай виявився він тільки епізодично — послужив Коцюбинському певну службу, одірвавши його від традиційних освітлень і підготувавши в ньому майбутнього автора «Fata morgana».

Відіграв ролю Чехов і в формальних шуканнях Коцюбинського. Його пейзажі, його ліричні кінцівки, ритмічні особливості його фрази великою мірою визначили стилістичну фізіономію «Лялечки». Але в цій царині український письменник виявив найбільше відпорної сили. Стилістичні тенденції Чехова показалися для нього не цілком приймовними — лишили на його манері слід скороминущий і не влилися кінець кінцем у річище його стилістичних шукань та здобутків.

1929

Лесь Мартович (1871—1916){184}

Серед галицько-українських повістярів, що починали свою роботу в 90-х рр. XIX століття, найбільшою славою користуються Лесь Мартович, Василь Стефаник та Іван Семанюк (Черемшина). Всі вони родом з однієї околиці, з того кутка Галичини, де вона межує з Буковиною; всі селянські діти, всі одного приблизно віку і навіть учитися почали всі в одному місці — в Коломийській польській гімназії. Письменницький хист у їх неоднаковий, та й неоднаково виявляється (хто, як Стефаник, майстер малювати темні сторони життя і перетворювати оповідання на маленькі драми; а хто, як Мартович, найбільше має нахилу до жартівливих та карикатурних образків), але всі три переважно цікавляться селянським життям, добре знають вдачу і мову західноукраїнського селянина з Підгір’я та з карпатських верховин. Та й недарма найстаршого з них літами — Леся Мартовича названо колись доктором хлопістики, тобто ученим мужикознавцем.

Ім’я письменникове Лесь є скорочене Олексій. Батько його звався Семеном і був громадським писарем у селі Торговиці Городенського повіту. Людина розумна та чесна, старий Мартович на зароблені по панських економіях гроші купив собі ґрунт — 15 моргів (7 десятин) поля, побудувався, завів сад, пасіку і став, як на галицьке безземелля, господарем не з останніх. На селі він користався авторитетом. Стефаник розповідає, що село Торговиця під час виборів до сойму ніколи не голосувало за польського шляхетського кандидата.

Вирісши під доглядом розумного батька, Лесь Мартович був відданий до Коломийської гімназії р. 1882-го (народився він 12 лютого 1871 року). Гімназіальний його товариш Василь Стефаник згадує, що вчився Лесь добре, хоч коло науки дуже не упадав, а цікавився більше українським школярським гуртком та його бібліотекою, а потім, у старших класах гімназії, — політикою. Через конфлікти з шкільним начальством він і мусив перейти до іншої гімназії — Дрогобицької. Було те р. 1890-го.

1890 рік — дуже важливий у громадському житті Галичини; то рік організації радикальної селянської партії. Заснували її молодші приятелі Драгоманова — Михайло Павлик, Іван Франко та інші, люди, що їх недавно переслідували за їхні соціалістичні переконання, і мету поставили вони перед собою таку: «Нести в народні маси свідомість їх економічних, політичних і національних інтересів, прояснювати ті інтереси публіцистично та боронити їх». «Нова партія, — згадував Франко в своїй книзі «Молода Україна», — що з натури речі мала бути хлопською, була заснована без участі хлопів. Але засновники мали в собі стільки запалу, стільки віри в свої ідеали і стільки критичного зрозуміння того, що робилося навколо них, що не сумнівалися в успіху розпочатого ними діла. І справді, заснування радикальної партії сталося початком небувалого у нас (тобто в Галичині) досі руху в народних масах. Віча, яких раніш було одно-двоє в році, тепер ішли раз за разом у різних повітах… В народні маси кидано не чувані досі гасла — загальне голосування, свобода друку, податкові та аграрні реформи… Серед селян появилися прекрасні бесідники (промовці), що поривали масу до ентузіазму; назва радикал, радикальна партія приймалися серед народу».

До того руху пристав і молодий Мартович. Ще гімназистом, у сьомій класі він перервав на якийсь час науку, прочувши, що починаються вибори, і подався на села аґітувати, дарма що це коштувало йому цілого року навчання.

По гімназії, здобувши матуру (свідоцтво про закінчену середню освіту), Мартович записався на правничий факультет, спочатку Чернівецького, а потім Львівського університету. Учився він довго — перешкоджала громадська та журнальна робота — і, скінчивши науку, довгий час не міг здобути докторського ступеня, що давав йому право відчинити власну адвокатську канцелярію. Жив він з канцелярської роботи по інших адвокатах та з праці по часописах, один час був редактором радикальної газети «Громадський голос».

Ще на шкільній лаві, в пору його захоплення «політикою», розпочалася його літературна робота. Василь Стефаник свідчить, що гімназистом Мартович списував цілі гори паперу та що всі ті ранні його твори погоріли при якійсь сільській пожежі. Р. 1889-го він написав новелу «Рудольф». Її заголовок підказаний леґендами про ерцгерцога Рудольфа, спадкоємця австрійського престолу, що недовго перед тим умер при загадкових обставинах і про якого говорили, ніби він живий і ходить «практикувати» межи селянами, розвідуючи про їх горе та біду. Оповідання показане було Павликові, що перейменував його на «Нечитальник» (нечитальниками звали селян, що не ходили до сільських читалень), а потім і видано заходами автора та Вас. Стефаника у Чернівцях.

Але не всі оповідання Мартовичеві знаходили собі такий успіх і признання. Так, зовсім не повелося йому з одним оповіданням, призначеним для студентського журналу «Товариш» і відкиненим у редакції після гострої критики Франка. На автора, хоч і вибагливого до себе, але самолюбного, це подіяло дуже сильно: Мартович надовго до літературної праці знеохотився й не раз його товаришам треба було напосідати на нього, щоб він позаписував ті веселі та влучні розповідки, якими так і сипав при товариських зустрічах за чаркою. Мартович погоджувався, записував, і так зложилися три невеличкі книжечки його оповідань: «Нечитальник», «Хитрий Панько» та «Стрибожий дарунок».

Із тих оповідань, писаних в 90-х та 900-х рр., «Мужицька смерть» — одно з найкращих. В ньому ми знаходимо майже всі характеристичні риси Мартовича як оповідача. Простота викладу, повна відсутність пафосу чи то лірики, влучність у розмовах дійових осіб. Мартович бере шматок життя і показує його, не поспішаючи, показує з різних боків, не побиваючись над ним, як то робить Черемшина-Семанюк, не поясняючи його читачам, як Франко, в якому раз у раз озивається жилка публіциста. В його ставленні до життя переважає сувора мужня простота. Життьова історія Гриця Баната розгортається перед нами непохапливо просто, вирізьбляючи в уяві раз за разом образ селянина-невдахи. На думку галицького критика Михайла Рудницького, «Мужицька смерть» непомірно вища, як «нарис митця Коцюбинського на споріднену тему — «Що записано в книгу життя», — вища саме цією неприкрашеною простотою, суворою правдивістю. Тільки наприкінці оповідання на короткий час ніби пробивається авторове почуття. Стражденного Гриця ховають: «За церквою було видко цвинтаря. Увесь був зарослий деревами. Поміж ними біліли хрести й хрестики. Цвинтар заступав собою цілий виднокруг, від сходу сонця. Чисте осіннє голубе небо спускалося над цвинтарем та й наче входило так поміж дерева й хрести. Ніби за тим цвинтарем і не було вже нічого далі на світі».

Тільки одна риса хисту Мартовичевого не позначилася на його «Мужицькій смерті» — його нахил до шаржу, до карикатури. Найповніше виявилася вона в повісті «Забобон», написаній коло 1911 року. Мартович писав її на селі, під час сильної шлункової хвороби, далеко від веселого товариства, яке так любив; — писав її, аби не нудитись, аби менше свою недугу відчувати. Повість вийшла невесела. Її герої — родина панотця Матчука, надто його син Славко, млявий, бездіяльний, що дурить батьків підробленими свідоцтвами про університетські іспити і не може засадити себе за книжку, і кінець кінцем утікає з дому, бо не може винести щоденної брехні, до якої приневолений; околишнє попівство, селяни, управитель панського маєтку і його жінка — все те цілий ряд майстерно змальованих портретів, але портретів спотворених, в яких не треба шукати справжніх життєвих пропорцій, так само, як і в окарикатурених, перебільшених, з підкресленням в показаних постатях «Мертвих душ» Гоголя. Враження від повісті прегарно сформулював Володимир Гнатюк у своїх словах, сказаних колись до автора: «Знаєте приповідку — багато в світі дурнів, та не разом ходять. А у вас в повісті зовсім інакше. Де ви таку чудову колекцію їх поназбирували?» Ці слова вплинули на автора, і він забрав повість, яку хотів друкувати, назад до себе, — щоб подивитися, чи не занадто пересолив він у сатирі. Тим часом надійшла війна, зменшилися видавничі можливості, а незабаром урвалося і саме життя Мартовича.

По весні 1914 р. він був уже доктором права; для нього, для людини фізично слабої, пише Михайло Рудницький, то був майже героїчний порив. Разом з тим мало не вперше за життя дістав змогу віддатися читанню. З огляду на недугу та близькість фронту, приневолений сидіти на однім місці, вів перечитує досі мало знаних йому російських повістярів і ще суворіше починає ставитись до власного писання. Він любить повторяти, що тяжко писати щось гарне після стількох зразкових творів, де все уже розказано.

Та скоро тому всьому мав настати край. З оповіщенням мобілізації всіх ратників Мартович повинен був ставитися до війська, як заступник офіцера. Був він на той час командантом невеликого відділу російських бранців, що виконували господарські роботи. Далеко від товариського дружнього догляду, в запустілій школі прифронтового села хворому письменникові не було коли думати про своє здоров’я. Недодержана дієта загострила хворобу, і незабаром некроложна замітка в газеті «Діло» оповістила про смерть «доктора Л. Мартовича»; до докторського титулу було додано: «український письменник», так ніби редакція не була певна, що читач згадає те одразу. Та, може, не було в тім нічого дивного. Найбільший твір безталанного письменника — «Забобон» — з’явився друком тільки два роки по його смерті, а повна оцінка його творчості є ще діло майбутнього.

1929

Леся Українка та її «Лісова пісня»{185}

Леся Українка — є псевдонім, тобто не справжнє, прибране наймення. Належить воно Ларисі Петрівні Косач, що виступила в українськім письменстві тринадцятилітньою дівчиною р. 1884-го і вмерла п’ятнадцять літ тому, 1 серпня 1913 р., здобувши собі славу найвизначнішої — поряд з Ольгою Кобилянською — із українських жінок-письменниць.

Батько її Петро Антонович, давній київський «громадянин» (тобто член української студентської громади 60-х рр.), служив спочатку на Волині, у Звягелі, а потім у Києві при генерал-губернаторстві. Мати її, Ольга Петрівна, писала віршем і прозою, перекладала (один час уславилася своїми перекладами з Гоголя); потім, уже після революції 1905 року, видавала часопис «Рідний край» і при ньому для дітей «Молоду Україну». В літературі її знали і знають під прибраним ім’ям Олени Пчілки. В українській сім’ї виростаючи, Леся Українка змалку вчилася — а це на той час траплялося рідко — української мови, і говорила нею далеко краще, ніж усі її однолітки та товаришки. Ходити до шкіл їй не довелося через хворобу (туберкульоз кісток), що спочатку прикинулась до руки, не даючи їй змоги учитися музики, а потім до ноги. Але вдома пощастило їй дістати освіту добірну, що цілком заступила їй середню та й вищу школу. Леся добре знала нові мови — французьку, німецьку, англійську — а прислухаючись до науки старшого брата, засвоїла собі трохи і давні мови, латинську та грецьку; принаймні, пізніше вона перекладала з давньогрецької мови Гомерову «Одіссею».

Багато допоміг її освіті рідний її дядько Михайло Драгоманов, що, р. 1876-го звільнений урядовим наказом із Київського університету, жив тоді за кордоном, випускаючи українські громадсько-політичні журнали, збірники, книжки, що не могли вийти в царській Росії, підтримуючи в Галичині гуртки молоді, що додержували соціалістичних переконань (учнем Драгоманова в Галичині був і Франко); а потім коло 1890 р. став за професора в Болгарії, у Софійськім університеті. Леся Українка листувалася з дядьком, робила для нього переклади, цікавилася його науково-популярними роботами і сама навіть написала була, своїй молодшій сестрі для вжитку, підручник історії східних народів українською мовою. У дядька Драгоманова вона прожила кілька місяців перед його смертю (р. 1895), а потім іще якийсь час перебула з його сім’єю у Болгарії.

Під впливом дядька Леся Українка стає соціалісткою. За його вказівками (Драгоманов весь час казав молоді вчитися соціально-політичних наук із писань західноєвропейських соціалістів), а почасти і підпадаючи загальному рухові тогочасної молоді, береться вона за соціологічні та економічні писання Маркса, — одна з перших в українськім громадянстві. Бере вона участь і в російських марксистських журналах, як «Жизнь», і в українських («Дзвін»).

Разом з тим здобуває вона й літературне ім’я. В 1892—93 рр. виходять її перші книжки поезій, ориґінальних («На крилах пісень») і перекладних із Гайне. Р. 1899-го з’являється друга книжка її власних утворів поетичних «Думи і мрії», а згодом, р. 1902-го і третя, «Відгуки». Поетичний хист Лесі починає відзначати українська критика, а надто Франко, якого слово важило тоді у літературних справах найбільше і який у своїй статті визнав, що ні один із українських поетів не показує в своїх поезіях такої моці, як ця слабосила та хоровита дівчина. Трохи пізніше, коли Леся жила, лікуючись, у Карпатах і стрілася там з Франком, то Франко на її вірш «Як Ізраїль діставсь ворогам у полон» озвався своїм: «На ріці вавилонській і я там сидів». В 1901 р. Леся ближче зійшлася і з Кобилянською; бувала і в студентському гурті буковинському, що потім у своєму видавництві «Молода Україна» надрукував її «Відгуки».

Всі ці літературні успіхи Лесі ішли в парі з новим нападом та зростанням її хвороби: здавалося, ліквідована закордонними операціями, вона перекинулася тепер на внутрішні органи, на легені та нирки. Починаючи з 1903 р., Леся Українка рідко коли могла дозволити собі таку приємність, як прожити зиму в Києві; її здоров’я потребувало теплішого клімату: то французько-італійського узбережжя Середземного моря, то Криму, то Кавказу. Р. 1908-го славнозвісний німецький хірург засудив її ще на дальші подорожі, до пекучих пісків та сухого повітря Єгипту. Відбувати ці далекі подорожі за кордон «на прощу до єгипетського сонця» було нелегко, тим більше, що грошові засоби Лесі Українки були невеликі, і в самому Єгипті їй не раз доводилося давати лекції тощо; до того ж і хвороба щороку то більше точила організм. В останніх роках життя Леся Українка завжди мала високу температуру ввечері, і та температура її виснажувала. Коли ж вона бралася писати, то писання її мучило ще більше: це була друга гарячка, друга маячня, що приносила їй нові образи, нові видива, розмови. Задуми, деталі намислів, віршові рядки — все це треба було занотовувати, записувати, поспішаючи, — поки є сила і снага; а потім все те доводилось покутувати довгим вилежуванням у ліжку. У такому хворобливому стані — «в припадках умопомешательства» — написала Леся Українка (в Кутаїсі, на Кавказі) всього за кілька день свою «Лісову пісню»; на оброблення та на переписування пішло без порівняння більше часу, ніж на саме компонування. На Кавказі написаний і другий найкращий твір Лесин — її драма «Камінний господар». На Кавказі, в Сурамі, в горах вона і вмерла, на сорок третьому році життя, і через тиждень була похована в Києві на Байковому кладовищі.

Повсякчасна хвороба та перебування Лесине за кордоном, по середземноморських та єгипетських теплицях полишило свій слід на її творчості. Думка поетки раз у раз відривається від рідного краю та його обставин, сходить на верховини теоретичних міркувань, що починають переважати, торувати над простим безпосереднім почуттям. В її драмах, що взагалі вимагають від читача доброго підготування, дуже багато розумних суперечок, глибоких думок, і тому деякі з них краще читати, аніж бачити на сцені. Та й те треба сказати, що, пишучи деякі з них, авторка, мабуть, і не думала про виставу.

Читача, що візьме до рук збірку творів Лесі Українки, може здивувати і те, що майже всі вони розповідають про чуже життя і про давні віки. Так, наприклад, «У пущі» розповідає про англійських пересельців, що утікали від переслідувань за віру в ліси Північної Америки, засновуючи там нові села та міста; поема «Камінний господар» переказує леґенду про середньовічного іспанського маґната Дон Жуана (чи вірніше Дон Хуана), великого грішника, що знав годити тільки своїй «буйно-викоханій волі», помітаючи людськими правами, порядками та звичаями; поема «Кассандра» забирається ще далі: її зміст узятий із леґендарних переказів про облогу Трої, малоазійського міста, зруйнованого за три тисячі літ до нас і оспіваного в старогрецьких поемах, що дійшли до нас під іменем Гомерових.

Тільки дві з її більших драм, «Бояриня» та «Лісова пісня», взяті з українського життя. Дія «Боярині» відбувається на Україні та в Московській державі XVII в., а «Лісова пісня» разом з українськими поліщуками виводить і ті казкові істоти, що існують тільки в народних повір’ях: лісовика, мавок, потерчат, перелесника тощо. Леся Українка ніде не ставить перед собою в драмах (в оповіданнях вона це робить) завдання змалювати громадське життя таким, як воно є, з усіма його формами та особливостями. Вона немов одривається від об-станови, від характерних рис місця й часу, змальовуючи таких людей і такі справи та події, що бувають у всяку добу і в усякому громадянстві. Найголовніший предмет її письменницького інтересу — це думки, які вона хоче розвинути, а тому і байдуже їй, що бере вона для своєї «Лісової пісні», фантастичні істоти чи справжніх, звичайно стріваних у житті людей.

Що ж хоче сказати Леся Українка своєю «Лісовою піснею»? Коротко висловити того не можна. Художні твори промовляють не так до розуму, як до почувань, та й не завжди їх мову можна перевести на язик чітких та ясних понять.

Дві найголовніші постаті виступають у «Лісовій пісні»: Мавка, що покидає ліс і йде жити до людської хати, і молодій парубок Лукаш, що любиться з Мавкою, а потім одружується з хазяйновитою вдовицею Килиною. Мавка, побачивши людей і людське життя, їхнє житло й турботи, відчуває свою самотність у лісі. Хоч лісовик і говорить їй:

Грайся з вітром,

жартуй із Перелесником, як хочеш,

всю силу лісову і водяну,

гірську й повітряну приваб до себе, —

але минай людські стежки, дитино,

бо там не ходить воля, там жура

тягар свій носить. Обминай їх, доню:

раз тілько ступиш, і — пропала воля!

Але Мавка не зважає. Полюбивши Лукаша і Лукашеву пісню, вона йде жити з ним. Але серед сім’ї Лукашевої може бути тільки з дядьком Левом, що, одвіку живучи в лісі, приятелює з «лісовим кодлом». Вона не може знести суворого звичаю Лукашевої матері, не може покластися на м’яку вдачу Лукаша. Його кохання — занадто людське, воно:

солом’яного духу

дитина квола. Хилиться од вітру,

під ноги стелеться. Зустріне іскру,

згорить не борючись, а потім з нього

лишиться чорний згар та сивий попіл.

Мавка починає тужити за старим життям, за своїм високим верховіттям, яке вона покинула задля позему людських стежок. Але повороту немає, і вона як тінь ходить коло Лукашевої хати, не маючи сили її покинути.

Подібне до Мавчиного і горе Лукаша. Сільський парубок, майстер вирізувати сопілки, що сам не може зрозуміти свого хисту пісенного і багатства почуттєвого,

хоча душа його про те співає

виразно-щиро голосом сопілки, —

він щасливий, поки з ним Мавка та його безжурна молодість, що вказують йому на красу природи, навчають слухатися її голосу, а не практичного голосу тісного людського життя. Але от Лукаш одружується з Килиною, потопає в господарському клопоті, у бідності, у злиднях. Його життя стає для нього, мрійника, нудним та нецікавим. Він тужить за Мавкою, за колишнім щастям і, занедбавши господарство, блукає самотній лісами. Горить його лісова господа; мати й жінка знов переносяться на село, але він не хоче. Він став мудрий. Він знає марність людського надбання, він буде в лісі глядіти недогарків свого колишнього добра. Йому здається, що то його занедбана доля озивається до нього:

Ой колись я навéсні

тут по гаю ходила,

по стежках на признаку

дивоцвіти садила.

Ти стоптав дивоцвіти

без ваги попід ноги.

Скрізь терни-байраки, та й нема признаки,

де шукати дороги.

Отже, не вважаючи, що в «Лісовій пісні» така сила різних фантастичних образів, вся її драма-поема дуже людська своїм змістом. Вона показує в постаті Мавки та Лукаша тих невдах, що зраджують себе самих, не слухаються голосу свого хисту, своєї думки та здібностей і з власної стежки сходять на манівці, лишаючись невдоволеними та сумовитими, живучи

Як одрізана гілка,

Що валяється долі.

«Лісова пісня» уважається за найкращий твір Лесі Українки. На те пристає більшість критиків, що писали про Лесині драми. Уважають, що ні в одній із її п’єс немає такого легкого та розмаїтого вірша, такого багатства мови, такої широти та теплоти у авторському ставленні до своїх витворених фантазією постатей. Визнавала те саме і Леся Українка. В листі до матері, відповідаючи на її здогади, чи не Гоголь своїми «Вечорами на хуторі» навів її на думку написати «Лісову пісню», — вона розказує, що дійові особи цієї «драми-феєрії» запали в її фантазію ще за дитячих літ з народних казок та материних оповідань. «Я здавна тую мавку в умі держала, ще аж із того часу, як ти в Жабориці мені щось про мавок розказувала, як ми йшли якимсь лісом з маленькими, але дуже рясними деревами. Потім я в Колодяжному в місячну ніч бігала самотою в ліс (ви того ніхто не знали) і там ждала, щоб мені привиділася мавка. І над Нечімним (озеро в Ковельському повіті) вона мені мріла, як ми там ночували — пам’ятаєш? — у дядька Лева Скулинського… Видно, вже треба було мені колись її написати, а тепер чомусь прийшов «слушний час» — я й сама не збагну чому. Зчарував мене цей образ на ввесь вік».

Ціле життя ношений в уяві, цей образ згадався Лесі Українці на Кавказі, коли вона затужила за волинськими лісами, і досить було чотирьох днів, щоб він з’явився на папері. Він уже достиг в думці поетки. Через те і виповівся він так легко і вдався їй так, як не вдавалась ні одна літературна робота.

1929

Брати-близнята{186}

(Історія й побут у Стороженковій повісті)

1

Семен Семенович Бульбашка, герой Стороженкової повісті «Брати-близнята» — бойовий сподвижник Румянцева з турецької війни 1768—1774 рр., ретельний служака, середньої руки великобудищанський, на Полтавщині дідич. На образ це — людина міцно збудована, благодушна, спокійна до флегматичності, з гастрономічними нахилами та літературними інтересами. Так само виглядає і його син, теж Семен на ймення, з яким ми зустрічаємось в епілозі роману. «С левой стороны, ближайшей к нам, — розповідає Стороженко, — сидел плотный мужчина, в соломенной шляпе и черном сюртуке, с георгиевским крестом в петлице… Поравнявшись с нами, он снял шляпу, и я увидел его добродушное, благородное и серьезное лицо». «Вылитый отец!» — говорить авторові його супутник, будищанський панотець, що береже в своїй пам’яті всю родову хроніку Бульбашок. Подібно до батька, цей Семен Семенович молодший «славно служил» у війську, а дійшовши середніх літ, подався на відставку, оселився у маєтку, і, як людина доброї душі, «всеми любим и уважаем». Тепер візьмем у руки перше (одеське) видання «Марка Проклятого» 1879 р., із першої вставної його сторінки на нас гляне сильна, міцно збудована постать, кругле добродушне обличчя, з сивиною на скронях і живими чорними очима, в петельці чорного сурдута — георгіївський хрест[292]. Це є портрет (слабо в пізніших виданнях репродукований) автора «Братів-близнят» і «Марка Проклятого», кавалериста замолоду, берестейського маршалка на старості Олекси Петровича Стороженка.

Далі. Дія Стороженкового роману відбувається здебільшого у Великих Будищах, в родовому гнізді Бульбашок: там народилися брати-близнята 174… р., там же року 179… і уривається їх життьова путь. Великі Будища, Диканька, Кучугурівщина з млинами на Ворсклі, величезний лісовий масив над крутоберегою річкою, що й тепер од нього залишилося кілька тисяч десятин Диканьського лісу; а з другого боку — розлогий та родючий степ, де Бульбашки виводять коней і курять горілку — от пейзаж, на тлі якого проходять постаті і події роману. Знов беремо IV том «Малороссийского родословника» В. Л. Модзалевського[293] і щось дуже подібне читаємо про самого автора. Дитячі і юнацькі роки О. П. Стороженко проводить у м. Будищах, на Зіньківщині. Там Стороженкам належать 103 душі в самому містечку та 12 — на степу, у х. Криворотченковій Балці. Такі відомості 1817 р.; через 10 літ це число виростає до 137 кріпацьких душ при 984 десятинах землі (із них 284 лісу). До цього треба додати винокурний та кінський заводи і дерев’яний дім у самих Будищах.

Аналогію можна ще продовжити. Батько письменника Петро Данилович Стороженко розпочав свою службу, подібно до Семенка та Івася Бульбашок, під началом Румянцева (правда, реґістратором у штабній канцелярії); подібно до Бульбашок, брав участь у турецьких походах (тільки під час т. зв. другої турецької війни 1787—1791 рр.) і, відслуживши своє «вірою і правдою», пішов на вислугу з чином поручика. Від нього міг почути письменник і про Румянцева-Задунайського, якого називає в своїй повісті «великим полководцем». Подібно до Бульбашок, і Стороженки «в мінливих обставинах XVIII віку» перетворюються з козацьких старшин на вірнопідданих і благородних малоросійських дворян, вимінюють свої традиційні ранґи — сотників, полковників, військових товаришів на російські табельні — поручників, майорів та асесорів, дістаючи в нагороду за службу і прикуповуючи ґрунта та угіддя, округляючи свої маєтки.

Старий будищанський обиватель, батько наших братів-близнят, досить типова фігура для старої панської України. Він має справи у генеральнім суді, позивається із своїм сусідом Покришкою. В скринях у нього поприховувано чимало старих батьківських карбованців та дукатів, на його добро важить розбійник Гаркуша, і, можливо, тільки хоробрість сина Семенка урятовує його від розбишацької сорочки та червоних чобітків. Діти його, осівши на батьківщині, ще збільшують старовинний родовий добробут. Стороженко уважно нотує в романі, що Івана Семеновича «трудно было оторвать от хозяйства, которым он деятельно занимался». Він «увеличил хлебопашество, усилил винокурение» і «на столбовой дороге», що йшла через поля Бульбашок, «устроил в выгодных местах шинки и заезжие дворы и такими действиями почти удвоил доход с имения». В ту пору натурального господарства, коли багато було «простого продукта» і мало грошей, срібло у Бульбашок не виводиться: «Куда девать эти гроши? — часто говорила Марфа Ивановна. — Полная скринька карбованцев и битком набита дукатами жестяная сахарница. Если бы поблизу продавался небольшой хуторок, то можно бы купить». На ці лежалі гроші Бульбашки купують дорогі речі та хутра (дуже цікаві сторінки, присвячені описові Ільїнського ярмарку в Ромні), а також і великий хутір Кучугурівщину, з 250 душами, добре впорядкованими млинами на Ворсклі та великою кількістю землі.

Хазяйновитість Бульбашок уособлена в родині Семена Семеновича його дружиною Любинькою, в родині Івана Семеновича — самим Іваном Семеновичем. Автор докладно втаємничує нас у всі господарські операції останнього. Іван Семенович купує Кучугурівщину на риск; він позичає грошей у місцевого будищанського багача Дудки, проти якого усе околишнє шляхетство має недобре упередження і боїться попасти до нього в руки. Він не відступає і перед тим, щоб віддати в заставу частину шинків на великім шляху. Але, не вважаючи на дорожнечу кредиту та трудність збувати сільськогосподарський продукт, він перемагає всі труднощі. Він розвиває колосальну енергію, звертає увагу на виробництво і все, що тільки можна, переводить на гроші:

«Иван Семенович… действовал по заранее составленному плану. Заметивши, что в Кучугуровке много запасных бурт и изобилие лесу, он устроил там селитряный завод и сделал подряд на большую пропорцию; значительный запас хлеба в будищском имении употребил на винокурение и водку запродал евреям. Рассортировал, уменьшил конный завод и брак продал очень сходно. Не прошло трех месяцев, как Дудка, к величайшему удивлению своему и сокрушению, получил свои три тысячи, не извлекши из находящихся у него в залоге шинков никакой пользы, потому что главный доход давали они в июле месяце, во время Роменской ярмарки.

— Смотри, как распоряжается! — опять заговорили практики. — Славную штуку удрал: Дудку одурил!»

Ця риса матеріального «преуспеяния» випукло виступає перед нами і з фамільного архіву Стороженків. Рід прилуцького полковника Івана, сучасника Самойловича і Мазепи, розгалужується тільки в третьому поколінні, десь у 20-х рр. XVIII століття. Проте і розбившися на чотири-п’ять ліній, він уміє зберегти і округлити маєтності. Тільки одна-дві сім’ї сходять на дрібне, непоказне становище; всі інші уміють зібрати, умножити, придбати. Так в руках одної із галузей стороженківського роду (чернігівської) наприкінці XVIII, в початку XIX вв. збираються величезні багатства Полуботків, і тільки бездітне вигасання цієї галузі віддало її скарби Милорадовичам. Батько письменника, крім маєтку в Будищах, володіє ще 4000 десятин і двомастами душ на Катеринославщині. Сам письменник на схилі свого віку осідає непоганим хутором під Берестям-Литовським. Досить великі добра збирає і прилуцька лінія Стороженків, і лохвицька, з якої виходить відомий шекспіролог та біограф Шевченка, популярний професор Московського університету М. І. Стороженко, постать досить виїмкова серед свого практичного, наскрізь становою свідомістю перейнятого роду.

Цей наведений у нас ряд аналогій межи Бульбашками та Стороженками висвітлює нам і місце «Братів-близнят» в літературній творчості Олекси Стороженка. І портрети дійових осіб, і надворсклянський пейзаж, і середньопанський побут з елементами буколізму, і службова кар’єра братів, і економічна характеристика їх життєдіяльності — все це наводить нам на пам’ять самого письменника, характерні риси його життя та історію його роду. Перед нами не так роман, як дещо замаскована родинна хроніка[294]. І написала цю хроніку людина, що не відірвалася цілком від тих соціальних інтересів, від того кругу понять, в якому обертались її служилі предки. Написала з тим же замилуванням старовиною, що і росіянин С. Аксаков, але наївніше, без тої пайки критицизму, яку можна знайти у російського епіка, що часом уміє показати і зворотний бік старосвітської ідилії.

2

В українській літературі О. Стороженко виступив р. 1861-го на сторінках «Основи». До того часу він видрукував тільки дві російські повісті — «Братья-близнецы» (в «Библиотеке для чтения» за р. 1857), «Сотник Петро Серп» та кілька оповідань «из крестьянского быта малороссиян». Доти це був совісний і дотепний урядовець особливих доручень при київському генерал-губернаторі та при міністрі внутрішніх справ. Пізній виступ його в літературі, як справедливо відзначає А. Шамрай, ще більше підкреслює його дилетантизм та аматорське ставлення до свого писання: «Точнісенько як Квітка, що після довгого блукання в російській літературі прибився нарешті до українського письменства, маючи за плечими 50 років».

Справді, варт приглянутись до головніших етапів Стороженкового життя, щоб відчути в ньому архаїчну постать серед літератів-основ’ян.

Походженням своїм Стороженко належить до служилого дворянства; дитячі роки проводить він у своїх благословенних Будищах, дістаючи, подібно до Квітки, так зване «домашнє виховання». Для завершення цієї нетяжкої науки, звичайної для панських дітей, що вчаться у ґувернерів, віддано його в харківський пансіон Робуша, де він пробув два роки, 1821—1823. В споминах Стороженка про Гоголя, такого ж середньомаєтного дворянина, як живий устає перед нами панський побут рідної обом Полтавщини 20-х рр. Ці роз’їзди по родинних святах, по храмах та іменинах, що розтягаються часом на кілька день; цілування рук у знайомих і незнайомих дам, у всіх підряд, від чого болить голова і людина тупіє; докладні розмови про службові успіхи дітей у війську та в канцеляріях, — літературні та художні уподобання, підказані фольклором та історією, такою ефектною в молодій уяві… «Что б вы нарисовали на этом фоне?» — питає у Стороженка Гоголь-ліцеїст, показуючи йому на лісову доріжку, затінену деревами. — «Німфу», — відповідає Стороженко. — «А я бы лешего или запорожского казака в красном жупане»…

Але в тому оточенні, серед якого виростають Гоголь і Стороженко, мистецтво ставиться невисоко, і найкращою життьовою стежкою уважається служба. Пробувши два роки в пансіоні надвірного радника Робуша, діставши якісь відомості з латинської, французької та німецької мови, математики та фізики, історії, географії та «ситуації», дворянський недоросль Олексій Петрів син Стороженко просить прийняти його «вольноопределяющимся» до Ніжинського кінно-єгерського полку 31 грудня 1824 р. Його приймають, і починається повільне підвищення з ранґу в ранґ. Р. 1828-го він уже прапорщик; р. 1829-го бере участь у турецькому поході і, перейшовши через Прут, дістає контузію під Журжею, якій, між іншим, приписував пізніше і свою сердечну хворобу, що отруїла йому берестейські роки. Р. 1831-го він бере участь у польськім поході, б’ється під Ожаровим і таким чином розпочинає свою знайомість з поляками, якою любив хвалитись по урядовецькому. «Прослужив в крае, — писав він Краєвському, рекомендуючи свій роман «Былое не минувшее», — с самого начала мятежа (1863 р.) и до окончания, я был посвящен во все таинства польской интриги и имел возможность собрать все факты, относящиеся к мятежу. Кроме того, 40 лет изучая шляхту, я, признаюсь, вызубрил польскую натуру в совершенстве»[295]. Р. 1834-го він поручник, 1838 — капітан, а р. 1846-го дістає ранґ майора. Р. 1849-го, «во время войны против мятежных венгров», переходить через кордон, але весь час зостається по цей бік Карпат у львівській та самборській околиці. Нарешті, міняє шаблю на каламар і по весні 1851-го височайшим наказом приставлений урядовцем особливих доручень до київського генерал-губернатора, знаменитого в свій час Бібікова. Через кілька років він уже на особливих дорученнях при міністерстві внутрішніх справ; йому доручають різні ревізійні та слідчі діла, «изъявляют благоволения», дають чини аж до «действительного статского советника» включно. Під час польського повстання 1863 р. він відряджений до генерал-губернатора «Північно-західного краю» і нарешті р. 1868 призначений берестейським повітовим маршалком і головою мирового з’їзду. На цій посаді він пробув до смерті, не вважаючи на безсоння та хвороби, заклопотаний рекрутчиною, роз’їздами та візитами до начальства.

В таких умовах, віддаючи художнім своїм інтересам тільки короткі відпочинки, він був дилетантом в історичних своїх заняттях, у музичних та різьбярських вправах, в літературі і в садівництві. За все брався і, видимо, ніде не порівнявся з своїм часом ні щодо методу, ні щодо техніки. В листах до В. І. Білого він розповідає, що замолоду мав «призвание к составлению описания «Последние дни Запорожской Сечи», но, служа в военной службе и не имея под рукой материалов, не в силах был осуществить своего желания». Він мав інтерес до фольклору, любив стежити, як проростає в народній уяві «насіння поезії і чар»; збирав оповідання бувалих людей про старовину, слухав оповідань запорожця Коржа, милувався історичним та побутовим анекдотом. Пишався, що історію немирівської різанини він знає з народної традиції, яка не встигла ще сильно переінакшити фактів, перейшовши тільки через двох оповідачів. Але в своєму ставленні до тих матеріалів він не додержував точності ученого дослідника, якою пишався, напр., Куліш, протиставляючи свою «Чорну раду» «Тарасові Бульбі». І той же Куліш відзначав у всіх його оповіданнях: «це є споминка про старовину», «дитячі помилки», «золото перемішане з сміттям: ні єдина річ не видержує знавецького розбору». Безперечний був його літературний хист і його дар співрозмовника[296]. Військова служба, роз’їзди, походи, слідчі обов’язки дали йому чималий життьовий досвід. Спостережливість у нього була величезна, — але те, що він виступив пізно «за недосугом по должности», питаннями літературного мистецтва не цікавився і своєю манерою, заснованою на давніших зразках, був людиною старомодною, — принесло йому чимало розчарувань та прикростей від нового читача, що вимагав від письменника перш за все уміння підіймати і ставити проблеми. Ці розчарування і були причиною того, що Стороженко відійшов від українського письменства і взагалі охолов до письменницької праці. Р. 1863-го в «Современнике» з’явилась рецензія на його українські оповідання»[297]. Авторові рецензії (Пипін, як дехто здогадується) Стороженко видається людиною з заказним обуренням та співчуттям; його образ України, що постає з оповідань, позбавленим усякої реальної основи. Це якась казкова сторона, «где люди живут по своей властной (sic!) воле, не зная ни горя, ни труда, живут себе, кушают арбузы, пьют наливки, собирают карбованцы, поют песни да кохаются с чернобровыми красотками». На Стороженка рецензія справила тяжке враження. Але тим прикріші видались йому «ругня и наглая ложь рецензента», що «наші», тобто критики та публіцисти «Основи», не зняли голосу в оборону автора: «Кулиш, Костомаров, Белозерский и tutti quanti» вихваляли на той час Марка Вовчка, «а за меня не наершилась ни одна украинская душа»[298]. Для молодшого покоління Стороженко був письменником безідейним, голосом віджитої доби[299].

Якою мірою Стороженко був чужим не тільки молодшим сучасникам, але й старшим діячам 60-х рр., романтичним народникам, як Куліш, нам покаже зіставлення двох цитат із Кулішевого листування. Р. 1884-го, відповідаючи М. В. Стороженкові, що збирався написати біографію «свого знаменитого родича», він зазначає, що покійний письменник визначався гумором, майстерно розповідав українські анекдоти, що, талановитий у багатьох речах, він був здібним урядовцем, «дорожившим своим знаменем». Між іншим: «Когда я жил в Варшаве, — пише Куліш, — он явился ко мне во фраке со звездой, только что полученной, и придал некоторую торжественность моему обеду, к которому я пригласил его запросто». А. П. Шамрай, що передрукував ці листи в IV томі «Творів», вид. ДВУ, цілком справедливо розцінює ці слова, як загальну фразу, що за нею не тяжко побачити повну нецікавість до Стороженка як людини й письменника. І справді: там, де Кулішеві нема чого критися з своїм справжнім ставленням, він освітлює Стороженкову постать і вчинки по-іншому: «Стороженко вродивсь у Херсонщині (помилка. — М. З.), служив спершу військовим офіцером, потім чиновником при міністрі вн. діл. За чиновництвом нічого не читав, навіть із того, що писав Костомаров. Останнім разом прийшов до мене у звізді, і скільки я йому ні натякав про галицьку нужду, не догадавсь і рубляку подарувати, а багатир з діда-прадіда, та й служивши знав, де зимують раки. Душа ледача!»

Крізь цю літературну нехіть виразно знати ще й чужість громадську та соціальну. Кулішеві чуже панство Стороженкове, його службовий пафос, його казенні погляди. Навіть віддаючи свої сили російській «окраїнній» політиці, змагаючись з поляками, вони роблять це по-різному. Куліш, допомагаючи заходам ліберальних Миколи Мілютіна та кн. В. Черкаського, виправдує свою діяльність патріотичними стремліннями: він хоче прокопати рів межи Польщею та українською Холмщиною, запроваджуючи в останній російську школу, викликаючи туди уніатів-галичан, аж поки широкими своїми жестами не накликає на себе обвинувачень урядової та консервативної преси. Стороженко простіший: він служить, як служили всі Бульбашки: виконує накази, «не рассуждая», зустрічає і проводжає начальство, підтримує престиж російської адміністрації і ні в які конфлікти з офіціальним курсом не вступає. Навпаки, з свого боку він ладен би скоріше його підсилити, загострити проти «общей массы юродивых», як він погордливо іменує часом польське громадянство.

Перечитуючи його повісті та його листи до В. Білого, ми бачимо, що його серце лежить найбільше до старих українських авторів. Він любить Основ’яненка, що «з своїх повістей збив такий міцний човен, що до віку вічного буде плавать по плюгавій річці Леті». Він шанує Гулака-Артемовського. Гулакові вірші, навіть такі, як «Упадок века», незграбна травестія лермонтовської «Думи», можуть, на його думку, прикрасити сторінки українського альманаху 70-х рр.; посланіє до Куліша («Не слинь, Паньку») він уважає «золотою страницею для сборника». В його українському патріотизмі виникають естетичні моменти, як і в Гоголя, до якого він ставився з великим пієтетом:

Була гарна наша мати,

Значна, сановита.

Синім небом заквітчалась,

З степу сукню мала,

Лісами вбиралась

І стьожкою блакитною

В коси Дніпр вплітала.

Коротко сказати, в українській літературі часів «Основи» був він гість із попередньої доби, служака дворянин, без великого, так мовити б, ідеологічного рельєфу в своїй українській програмі, з офіціальними поглядами та консервативними настроями. Живий нащадок перших малоросійських дворян, що пильністю в службі пробивали собі стежку «до чинов» і разом з тим, подібно до Трощинського, з слізьми на очах слухали «Пісню про чайку». Своєрідним актом історичного самопізнання, плодом досить гострого відчуття свого класового коріння, любовно-уважним розгляданням старих фамільних портретів був для нього і цей історичний роман, обережно і справедливо названий «Очерками Малороссии (додаймо: панської переважно) прошлого столетия».

3

З погляду архітектонічного «Брати-близнята» багато дечого залишають до побажання. В романі немає стабільного ядра, центральної «історії», до якої б «інші частини стягалися»; немає і центральної постаті, що стояла б весь час в осередку дії. Тільки до певної міри виконує цю ролю Марта Іванівна, в якій автор, видимо, хотів дати образ доброї жінки XVIII століття. Репрезентуючи принцип родинного спокою та злагоди, Марта Іванівна відводить усі нещастя, що грозять сім’ї, добирає жінок своїм синам-майорам, забезпечуючи якнайщасливіше продовження родові Бульбашок. Умирає вона, і всі справи захитуються. Лінія меншого із братів, Івана Семеновича, потрапляє в трудні обставини матеріальні, бо він нерозважно упорядкував свої особисті справи. Виживає і на давнім рівні зостається родина старшого із її синів Семена Семеновича, краще дібрана та економічно витриманіша. Ця різниця сформульована в епілозі. Син Семена Семеновича їде в хорошому повозі, у нього добре впорядкований хутір, на ньому сурдут з георгіївським хрестом, ознака його службових успіхів, поруч його дочка-красуня, живе свідчення його родинного щастя. Тим часом про кучугурівських Бульбашок «слухи идут не совсем хорошие»: «дочь без воли матери вышла замуж, а сын (Івана Сем.) нигде не служил и теперь только за зайцами гоняется да поля толочит. Так уж, верно, нет благословения Божьего над этим семейством!» — підсумовує оповідач.

Але і Марта Іванівна, не вважаючи на таке її значення для роду, занадто, як на героїню, пасивна. Вона — геній-охоронець своїх нащадків: корячись вказівкам гарячого материнського серця, вона вгадує людей і влучно справляє дітей на шлях природного добору. В романі взагалі немає великих пристрастей, що висували б героїв діячів, даючи «Братам-близнятам» драматичне напруження. «Правда, пристрасті з’являються в Стороженковім романі, — пише А. Шамрай, — але вони мають відповідний до загального тону цього буколічного життя масштаб», тобто — їх немає. Перед нами роман-хроніка, що змальовує історію двох поколінь Бульбашок, низка рівнорядно сполучених епізодів, що показують «нехитре існування дрібномаєтного і середнього панства XVIII в., з його скромними інтересами, з його рослинним побутом»… «Головними подіями, на яких спиняється автор, є органічні процеси цього нехитрого існування — народження, одруження, смерть, а в перервах — тиха заводь нічим не збаламученого мирного перебування»[300].

Приглядаючись до Стороженкового роману уважніше, ми виразно розрізняємо в нім три частини. Одна з них — перша і основна — це побутова хроніка, широко, хоч, може, не скрізь чітко вимальована картина шляхетського господарства другої половини XVIII в. (говоримо: не скрізь чітко тому, що з самого роману так-таки і не видно, напр., на якому економічному та правному ґрунті укладаються стосунки молодих Бульбашок та приставленого до них Захарка і т. і.). В цій хроніці багато місця уділено поняттям старих людей та їх звичаям; в описові весілля Івана Семеновича докладно розказано про всі етапи ритуалу, вимальовуються деталі, цитуються пісні. Отже, бачимо ми те саме перетворення художньої речі на етнографічну студію, приклади якого рясно показує нам Квітка. Особливо багато етнографічних даних в другій частині, в розділах II (Возвращение), III (Сватовство) і IV (Свадьба). Стягнувши братів-близнят з поля воєнних дій, на затишні плеса провінціального животіння, серед господарчого клопоту та вісту, автор зовсім майже нехтує елементами фабули. Навіть в кінці, де розказано обставини фатальної сварки обох братів, він залишається кроткий, стриманий, хоч цей епізод і не належить до другорядних. Смерть братів показано конспективно, схематично і не досить переконально. Коли заглиблений у собі Семенко з його ніжним вразливим серцем і повинен був зів’янути, як мімоза, то, здається, інакше мусив би реагувати на сварку Іван Семенович, діяльний, енергійний господар-практик. Картина не має повноти, деталей. Ось перед нами накиданий олівцем, схудлий Семенко, кількома рисами ледве позначені фігури домашніх слуг і жовтаво-синій, згорблений Захарко з його резонерським підсумком: «каких чудес не бывает на свете…» і т. д. Бурсака, що відзивається на репліку Захарка, не видко зовсім. Цей шістдесятилітній дід немов і досі зостався тим незграбним парубком, яким був під час Гаркушиного нападу та в турецьку кампанію 1768—1770 рр., в перших розділах повісті.

Друга частина роману — це докладно розвинений епізод, героєм якого виступає розбійник Гаркуша (част. І, розд. 2 і 3). Третя частина обіймає п’ять розділів: «Юношество братьев» (1, 4), «Проводы» (1, 5), «Поход» (1, 6), «Война» (1, 7) і почасти — «Горесть матери» (II част., 1). Вона досить далека своїм тоном і від побутово-описової рамки, і від ефектного «романтичного» епізоду про Гаркушу. Сухувата, тільки де-не-де пересипана жанровими сценками, вона становить собою немовби бойовий журнал, ведений рукою ретельного служаки із малоросійських дворян. Батальні картини накидані досить умовно, героїзм російського війська змальований в стилі реляцій та офіціальних повідомлень; зате дбайливо відзначені всі бойові переходи, військові диспозиції, і все перейняте тим самим офіцерським поглядом на речі, який закидав Куліш Котляревському. Сюди ж вставлений і епізод про Чигирин і Мелхіседека Значко-Яворського.

Перейдімо до першої великої вставки — до повісті про Гаркушу.

Гаркуша у Стороженковій повісті з’являється не зразу. Спочатку ідуть перекази про нього, імпонуючі та фантастичні. Леґенду про страшного розбійника ми чуємо з уст Флора Юліановича Сопілки, правдивої Шехерезади будищанських вечорів. Гаркуша фігурує в ній як бандурист і композитор. Він складає пісні та думи, «покровительствует влюбленным, оказывает уважение старым ветеранам и вообще щадит людей смелых, с душою твердою и стоическою». До всього того з нього великий майстер зводити з розуму жінок. Так малює його оповідання Флора Юліановича про сотничиху, оповідання, яке Стороженко розвинув і в драматичній формі. Подібно до всіх справжніх лицарів, Гаркуша наперед повідомляє про свої напади. До Бульбашок Гаркуша з’являється приблизно в 1763—1764 р. Має він на той час років 30. Він має ґрунтовно пограбувати Бульбашок, але наступає відомий конфлікт межи розбійником і малим Семенком, що замахується на нього шаблею. Гаркуша зводить на малого пістолю, але не стріляє: одвага Семенка, краса і горе матері справляють на нього враження. Він братається з Мартою Іванівною, ласкаво поводиться з Семенком, співає під бандуру своїх пісень і від’їздить безпосередньо перед приходом містечкової самооборони. На всі Будища постраждав від нападу тільки непопулярний пан Дудка. Потім у Кагульській битві він разом з Захарком рятує братів-близнят від смерті.

Історія Гаркуші кілька разів розказана в історичних статтях, і то на підставі документальних даних; отже, не так тяжко розглянутись в цій оброслій леґендою постаті. Гаркуша, що появляється в Стороженковій повісті не знать звідки, як порождіння ще не зовсім погамованого російською державністю стихійного народного руїнництва, був з’явищем, виразно зумовленим соціальними обставинами свого часу. На думку К. Кошовика[301], він породжений тими труднощами, що настали для лівобережного селянства в другій половині XVIII в. (і про які нічого не каже Стороженко). Лінія форпостів, виведена на степовій границі, відняла змогу протестуючим елементам поспільства утікати за пороги та на Чорне море. Запорозьке козацтво сильно притиснено новими колоністами, а невдовзі і зовсім розігнане. Користуючись тим, козацька старшина прибирає до рук ґрунта і щораз більше зв’язує посполитих. В свою чергу, невдоволені елементи селянства під проводом бувалих людей нападають на великих землевласників, особливо на менш популярних серед людності і, безсилі боротися проти пануючого ладу, мстяться на поодиноких його представниках. Одним із виразників цього лівобережного розбишацтва, що особливо помітне стало з 70-х рр. XVIII в., і був Гаркуша Семен, а не Тарас, як зветься він у Стороженка, людина справді енергійна, що справила враження на сучасників і лишила слід у народній творчості. В «Енеїді» Котляревського Семен Гаркуша фігурує поряд з французом Картушем і Ванькою Каїном, героєм російського розбійницького роману XVIII в. Зацікавив він і Наріжного, і Квітку, що зробив із нього сентиментального героя на свій кшталт[302].

Біографія Гаркуші досить характерна. Народжений р. 1739 (отже, мало не на десять років молодший, як у Стороженка), він покинув рідне йому Полісся (Мозирщину) і подався на Запорожжя, як приймак козака Легкоступа. По смерті ж старого запорожця ліквідував господарство, бо ж сербська колонізація почала тіснити запорожців, прийшов на Запорожжя, вписався в курінь і став жити торгом, вимінюючи сіль та рибу на українські вироби по лівобережних ярмарках (Ніжин, Конотоп, Глухів). Разом з іншими запорожцями брав участь у турецькій війні, але під Кагулом не бився, оперуючи під Очаковом та Гаджибеєм. По війні невдача однієї торговельної операції заприязнила його з кількома такими ж невдахами, як він сам, і штовхнула на шлях розбишацтва, досить сміливого та продуманого, що тривало з перервами десь коло 13—14 літ і закінчилося «поимкою» та засланням Гаркуші до каторжної тюрми в Херсон[303]. Сталося це під час заходів самого ватажка та його товаришів осісти на постійне життя в Хорольському повіті.

Із приміток Стороженка до повісті видко, що деякі риси реального образу розбійника не затратились і в його часи, не вважаючи на многолітнє діяння леґенди. Так, наприклад, нашому письменникові відомо, що діяльність Гаркуші розгорнулася, власне, після турецької війни, і то переважно «в черниговских дебрях». Але йому не хочеться вірити цьому. Наслухавшись оповідань запорожця Коржа, приймаючи участь Гаркуші в турецькій війні не за початок, а за кінець його кар’єри, Стороженко відмахується від історичної дійсності. Він ладен вірити, що «разбойник, появившийся после турецкой войны, был не Гаркуша, а его самозванец». Ніщо не повинно перешкоджати мелодраматичній постаті шляхетного розбійника з блискучим поглядом і широкими рубцями на чолі (у історичного Гаркуші були тільки тавра на обличчі та вирвані ніздрі), з величавою постаттю і чарівним голосом. Не розминається у Стороженка з історичною правдою тільки убрання Гаркуші: жупан і червоні чоботи.

До речі, Стороженків образ Гаркуші (правда, не так з «Братів-близнят», як із драматичних сцен) підказав Кулішеві його характеристику Стороженка, як письменника антиісторичного, що «не розуміє і не поважає історії». В листах до О. Барвінського читаємо: «Гаркуша» (Стороженків) нікчемність (брехня!)»[304]. На думку А. Шамрая, Стороженків Гаркуша є просто данина романтичній літературній моді — «уславлений тип благородного розбійника у всій пишноті його декоративної краси»[305].

За ефектною повістю про Гаркушу Стороженко переходить до оповідання про турецький похід та про кампанію 1769—1770 рр. На протилежність до попередніх розділів, тут майже нічого нема романтично прикрашеного. В оповіданні сплітаються, либонь, власні спомини Стороженкові про свої військові роки (Губанов, Бірюлькін, брати Мінаєви, обов’язкові обіди у майора з іспитом із артикула, нарешті, історія Семенкових грошей) з досить сухуватими відомостями про бої та маршрути російського війська. Але єсть і тут місця, де Стороженкові уявлення про старовину свідчать про деяку довільність його фантазії. Так, напр., ми читаємо, як, перейшовши через Дніпро і ставши в Чигирині, військо слухає молебень, що його править архімандрит Кирилівського монастиря Мелхіседек Значко-Яворський. До речі, Мелхіседек був ігуменом не Кирилівського, а Мотронинського монастиря і, починаючи з літа 1766 р., ні в Чигирині, ні в околиці його не жив. Джерелом Стороженкових відомостей була, як видко з авторської примітки до цих сторінок, «История Малороссии» Маркевича, книга, виповнена фантазіями і ненадійна. Повстання гайдамаків 1768 р. з’ясовується в ній релігійними переслідуваннями з боку єзуїтів. Повстання благословляє архієпископ Переяславський Гервасій Лінцевський, що відає православними парафіями Правобережжя, а його помічник, ігумен Мелхіседек на Зелені свята 1766 року (?) передав Залізнякові «золоту грамоту цариці Катерини». Він же роздає гайдамакам і свячені ножі.

Кілька довідок із спеціальних історичних праць з’ясують нам співвідношення вигадки та правди і в цьому образі. «Первый резник и бунтовщик», на думку польської адміністрації, Мелхіседек Значко-Яворський був людиною дуже від того далекою. Р. 1761-го призначений на управителя задніпрянської частини Переяславської єпархії, він намагався вибороти права дисидентів цілком леґальним шляхом. Через єпархіальне начальство він звертається до Синоду. Використовуючи фактичну силу російської дипломатії у Польщі, він просить у польського короля підтвердження давніх прав та привілеїв «о вольном содержании греко-российского благочестия». Його подорожі до Петербурґа (1765) та Варшави (1766) настроїли проти нього місцеву польську владу та уніатське правління церковне і повели до ув’язнення Мелхіседека. З ув’язнення він утік у жовтні 1766 р. і більше до Мотронинського монастиря не вертався. Розуміється, цього дуже мало, щоб уявляти його на зразок шевченківського благочинного із «Гайдамаків» з його аґітаційним казанням: «Молітесь, братія»[306]… Уже передбачаючи повстання, угадуючи, що воно ставатиме під прапор боротьби релігійної, він писав до людності Сміли й Черкас: «Болше терпіли, еще потерпіте. Ховайтеся, утікайте, а до гайдамак не приставайте. Наше діло судом доходить да терпініем. Лучше безвинно пострадати, нежели виноватым жити».

Стороженко справді мало відчував позицію православного духовенства на Правобережній Україні і додав ще своїх фантазій до відомостей Маркевича. Він утворив неймовірну картину підземелля в монастирі, завішаного шаблями, пістолями, рушницями та свяченими ножами. Прощаючись з архімандритом, Захарко говорить: «Что за диковинка? Этакого попа мне в жизни не приходилось видеть: настоящим полковником смотрит». Відповідно до цього характеру воїна-священика виписана і мальовнича зовнішність Мелхіседекова. Архімандритові вже біля 70 літ. «На стоїчному його обличчі, виснаженому працею і постом чернечого життя, вражали великі чорні блискучі очі. В них було ще стільки юнацького запалу, енергії, проникливості, що, здавалося, він бачив все в душі кожного, на кого дивився. Череп його, правильної форми, був зовсім голий, а широка біла борода сягала мало не до пояса». Це все дуже ефектно, але це зовсім не той Мелхіседек, яким він був у рік Коліївщини. Мотронинському ігуменові (архімандритом він став пізніше) було на той час 51 рік, і нічого виснаженого не було в його міцній постаті та простацькому обличчі з ріденькою рослинністю та невеликими, хоч і енергійними очима. Стороженко написав свого «ревнителя веры», не справляючись з справжніми портретами Мелхіседека.

Такою ж мірою довільний і опис монастиря, в якому ігуменствує Мелхіседек. Ось як вимальовує його Стороженко: «штукатурка во многих местах обвалилась, иконостас почернел, каменный пол вытоптался, ризы были сделаны из бумажной материи, а церковные сосуды оловянные». Насправді діло було не таке погане. Всього за чотири роки перед одвідинами братів Бульбашок, у липні 1765 року, Мелхіседек, добившись аудієнції у Катерини II, дістав од неї ризницю, «остатки которой, — пише р. 1864-го Ф. Лебединцев, — хранятся и доныне в Мотронинском монастыре». Дістав він і 15 000 крб. асигнаціями на допомогу біднішим парафіям Правобережжя.

Цікаве місце в історичних образках Стороженка посідають епізоди української лояльності та доброї згоди обох руських племен. Катерининська Росія боронить права України, віддаючи належне не тільки «українському нектару» — наливкам усіх ґатунків, але і українській одвазі. За те Україна платить їй вірнопідданством, своїм щирим пориванням послужити батьківщині і цариці. Так, розпочинається Барська конфедерація, і Росія «не може не прийняти діяльної участі» в польських справах задля відновлення прав дисидентів, тобто української людності Правобережжя. У відповідь на те, розповідає Стороженко, і «Малороссия сильно ополчается: казаки десятками тысяч собирались, как бы выростая из земли: молодежь рвалась, и все, что могло носить оружие, приставало к полкам и неслось на защиту братьев и веры православной». Цей рух захоплює і молодих Бульбашок, а надто Семенка, всім серцем відданого воїнському «артикулу». Стороженко знаходить у собі не одну нотку ліризму, виряджаючи обох своїх недорослів на війну: «Идите и вы, мои милые птенцы, чутко оперившиеся, по этому пути исполинов — настали для вас дедовские времена. Будьте, как они, верны своим священным обязанностям защищать веру православную и безопасность отечества. Явите себя достойными сынами Украйны, принесите нам мир, а для воспоминания на вечные времена славные деяния ваши, а если Богу угодно будет включить вас в число немалых жертв, умрите героями, чтобы жить и после смерти». Таким чином участь Семенка та Івася в турецькім поході є природне і безпосереднє продовження козацьких походів, козацької слави. Нічим іншим не може дорівнятися український шляхтич кінця XVIII в. ділам своїх велетнів предків, як службою у російській регулярній армії. Перед нами справжній погляд українського дворянства тих часів, коли український вояцький патріотизм зчеплявся із російським царелюбством. Перейнятий у Стороженка цими поглядами і «великий полководец» Румянцев. Коли після великого бою на берегах Ларги Захарко, вояка нерегулярний, «та до війни самий злий гад», з’являється перед наметом Румянцева з «допотопним ратищем» і двома татарами-бранцями, знаменитий генерал хоче дати йому в нагороду два червінці. Захарко відмовляється. Тоді Румянцев говорить: «Если деньги для тебя не награда, так вот тебе мое спасибо!» — і простягає йому руку, «которую Захарко без всякого замешательства пожал, низко кланяясь». На наших очах відбувається своєрідна «змичка» старовинної козацької відваги з новочасною російською мужністю і «табельним» воєнним мистецтвом.

Український дворянин з діда-батька на російській службі, нащадок старшинського роду, Стороженко весь час кладе наголос на українських симпатіях до Росії та росіян. Ще військо не стало по квартирах, як офіцери скрізь уже мають славу «превежливых и преучтивых». Побачивши батальйон під час переходу, молодий Семенко зачарований «силою и могуществом» «стройной воинственной массы людей». Йому здається, що старий Прохор Савич Драбина, що передав йому перед смертю шаблю Богдана Хмельницького — символ старожитної української слави, — апробував би москалів: «Ну, москали! Если бы покойник Прохор Савич увидел их, то, верно, сказал бы, что настоящие собаки». Стороженко немовби не помічає, що безцеремонність доброго майора Красноскулова та подвиги симпатичних підпрапорщиків, обмальовані у нього в реалістичних тонах, різко суперечать його власній характеристиці офіцерства, як «преучтивого и прелюбезного».

Але до справжнього пафосу доходить він, пишучи про Румянцева. Кампанія розвивається мляво, поки нитки керівництва зібрано в інших руках; досить перших звісток про призначення Задунайського, що ще не досяг тоді, застерігає Стороженко, вершків своєї слави і, власне, не був ще Задунайським, щоб у війську з’явився бойовий дух. «Достаточно было одного имени великого полководца, чтобы вывести войска из апатического состояния, в котором они находились». З’являється Румянцев на оглядини армії, і «громкое ура войск» відповідає «на ласковые и ободрительные слова обожаемого военачальника». Румянцев пізнає своїх давніх бойових товаришів. Він обходить поранених після бою, маючи для кожного ласкаве слово і обіцянку нового ранґу. При кожній появі його на сторінках роману Стороженко супроводить його епітетом «великого полководца». Семенко, пишучи додому про Кагульську перемогу, подає ті прикрашені дані, що увійшли потім до підручників «отечественной истории»: «Семнадцать тысяч наших разбили двести тысяч турок». Коротко сказати, характеристики військових операцій у Стороженка потрапляють в русло офіціальної версії про те, як

…во дни Екатерины

Славен стал наш русский штык,

И Кагульские дружины,

И суворовский Рымник.

Для Стороженка немов не існує тих потомків козацької старшини, що дорожили «умоначертанием прежних времен» і що проривалися часом гарячими тирадами «Истории Русов» або елегійними скаргами на зразок «Так вічной пам’яті бувало» Котляревського. Повертаючись додому по закінченні турецької війни, Івась та Семенко зостають новий порядок речей. «После восьмилетнего отсутствия братьев в Малороссии произошло много преобразований. Все пространство между рр. Орелью и Десной приняло название Киевской губернии, а полки переименованы в поветы. Почтовые дороги проложены по всем главным направлениям, так что братья, продав своих лошадей в Киеве, продолжали путь не останавливаясь». Проте всі ці зміни до їх свідомості якось не доходять. Вони нічого не помічають, крім весни. «Все было прекрасно, обворожительно, роскошно; все обновлялось, цвело, благоухало, и им казалось, что вся природа радостно приветствовала их возвращение, что вьющиеся над ними жаворонки заливались веселою песнею, что придорожное дерево для них трепетало своими листьями, а стаи пролетавших перед ними скворцов спешили радостными вестниками об их возвращении». Почуття братів у романі визначаються якимсь дуже молодим емоціональним тоном: це не тридцятилітні люди, обстріляні в боях, запорошені в походах, це школярі на вакаціях; ніякі зміни в політично-соціальнім побуті краю їх не обходять.

Такі історичні трактування в Стороженковій повісті-хроніці. Аматорсько-дворянські, вони не визначаються науковою сумлінністю у фіксації фактів, а освітлюють їх однобічно, з погляду тих шарів дворянства, для яких інтереси служби великою мірою заступили

прадедов деянья,

Завет, поверья старины

И самобытные преданья

Народной мстительной войны —

тобто урвали політичну традицію XVIII в. Коли дозволимо собі характеризувати настрої українського шляхетства часів Катерини, як настрої полетиківські і настрої безбородьківські (р. 1767-го Безбородько провів у Чернігові шляхетського наказа в дусі «предначертаний» цариці), — то Стороженки причетні були до других. Отже, і їх потомок тримається в своєму романі тих патріотичних ноток, що й українські оди часів Котляревського, Квітчині «Листи до любезних земляків», Гулакові вірші під час Кримської війни. Якогось глибшого і об’єктивного показу історичних фактів од нього нема чого й сподіватись.

4

Не маючи великої цінності своїм освітленням історичних постатей та подій, показуючи тільки, як сприймала їх служила дворянська верства XIX в., що один час постачала творців і споживачів українського письменства, чи не зберігають для нас «Брати-близнята» свій інтерес іншими сторонами, зосібна своїм типажем та побутовим письмом, — як картина життьового звичаю 2-ї половини XVIII в.?

Як таку картину, оцінив повість М. І. Петров у своїх «Очерках истории укр. литературы», але з художнього боку високо її не поставив. На його думку, «Брати-близнята» визначаються епізодичністю та відступами від головного предмета, а ці хиби архітектоніки є результат вагання авторового межи двома основними його джерелами: усною традицією (що підказала постаті Гаркуші, Захарка) та літературними зразками, як повісті Гоголя. На останніх Петров робить особливо сильний наголос. Для нього «следы подражания Гоголю» безперечні. «Старики Бульбашки живут такою же патриархальною жизнью, как Афанасий Иванович и Пульхерия Ивановна в «Старосветских помещиках» Гоголя. Воспитатель молодых Бульбашек, бурсак Галушка описывается такими чертами, какими бурсак в повести Гоголя «Вий». Соседи Бульбашек — Дудка, Передерин, Кныши, Малинки и проч. напоминают нам типы мелкопоместных дворян в поэме Гоголя «Мертвые души». Скряга Ховайлиха есть не что иное, как гоголевский Плюшкин в юбке. Наконец, ссора братьев Бульбашек и смерть их довольно точно воспроизводят повесть Гоголя о том, как поссорился Иван Иванович с Иваном Никифоровичем»[307].

Останніми часами питанням про Гоголя і Стороженка зацікавився А. П. Шамрай[308]. За браком місця не будем наводити усіх міркувань цього автора, тонких, спостережливих, — спинимося тільки на головніших його висновках. На думку А. П. Шамрая, Гоголь, як автор повістей із українського побуту, сильно заімпонував Стороженкові, повів його своєю стежкою. Подібно до Гоголя, український романтик основ’янських часів, «єдиний викінчений наш романтик у прозі», тягнеться в своїх оповіданнях (укр. мовою) до зображення ірраціонального (напр., надлюдські почуття «Марка Проклятого») та до декоративного і ґротескового його відтворення; подібний він до Гоголя і своєю мальовничістю та гумором. «Суть гумористичного у романтиків типу молодого Гоголя чи то Стороженка полягає не так у площині психологічних контрастів, як у втручанні ірраціонального в людське життя. «Потойбічна сила, ірраціональне скоряється людським бажанням, терпить і страждає від людей, і ця невідповідність із звичайним уявленням про необмежену силу ірраціонального викликає по контрасту почуття комізму («Жонатий чорт» Стороженка, «Ночь под Рождество» Гоголя). Але при всій тій подібності Стороженко значно поступається Гоголеві хистом: він не вміє «так уміло поєднати реальне та ірреальне»; «його фантазії примітивніші і «більше залежать від народно-поетичних джерел». Без порівняння менша у Стороженка і здібність дати велике полотно, перемішуючи в ньому чудесне і реальне, зворушливе і комічне: окремі куски літературного матеріалу поєднуються механічно, і широко задумана епопея виявляється мозаїкою, зложеною із недоопрацьованого матеріалу, пофарбованою «в фантастически кричащие, неестественные цвета», твором «сомнительной идейности и художественной ценности».

Ці слова цитованого в статті А. Шамрая Г. П. Житецького[309], сказані про «Марка Проклятого», можна, трохи зм’якшивши їх, застосувати і до «Братів-близнят». Як ми уже бачили вище, це досить-таки розмаїта мозаїка із камінців різного кольору і різної цінності. Є в цій повісті-хроніці і фольклорні матеріали, і історичні перекази; є дещо і від Гоголя, як у людських образах, так і в їх взаємному ставленні, в їх розміщенні. Але, як скрізь у Стороженка, його спільні з Гоголем образи подані ескізно і спрощено, без характерної гоголівської яскравості в патетичному підсиленні чи то в карикатурі; а подібні ситуації, в залежності від авторського наставлення, зовсім по-іншому освітлені.

Подружжя старих Бульбашок справді дечим нагадує гоголівських Товстогубів. Семен Семенович так само прив’язаний до Марти Іванівни, як і Афанасій Іванович до Пульхерії Іванівни і разом з тим ввесь час її піддражнює.

«Бывало, подведет ее к стене, на которой висело дедовское оружие, укажет на саблю, залитую в серебро и осыпанную дорогими каменьями, да и промолвит необыкновенно серьезным голосом:

— Вот эту саблю подарю Семенку.

— А Ивасю какую? — спросит Марфа Ивановна.

— Вот эту, — да и покажет на какую-нибудь старую, у которой торчат лубки из прогнившей кожи ножен.

— Что это вы выдумываете? разве Ивась не ваше дитя, а какой-нибудь подкидыш…»

Ці розмови дуже близько нагадують розмови Афанасія Івановича про війну та про пожежу і ведуться так само в дусі старосвітської ввічливості на ви. Але на цім схожість і обмежується. Подружжя Бульбашок живе іншими інтересами: будучністю дітей, життьовими їх успіхами, тривогою за них. Що ж до загального колориту їх життя (господарчі турботи, наготовляння запасів тощо), то не конче цю спільність з’ясовувати впливом Гоголя…

Безперечне і те, що в образі старої Ховайлихи багато плюшкінського: загальне враження худорлявої зігнутої постави, залізні речі, навішані коло пояса, і т. д. Так само підкреслюється контраст поміж убогим виглядом села і величезними запасами дідича. У Стороженка про Ховайлиху читаємо: «К току, наполненному скирдами хлеба, шла целая улица амбаров и кладовых, засыпанных зерном. Далее тянулась деревенька; полуразрушенные избы торчали одиноко и свидетельствовали о совершенной нищете крестьян». Гоголь про Плюшкіна розповідає: «Какую-то особенную ветхость заметил он (Чичиков) на всех деревенских строениях: бревно на избах было темно и старо, многие крыши сквозили, как решето; на иных оставался только конек вверху да жерди по сторонам в виде ребер». І далі: «У этого помещика была с лишком тысяча душ, и попробовал бы кто найти у кого другого столько хлеба зерном, мукою и просто в кладях, у кого кладовые, амбары и сушилы загромождены были таким множеством холстов, сукон, овчин». Проте у Стороженка єсть і свої подробиці, дуже яскраво виписані: це щокобитна дощечка Ховайлихи та другий її винахід — пускання крові призначеним на продаж свиням, щоб із тої крові наробити економних ковбас дворовим людям. На відмінність од Гоголя, постать Ховайлихи намічена тільки в головних рисах.

Щодо останнього із указаних у М. І. Петрова моментів — сварки братів, то тут ми б занотували не стільки подібності, як відмінності. Щоправда, брати сваряться за таку ж дрібницю, як і славнозвісний гоголівський гусак, що був causa belli межи Іваном Івановичем та Іваном Никифоровичем, — але сварка братів Бульбашок у Стороженка трактується в інакшому тоні. Сварку «двох Іванів» у Гоголя показано, як один із прикладів «бессмертной пошлости людской», обставлено низкою веселих жанрових сцен. У Стороженка, який співчуває своїм героям, сварку братів змальовано в психологічному плані; автор умотивовує і грубість Івася за картами, і непримиренність Семенка після конфлікту, а поворотні пункти в історії конфлікту супроводить ефектами мелодраматичного характеру (напр., сцена на кладовищі).

Знаходимо ми в літературі іще зіставлення Стороженкової повісті з такою широкою річчю, як «Пан Халявский», з його побутовим тлом та «певною перевагою культурно-етнографічного матеріалу над інтриґою». Справді, в обох творах багато спільного. Квітка сам розповів, що його «Пан Халявский» «начат по поручению Василия Андреевича Жуковского», «чтобы описать старинный быт малороссиян, род жизни, воспитание, занятия и все до последнего». Автор обіцяє показати нам молодість пана Халявського, як типової для свого середовища людини, «службу, домашнюю жизнь и занятия… процессы, женитьбу, воспитание детей». Але повісті Квітки-Основ’яненка властивий сатиричний ухил. Трушко Халявський людина нерозумна і тривіальна, і повість про нього раз у раз збивається на оповідання про дурня. Побутові картини Квітчині викривлено, карикатурно віддзеркалюють старий побут. І навіть Горленко, реабілітуючи в «Русском архиве» російські писання Основ’яненка, мусив признатися, що мало що «можна сказати» «в защиту пресловутого «Пана Халявского», і, серед нечисленних живих та значущих місць, всього-на-всього один епізод уважав у повісті «замечательным» — «старинный банкет последних времен гетманщины, гомерическое угощение, задаваемое знатному полковнику стариками Халявскими»[310].

Ці сатиричні тенденції зовсім чужі Стороженкові: коло бульбашківської хроніки він ходить любовно й обережно. Він любить цю «старовинну казку», що відходить у безповоротність, немов провалюється крізь землю, і тому більше щастить йому змалювати непохопливе життя українських дідичів тої пори, коли хати їхні були вкриті очеретом, «в гостиных стояли лавки, покрытые коврами, а за столом служили девки в белых сорочках, пестрых исподницах и червоных черевичках»[311]. Перед читачем проходять опуклі, рельєфні образи домашньої науки Івася та Семена, парафіальний диякон і іспити з букваря (порівняй відповідну сцену з «Пана Халявского»); приїзд полкового судді і перші зустрічі старого побуту з новим, освіченим; військова служба братів, деталі господарства (уже розглянуті у нас операції Івана Семеновича з купівлею Кучугурівщини), докладні і теплі згадки про колишні веселі забави, що їх витіснив заглиблений і похмуро-зосереджений віст; сватання, гастрономічні таємниці (опис вечері, що її виготувала Любинька під час перебування будищан на роменському ярмарку); нарешті, весільний ритуал (одруження Івана Семеновича з Галею), що відрізнявся так від селянського, «народного» тільки більшою деталізованістю та ширшим розмахом. І все те рекомендується нам з найкращого боку — «як щирая старовина, в злиднях багата і в горі ясна». Скрізь підкреслюються елементи моральної тривалості, сердечної щирості, монументального спокою старих людей. Панський побут показаний не в тривіальному приниженні, як у «Пане Халявском», а, так би мовити, в вищесередньому своєму виявленні, і освітлено його м’яко і часом не без гумору, але без жодного жарту та карикатури.

В цьому спокійному і детальному змалюванні старих життєвих форм і полягає значення Стороженкового роману для сучасного читача. Не задовольняючи нас архітектурною своєю стороною (не зовсім зладжений і диспропорційний), перейнятий старими, ще 20—30-х рр. XIX в. поглядами на українську минувшину, — тут, у побутописних начерках, він і досі ще цікавий, свіжий, цінний, бо, як вірно зазначив іще Лєсков, обсерватор сторонній, але вдумливий: «писатели малороссийского происхождения» давно чужалися здорового реалістичного спрямування, яке допомогло б їм належним способом показати старий дідичівський побут. «Жизнь малороссийского козырного барства, — писав Лєсков, — от нас скрыта романтизмом или крайним простонародничеством малороссийских писателей (простонародничеством, очевидно, в сенсі переважного тематичного тяжіння. — М. З.). Меж тем малороссийское барство имеет свою оригинальность, которая стоит изучения и которая в то же время способна проливать довольно яркий свет на те особенности малороссийского характера, какие… представляют (собою) славних прадідів великих правнуки погані»[312]. Не будемо говорити про те, якими саме «об’єктивними» причинами зумовлена ця простонародність української повісті. Самий факт спостережено вірно. І отут роман Стороженка і виділяється як рідкий для українського письменника приклад уваги до іншого, не селянського і не попівського побуту. Простонародності (в лєсковському розумінні слова) йому закинути не можна, навпаки, він грішить протилежним: шляхтичі Бульбашки представлені в ньому якось ізольовано, без виразно окресленого тла закріпачуваного на той саме час селянства. Правда, без «романтизму» в нього не обійшлося (чого вартий сам Гаркуша!), — але з-під романтичного оздоблення та грубуватих деколи ефектів у нього скрізь вибиваються реальні, правдиві риси панської старосвітчини, подаючи добрий внесок в характерологію українського напівкозирного і неповнокозирного панства.

Цим достатньою мірою і виправдується поява повісті в українському перекладі.

1929—1930

Корней Чуковский, Андрей Федоров. Искусство перевода{187}

Academia. Ленинград, 1930. Стор. 236. Ціна 2 крб. 40 коп.

Проблеми перекладу щораз ширше притягають увагу літературознавців. Спостерігається це в українській літературі, де тільки останніми роками стала на ноги і широко зорганізувалася перекладна справа (а разом з тим виявилася і потреба зафіксувати основні вимоги до художнього перекладу, зложити, як влучно висловлюється К. Чуковський, «абетку для перекладачів»); спостерігається це і в літературі російській, що має вже цілий ряд талановитих перекладачів та видатних редакторів і де вже не раз підіймалося питання, як переклад вивчати та які вимоги перед ним ставляти. Таке зацікавлення мистецтвом перекладу належить розцінювати, безперечно, як з’явище позитивне, як засновок і ознаку переходу перекладного письменства на вищий ступінь розвитку. Аматорському та халтурному перекладові стає щораз трудніше. Принаймні, автори рецензованої книжки свідчать, що вимоги, які ставляться тепер перед перекладачами, виросли незвичайно, що поганий переклад відчувається нині як «наклеп на автора», «як злісне шкідництво, що завдає великої кривди широким читацьким масам». Так стоїть справа у росіян, так починають ставити її і в нас. І Державне видавництво, і «Книгоспілка» заходжуються коло організації великих перекладних бібліотек, не випускають перекладних робіт без відповідальної редакції, обростають кваліфікованими перекладачами.

Єсть у нас і спеціальна література, питанням перекладу присвячена. Така книжка Фінкеля — «Теорія і практика перекладу» (рецензована в X кн. «Ж. й р.» за р. 1929-й), не кажучи про низку статей В. Державина, Г. Майфета, Ю. Савченка та ін. Проте далеко не всі питання поставлено, і багацько з’явищ перекладної практики лишаються ще не освітлені. Тому-то, раз уже «практика перекладу стала одним із актуальних питань радянської культури», українському читачеві корисно буде приєднати до свого досвіду і цю невелику книжку, що належить авторству двох видатних теоретиків перекладу.

К. Чуковському в книзі належить велика стаття «Принципи художнього перекладу» (стор. 9—73). В друку з’являється вона не вперше — див. давню ГІЗівську книжечку під тою ж назвою р. 1920-го, де ця стаття міститься поряд з статтями Ф. Д. Батюшкова та Гумільова. В новому виданні її трохи тільки доповнено новими прикладами. К. Чуковський базується здебільшого на перекладах англійських та американських авторів — Шеллі, Вітмена (переклади Бальмонта), Діккенса (переклади Іринарха Введенського, Ранцова, Шишмарьової, Бекетової), Шекспіра (переклади Дружиніна) та ін. Приклади взято здебільшого яскраві і розложено (досить ефектно) по численних рубриках: «лицо переводчика», «переводчик — враг», «социальная природа переводчика», «переводчик и автор», «фонетика», «стиль», «словарь», «синтаксис» etc. Із тонких спостережень та дотепних коментарів кінець кінцем вирізняється докладна і струнка рецептура перекладу. Із окремих указівок автора для українського читача цікаві гарячі протести К. Чуковського проти зубожування словника перекладів, проти досить звичайного у нас невміння перекладачів орудувати засобами синоніміки: «Boat у них всегда лодка и никогда не челнок. Palace — всегда дворец. Почему не палаты, не хоромы, не чертоги? Почему house всегда и во всех случаях дом, а не обитель, не жилье, не жилище, не кров, не обиталище, не семейный очаг?» (Стор. 47—48). Чи не те саме слід сказати і про українських перекладачів, що до недостатньої віртуозності часто-густо прилучають ще й короткозорий пуризм та словобоязнь, запідозрюючи одні вислови як русизми, а інші як полонізми?..

До основної статті К. Чуковський додав ще невеличку замітку «В защиту Диккенса» — свою рецензію на нове, 1929 року, видання «Давида Коперфільда» та «Домбі й сина» під редакцією І. Жилкіна.

Стаття другого автора, А. Федорова, зветься: «Приемы и задачи художественного перевода». Автор двох теоретичних статей у збірниках «Поетика» («Проблема стихотворного перевода», «Звуковая форма стихотворного перевода») та цікавої роботи про російських перекладачів Гайне (збірн. «Русская поэзия XIX в.», вид. Academia, 1929), А. Федоров нічого не радить, не диктує, а тільки крок за кроком намічає різні теоретичні питання, на які наводить робота перекладача. Виклад стислий, конспективний; прикладів мало, зате дбайливі посилання на літературу дають корисні бібліографічні вказівки для кожного, що хотів би попрацювати над питаннями перекладу. Загальні думки А. Федорова відомі з попередніх його статей. Ми знаходимо тут і твердження про неминучу неточність перекладу, і формулу, що «переклад супроти первотвору є подоба, утворена з іншого матеріалу». Неможливість точного перекладу А. Федоров ставить у зв’язок з многосторонністю перекладного завдання: відтворюючи якусь одну сторону первотвору в іншій мові, перекладач мимоволі ламає принцип точності в інших ділянках роботи, жертвує, скажімо, евфонічними особливостями первотвору на користь особливостей синтаксичних і т. п. «Характерні особливості ориґіналу немовби борються за своє місце в перекладі». Перекладна робота приймає той чи інший вигляд, в залежності від основного стилістичного настановлення перекладача: так, перекладач може архаїзувати і модернізувати ориґінал; може, шукаючи для нього найприродніших відповідностей у своїй мові, зайти так далеко, що надасть йому зовсім інший національний колорит; може, навпаки, додержуючи специфічних рис чужої мови, варваризувати переклад як із погляду словника, так і з погляду синтакси. Говорячи про переклади «з установкою на чужомовність» та «з установкою на мову свійську», А. Федоров посилається на статтю В. Державина у «Плужанині» (1927, ч. 9) та на його класифікацію перекладів (переклади аналогічні та омологічні). Цікавий у статті А. Федорова, на жаль, мало розгорнутий, розділ про еволюцію перекладу в російській літературі та про форми перекладних видань.

1930

Листи Я. І. Щоголева до М. Ф. Комарова{188}

Лексикограф і популяризатор, ретельний етнограф-збирач, юрист з освіти і фаху, М. Ф. Комаров порівнюючи мало був причетний до красного письменства, до літературної критики, до історично-літературних студій. Але цілком байдужим до письменства, розуміється, не був, та й не міг бути. Для нього, як і для інших людей його покоління, українське слово було «єдине добро», «пам’ятка колишньої слави і запорука майбутнього розцвіту», і на службі тому слову він узяв на себе найневдячнішу, найкопіткішу частину — реєстрацію: реєстрацію бібліографічну, якою був його «Докажчик нової української літератури 1798—1883», друкований у «Раді» (ч. І, К., 1883), «Шевченко в литературе и искусстве», «Покажчик видань Котляревського та писань про нього» (Збірн. «На вічну пам’ять Котляревському», К., 1904), «Українська драматургія» (Од., 1906, з додатком 1912 р.); реєстрацію біографічну, некроложну, якій він служив своїми статтями та замітками в «Ділі» й «Зорі» переважно. Порівнюючи рідко виступав він з критичними оцінками українських авторів… Куліш, драматичні твори Кропивницького, Чайченко — до числа тих небагатьох діячів літературних, що найбільше обійшли Комарова, належав і Яків Щоголів.

Самотній і замкнутий поет, що до 80-х рр. доховав ідейну спадщину часів своєї молодості, консервативний, «патриархальний гетманец», «в чрезмерно скромной рамке жизни, кроме музыки»[313], ненависник народників, що ладен був виправдувати урядові нагінки на українофілів, видимо, імпонував йому своїм поетичним хистом. М. Ф. Комаров, громадськи дисциплінований, діяльний, відданий черговій актуальній роботі, ладен був багато дарувати «старому лірникові», якого новітній дослідник справедливо іменує «ідеологом української дрібно-міщанської обивательщини»[314]. Для Комарова Щоголів — славний поет; уже в перших поезіях, друкованих у «Молодикові»[315], виявився «сильний поетичний талант, не погаслий навіть і тепер (у 1885 р.), дарма що поетові вже більше 50-ти років і що кобза його мусила замовкнути на цілих 20 літ»[316]. Поезія Щоголева — поезія щира, справжня, а найбільша її міць полягає в безпосередньому ліризмі. Там, де поет переходить до мотивів громадянських, його «голосна ліра» тратить велику частину свого чару. Розвинув ці думки М. Ф. Комаров у своїй рецензії на «Ворскло» («Діло», 28.IV.1883, ч. 47).

В цілому хист Щоголева стоїть дуже високо. Комаров наводить відомі слова з Кулішевої «Хати» про «правдиво народний склад» щоголівського компонування, про «власний звук його поетичного голосу». Говорить про причини довгого мовчання поетового, повторяючи щоголівську версію про критичний присуд Бєлінського, що ніби відбив його від поетичної творчості. «Та й справді, де таки було не нахилитись молодому хлопцеві перед такою силою, якою був тоді звісний критик Бєлінський, котрий, не знаючи нашого люду, …сміло казав, що українська література — бридня і дурниця». Нарешті, висловлює Комаров і надію, що «може, незабаром доведеться нам ще почути його голосну ліру».

Але не замовчує критик і неґативних сторін поетового доробку.

«На превеликий жаль, — пише він, — Щоголів зачіпає іноді такі питання громадянського життя, де вже без вірної тенденції ніяке поетичне слово ваги не матиме. А ся тенденція у Щоголева не завжди вірна. Правда, що таких п’єс у нього хіба тільки дві: «До бурсаків» та «Верцадло», але вони таки чимало шкодять враженню. В першій дивує нас той жартівливий глум, який зовсім не до речі, коли чоловік згадує про шибеницю, а вже тая неначе хвала минулому часу, коли бурсаків парили різками, зовсім таки недоладна. В другій п’єсі, «Верцадло» зовсім вірно й поетично малюється недоля селян в Слобідській Україні, але об’яснення сієї недолі виходить таке, ніби то народ, ізвикши до кріпацької неволі, не зумів відшукати щастя в праці і «як очманіливий», «побрів од шинку до шинку». Чи вже ж таки справді поет дивиться на народ, як на п’яниць ледачих, коли сей народ своєю працею кровавою дає змогу науці і поезії і всім утіхам нашого життя цвісти і процвітати? Чи справді ж таки поет не має іншого об’яснення недолі селянського життя, як п’яне ледацтво, коли послідні висліди економічні та статистичні ясно показують, чому народ бідує? Хотілось би вірити, що поет, як нам здається, просто не домовив своєї думки, не висловився як слід, бо й справді поетична форма непридатна там, де треба вияснити, чому воно так, а не так. Діло поезії малювати життя, як воно єсть направду, чуле серце і освічений розум почують, чи слід воно так бути, чи ні, а вже наука розміркує, чому воно так сталося і що треба зробити, щоб запобігти лихові».

Формальну сторону щоголівської поезії Комаров характеризує так: «Стих у Щоголева по складу дуже різний, але скрізь гарний, голосний, поетичний, рима легка, жвава і, як то кажуть, скрізь до ладу та до прикладу». Щодо мови, то і мова у Шоголева дуже гарна і щиро народна. Не до вподоби Комарову тільки поодинокі слова, надто в «робленому», піднесеному тоном «Келиху».

Подані нижче листи Я. І. Щоголева вносять деякі цікаві рисочки до загального образу обох кореспондентів. Вони стверджують посвідчення поета в його автобіографічному листі до П. С. Єфименка, що він не збирався своїх поезій друкувати, коли б не схилили його друзі — А. Л. Шиманов та Комаров[317]. Перший же лист, яким починається серія, має характер звіту неподатного та непохапливого автора одному із своїх будителів. М. Ф. Комаров, видимо, заохочує старого поета виступити «перед широким світом», копіює і пересилає йому ранні поезії, настоює на авторській передмові до збірника, клопочеться про рукопис перед київською цензурою. Перед виходом книжки він здобуває авторського рукописа, щоб одразу ж привітати «Ворскло» добрим словом рецензента (це й є вище цитована стаття із «Діла»). Нарешті, пропонує збірник Щоголева книгарням і потім провадить грошові розрахунки з автором. Коротко сказати, перед нами проходять уривками цензура і книгарська історія «Ворскла».

Щоголів ставиться до свого кореспондента з незмінною пошаною: передає через нього свої поезії до журналів та альманахів, повідомляє його про свою роботу, питається поради у видавничих справах, в яких уважає себе профаном. Набивається йому з деякими «вигідними» пропозиціями, нарешті, зачіпає деякі літературні теми, як натуралістичні надмірності російської літератури і в зв’язку з тим успіх «Власти тьмы» Л. Толстого. Характерно, що початки натуралістичних тенденцій він датує 50-ми роками («Это закваска, которая с конца 50-х гг. бродит, бродит и черт его знает, когда перебродит»).

Уривається листування на початку 1892 року. Чи то кореспонденти прохололи один до одного, відчули власне своє розходження (певна річ, Комарову не до смаку було небажання Щоголева друкуватися в Галичині), чи то причиною тут була хвороба серця, що примусила Щоголева звернутися до лікарів у квітні 1891 р.[318], — сказати тяжко. На користь останнього припущення промовляє і те, що наприкінці 1892 р. Щоголів уриває листування і з Дерев’янкіним, якого уважав найближчим до себе приятелем-однодумцем, одним із нечисленних уже «останніх могікан», патріархально-відсталих романтиків, патріотів «Слобожанщини».

1930

П. Гулак-Артемовський. Твори{189}

Видання друге. Редакція, вступна стаття та примітки І. Айзенштока. Бібліотека українських класиків. X., ДВУ, 1928. 424 с.

В серії українських класиків Державного видавництва «Твори» Гулака-Артемовського, що виходять другим накладом під редакцією І. Я. Айзенштока, належать до найбільш опрацьованих науково як з погляду тексту, так і з погляду коментарія. Перше видання їх на сторінках «України» було відзначене докладною рецензією К. О. Копержинського (1927, кн. IV, стор. 195—199) — тому в даному разі спинимось тільки на деяких моментах, де міркування редактора, на наш погляд, не можуть бути виправдані.

Ґрунтовної різниці межи 1 виданням і цим, другим, немає. В postscriptum’і до вступної статті редактор І. Я. Айзеншток говорить, що з часу першого видання його погляди, як принципово-літературознавчі, так і його розуміння постаті Гулака, в ґрунті не змінилися, і тому він вніс тільки другорядні поправки та додатки. Такі доповнення та поправки можна відзначити і в статті, і в примітках до тексту (серед останніх занотуємо С. В. Пилипенкові переклади використаних у Гулака-Артемовського байок Красицького). Що ж до одного з найголовніших заперечень критиків — проти розуміння Гулака-Артемовського, як новатора в умовах українського письменства 20—30-х рр., — то їх І. Я. Айзеншток ні в якій мірі не приймає, і тільки для того, щоб «читач міг вислухати alteram partem», поширює примітку про II оду до Пархома (стор. 382) цитатою із рецензії К. О. Копержинського. Як і раніше, І. Я. Айзеншток настоює, що Гулак-Артемовський був розпочинателем в українській поезії нової романтичної течії, і пробує довести принципову відмінність межи його переробками Горація та травестійними методами «котляревщини». Гулакові переспіви Горація не є травестія, изнанка, «то есть описание шуточным слогом тех происшествий, какие прежде описаны были слогом высоким» — це або варіації на Горацієві теми («Горацієві оди правлять йому за motto»), або просто наслідування римського лірика. Аналізуючи оду до Терешка і зіставляючи її з первотвором — одою до Вальґія (Carm., II, 9), І. Я. Айзеншток хоче довести, що, заступаючи Вальґія — Терешком та Одаркою, Авґуста — білим царем, а гелонів — допіру переможеними «ляхами», Гулак робить те саме, що й Державін у своїй оді «На смерть графини Румянцевой» («Не беспрестанно дождь стремится на класы с черных облаков»), де так само змінені гораціївські імена на російські. Закликає І. Я. Айзеншток і до історичної перспективи в оцінках, і на доказ своєї думки наводить епізод із Шевченкової повісті «Близнецы», де один із персонажів, переяславський сотник Сокира, вихованець Академії, латиніст і гебраїст, порівнює Гулакову оду з первотвором і примовляє: «Превосходно! И в точности верно!» Звідси робиться висновок, що на сучасних читачів ода до Пархома справляла інше враження, як на нас, вихованих у інших обставинах: вони, мовляв, травестії в ній не бачили.

На нашу думку, на ці міркування І. Я. Айзенштока тяжко пристати. Думаємо, що враження Шевченкового героя зовсім не таке єдино-характерне для сучасного читача. І сам Шевченко, кількома рядками вище, розповідаючи про читання Гулакової оди у Сокир, додає в дужках: гениальная пародия! Про сприймання оди, як переробки жартливої, свідчить і наведена в статті Айзенштока цитата з Костомарова, що «для многих не столько было забавно содержание сочинений Котляревского и Артемовского, сколько слова, выговор, обороты малороссийского языка». Значить, уважати твори Гулака-Артемовського та Котляревського «забавними», з огляду на їх зміст, було річчю звичайною… Розуміється, ми не заперечуємо конечної для історика літератури потреби впроваджувати історичну перспективу в свої міркування, — ми тільки думаєм, що і при такій умові можна зауважити певну відмінність у стилі, скажім, Гребінчиного перекладу «Полтави» і перекладу А. Шпигоцького, межи «Пархомовими одами» Гулака-Артемовського і перекладом 2-го еподу Боровиковського, межи Гулаковою одою до Терешка і його ж таки віршем «До Любки». Щодо імен Терешка й Одарки, то вони, на нашу думку, справляють у Гулака інше враження, як російські імена в перейнятих від Горація одах Державіна чи то В. Капніста (Дашкова, Перфильев і т. п.), бо ж подаються в іншому побутово-стилістичному супроводі. Наявність бурлескного тону очевидна хоч би в таких зворотах автора: «Воно минеться все, козаче, не журись / Кинь лихом об землю! Якого ката слиниш?» І далі: «Он не таких стяло / нехай боронить Спас / Що й кендюх розлетівсь із єдноральським пузом», «Вже Федорович наш з їх видавив весь жир»; «Бач, ярепудова збентежилась ляхва» і т. д. Зумисна тривіальність цих рядків розбиває всі докази І. Я. Айзенштока. Оскільки відмінний ефект цих рядків від державінської оди «На смерть Румянцевой», можна навіть переконатися з простого зіставлення текстів.

Не вирішують справи в бажаному для І. Я. Айзенштока напрямку і наведені у нього авторські та редакційні («Вестника Европы») примітки до творів Гулака-Артемовського. Коли Гулак «по влечению любопытства» спробував передати «на малороссийском языке чувства нежные, благородные, возвышенные», нав’язуючись до народних пісень, як до зразка, — то це ще не означає «свідомого відходу від традицій Котляревського», — бо ж і Котляревський змальовував благородні почуття, і теж до народної пісні нав’язувався в «Наталці Полтавці».

Цілком слушну характеристику робить І. Айзеншток псалмам Гулака-Артемовського. Він підкреслює поважність авторського в них завдання і разом з тим детальне розроблення образового матеріалу та «заміну піднесеного поетичного стилю звичайним розмовним». Але з висновком дослідника: «приклад перекладу псалмів ще раз переконує нас у тому, як ризиковано вбачати в творчості П. Гулака-Артемовського травестійну манеру» — і тут погодитися не можна. Варт простежити за стилістичними «зривами» Гулака або порівняти його псалми з шевченківськими, перекладеними дванадцятьма роками раніше, щоб побачити, як багато шкодить йому «травестійна» вихованість вірша.

Цікавим доповненням текстів Гулака-Артемовського у книзі з’являються оди Миколи Шрамченка («Гараськова ода до Опанаса») та дві «Гараськові побрехеньки» О. Мартинова. Не можна тільки не пошкодувати, що редактор видання не використав їх для свого досліду. Тим часом вони кинули б виразне світло на те, що саме читачам подобалося в одах Гулака і, може, утримали б від заперечення травестійного характеру останніх. Як свідчення про читацьке ставлення і сприйняття «Од до Пархома» вони дають без порівняння цінніший матеріал, як посилання на персонажів шевченківської повісті. Побажаймо, щоб у дальшому виданні І. Я. Айзеншток детальніше розглянув їх хоч у примітках: «Ода до Опанаса» є цікава переробка Горацієвої оди Solvitur acris hiems (Carm, І, 4); побрехенька «До Панкрата» — є травестія оди «До Таліарха» — Vides ut alta stet nive candidum (Carm., I, 9) і, нарешті, побрехенька «До Остапа» доволі близько йде за Горацієвою одою до Постума (Carm., II, 14), значно ближче, як відповідна переробка Гулакова.

Наостанку слід зазначити ще кілька дрібничок. 1) Чи не зайву розкіш запроваджує редактор видання, наводячи серед приписуваних Гулаку-Артемовському творів тексти, які запевне йому не належать (напр., вірші Л. Боровиковського). 2) Беручи латинські motto до Горацієвих од: «Parcus deorum cultor et infreguens» — I, 34, та «Ehenu fugaces» — II, 14, редактор наводить їх то правильно, даючи їх від себе (с. 84), то з пильно додержаними помилками: «Cornus deorum vultor» там, де цитує «Украинскую старину» Г. П. Данилевського (с. 37, 390). Невже друкарські помилки видання 1866 р. такі важливі для редактора?! Нарешті, 3) На с. 91 І. Я. Айзеншток пише: «Цілий вірш Гулак присвятив турботам про обіцяну галку білу — очевидячки, Станіславську звізду, що ніяк не може долетіти до Харкова». Чи не про Аннинську звізду мова, бо тільки в такім разі з’ясовується гра слів, на якій побудовано вірш: Анна — Галя — Галка?

До плюсів видання слід зарахувати детальні й ґрунтовні примітки, дуже уважно зібрані біографічні матеріали та цікаві замітки щодо попередніх видань та рукописної спадщини Гулака-Артемовського.

1930

Іван Бєлоусов, російський перекладач «Кобзаря»{190}

1

7 січня 1930 р., на шістдесят сьомому році життя помер у Москві Іван Олексійович Бєлоусов, поет, драматург, літературознавець (мемуарист), многолітній перекладач Шевченка[319]. Російський літературознавець пом’яне його, певно, як одного з поетів-самородків та самоуків, що свого часу виступав навіть у ролі організатора поетів-селян, поетів-«суриковців». Для літературознавця українського найцікавішою видасться, мабуть, його пильна праця над перекладом та популяризацією Шевченка. Відоме порівняння біографа з середньовічним васалом, що «з предковічного ленного права» повинен незмінно і при кожній нагоді носити за своїм сюзереном зброю і віддавати йому належні знаки пошани; це порівняння легко може бути перенесене і на деяких перекладачів. Таким вірним васалом Шевченка був і Бєлоусов, протягом мало не всієї літературної діяльності своєї, почавши з р. 1887-го, коли в Києві з’явилася перша його книжечка «Из «Кобзаря» Шевченко (украинские мотивы)», і кінчаючи р. 1919-м, коли йому пощастило дати Шевченкову спадщину репрезентованою, так мовити б, пропорціонально, без пропуску революційних поезій, без цензурних купюр.

Основні факти життя Бєлоусова подано в його автобіографічних замітках та мемуарах. Народився він 8 грудня 1863 р. в Москві, в родині кравця, із селян Подольського повіту Московської губернії; учився в першій городській школі, де захопився поетами як старими — пушкінської пори, так і новішими, часів поетичного ослаблення та занепаду: Майковим, Полонським, Плещеєвим і серед них Суриковим, що справив на нього велике враження своїми «простыми, задушевными стихами-песнями»[320]. Закінчивши школу, він мусив узятися до батьківського ремества і став ділити свій час межи кравецтвом і поезією.

Важливою датою в своїм житті Бєлоусов уважав р. 1880-й, коли він, випускний учень городської школи, був свідком урочистого відкриття пам’ятника Пушкіну на Тверськім бульварі, а потім, по закінченні іспитів, поїхав до родичів у Київ. Київ справив на нього величезне враження своєю природою та етнографічним колоритом. «Я бродил по окрестностям, — розповідає Бєлоусов, — по ярмаркам, по базарам, заслушивался слепцов-лирников, сидящих со своими поводырями-мальчиками у пыльных дорог; подолгу засиживался на берегу Днепра, любуясь степными синими далями за Днепром»[321]. Старці-лірники, з їх незрозумілими словами («я не понимал слов, но чувствовал, что они вдохновенны»[322]), навіяли початкуючому авторові образ Січі, уявлюваної, очевидно, за Гоголем:

Снилась мне былая Сеча:

Словно волны за грозой,

Славных вольных запорожцев

Выступал за строем строй.

Набекрень надвинув шапки,

И свободны, и легки,

Каждый с длинной, острой саблей

Едут степью козаки.

Впереди, с гетманом батькой… і т. д.

Згодом, прислухаючись до живої розмови, молодий поет почав розуміти український текст, заходився купувати українські книжки і в першу чергу придбав «Кобзаря» (в дешевому йогансонівському виданні), сприйнявши його як виявлення народно-поетичної традиції. «И вот, когда я начал читать «Кобзаря», я вспомнил, о чем пел лирник; передо мною все шире и шире стала раздвигаться история украинского народа, я понял его душу, перелитую в творения Шевченко»…

За читанням прийшла охота перекладати. «Когда струны лиры Тарасовой зазвучали в моей душе и нашли в ней отзвук, я попробовал переводить стихи Тараса Григорьевича на русский язык»… «С тех пор — вот уже около 35 лет — у меня на письменном столе лежит «Кобзарь»[323].

Із власних признань І. О. Бєлоусова видко, як поетичний геній Шевченка полонив відданого перекладача. В книзі «Литературная среда» він пригадує, напр. (і навіть кладе на тому наголос), що перша поява друком його віршованих речей (26 лютого 1882 р.) спалася з двадцять першими роковинами Шевченкової смерті. Трохи нижче читаємо звістку, що певним циклом бєлоусовські переклади із «Кобзаря» з’явилися р. 1886 — «а этот год отмечал двадцатипятилетие со дня смерти Шевченко». Отже, ім’я великого поета «связалось с первым днем моего вступления в литературу»… «каким-то непонятным, странным образом вплелось в мою жизнь».

Перша пора перекладницької роботи Бєлоусова обіймає кінець 80-х і 90-і роки. Репрезентована збірником «Украинских мотивов» (Київ, 1887), вона завершається «Кобзарем» в переводе русских писателей», виданим р. 1900 у «книгопродавца Клюкина». Це вже велика, на 365 сторінок книга, з пожанровим розпологом матеріалу: І — Думи, II — Пісні, III — Балади (серед них багато речей, дуже далеких від баладної форми, напр., пісня «Ой чого ж ти почорніло, зеленеє поле») і IV — Поеми. Редакторові тут належить вступна стаття, що обмежується, правда, переказом головних біографічних фактів, та 43 поезії, не рахуючи уривків із «Гайдамаків», доданих до давнішого перекладу Голованова. Все це переважно пісні з побутовим забарвленням (10 №№), ліричні медитації, здебільшого далекі від громадянської ноти (19 №№, серед них «Думы», «Промчались годы молодые», «Порой и старику седому») та ще півтора десятка «балад», до яких віднесений і «Заповіт», поданий, розуміється, з цензурними скороченнями, що відбирають всю його гостроту[324]. На підставі цього добору можна здогадуватись, що Шевченко спочатку мислився Бєлоусову якимсь спеціально «крестьянским поэтом», на зразок безпосереднього Сурикова[325], якого він шанував і пам’яті якого присвятив організований потім московський товариський «кружок писателей из народа» («Суриковский литературно-музыкальный кружок»)[326].

Значно відрізняється від цього клюкінського «Кобзаря» 1900 р. друге видання, випущене товариством «Знание» (р. 1906). Тут серед перекладних речей знаходимо «Послание» (переклад самого редактора), жанровий розподіл матеріалу замінено на хронологічний; загальне число бєлоусовських речей в ньому доходить шістдесяти. А головне, в редакційній передмові, крім біографічних фактів, знаходимо кілька сторінок, присвячених громадському та літературному значенню Шевченкової поезії. Зрозуміння поета стало у Бєлоусова органічніше, з’явилося зацікавлення його громадськими мотивами.

Разом з тим і культ Шевченка у його російського перекладача набирає форм, дуже подібних до українських народницьких.

Так, 1902 р. йому спадає на думку відправити в Москві демонстративну панахиду по Шевченкові. Він вибирає «літературну» церкву «Большого Вознесения на Никитской» («літературну», бо в ній вінчався Пушкін), умовляється з причтом та співаками, а потім повідомляє про все те письменників та артистів, в тому числі й українську трупу, з Кропивницьким на чолі, що ґастролювала тоді в Москві. «Панихида была отслужена более или менее торжественно, так как духовенство заметило, что публики было много и публика была какая-то особенная, необычная»[327]. Після відправи ініціатор і одвідувачі збираються в ресторані й поминають, як пише Бєлоусов, «батьку Тараса» «незлим тихим словом» та декламаціями Кропивницького.

Невдовзі по панахиді Бєлоусов відвідує могилу Шевченкову і лишає про те спеціальний (досить скупий та фактичний) нарис[328].

1911 р. він учасник московського комітету «по чествованию памяти Шевченко» — з нагоди п’ятдесятилітніх роковин смерті[329]. З його ж ініціативи «О-во любителей российской словесности» випускає новим виданням «Кобзарь в переводе русских писателей». В передмові до книжки читаємо: «Настоящий сборник произведений Т. Г. Шевченко издается по постановлению Общества любителей р. словесности, вызванному инициативой И. А. Белоусова. Он составляет как бы 2-й том «Кобзаря», изданного в 1906 г. фирмой «Знание», в переводе под редакцией И. А. Белоусова. Сюда вошли переводы большей части отдельных произведений Шевченко, не находящихся в упомянутом издании, причем многие переводы появляются впервые в печати… Не претендуя на исчерпывающую полноту, настоящий сборник, тем не менее, расширяет значительно знакомство русского общества с творчеством великого украинского поэта… Все… переводы собраны И. А. Белоусовым. Ближайшее участие в редактировании сборника принимали члены общества: И. А. Белоусов, А. Е. Грузинский, А. И. Калишевский и Н. А. Янчук».

До цього третього видання увійшли переклади двадцяти дев’яти нових речей, між іншим «Кавказ», «Суботів», «Холодний Яр», «Три літа», «Подражаніє Ієзекіїлю», «Коли б ви знали, паничі» — одно слово, все те, що давало вже певний образ громадянської, політичної поезії Шевченка. І що найцікавіше: «Кавказ» пішов з пропуском всього-на-всього одного рядка, і сталося те в пору суворого напосідання на т. зв. яковенківський «Кобзар»[330]. Проте не все, приготоване до друку, і тут побачило світ. Редакції довелось відмовитись від 16 поезій, — таких, як «Сон», «Марія», «Великий льох», «Царі», «Саул», «Псалми Давидові», «Швачка», «Невольник», не рахуючи кількох дрібних віршів. З’явилися вони тільки в четвертому збірнику, випущеному Бєлоусовим — «Кобзар», вид. Моссовета. М., 1919[331].

Такий зовнішній образ перекладницької роботи Бєлоусова. Серед російських перекладачів Шевченка, організаторів окремих перекладних збірників, йому належить одно з найпочесніших місць. Після російського «Кобзаря» Гербеля, що вийшов уперше р. 1860 (а потім був чотири рази перевиданий[332]), після «Кобзаря» в перекладі М. А. Чмирьова (М., 1874), Бєлоусов стає головним постачальником перекладного Шевченка на російському книжковому торзі. З виходом у світ найповнішого збірника російських перекладів із Шевченка під редакцією М. А. Славинського (СПб., 1911, одночасно з вид. «О-ва любителей русской словесности») його становище захиталося — в новому виданні Шевченко був репрезентований докладніше (195 п’єс із загального числа 215) і без тої стилістичної «розбіжності», що помічалася в обох бєлоусовських збірниках, надто у першому 1906 р. На той час, як Бєлоусов використовував переклади різних авторів і різної дати, для нового збірника величезна більшість речей, 154 із 195, зроблена була наново, двома перекладачами, М. А. Славинським та А. Колтоновським, що приблизно погодили між собою свій спосіб віддання ориґіналу. Проте Бєлоусов доробив свою роботу «до сáмого самóго краю». 1918 р. він видав невеличку збірочку забороненого Шевченка; р. 1922-го повторив її у виданні «Земли и фабрики». Р. 1919-го він озвався брошуркою про Шевченка в серії — «Кому пролетариат ставит памятники», а р. 1924-го — такою ж книжечкою в серії «Сборники по устройству общеобразовательных экскурсий». Біобібліографічний збірник «Писатели современной эпохи» нараховує йому межи 1887 і 1919 рр. 11 книжок перекладів із Шевченка, і навіть більш прихильний до перекладів М. Славинського О. В. Багрій зазначає, що «Белоусову принадлежит огромная заслуга в деле почти тридцатилетней (власне, «почти сорокалетней». — М. З.) пропаганды творчества украинского поэта в России».

2

Як же стоїть справа з внутрішньою вартістю бєлоусовських перекладів, яка художня їх вага? Як справляється він з труднощами завдання?

А ці труднощі є. Вони великі й безперечні, хоч, може, й не зразу впадають в око. Загострюються вони тими підвищеними вимогами, які мимоволі ставиш до перекладу з близької мови, а надто, коли перекладеним бачиш добре знаний, заучений текст. Явище добре відоме. Хоч якою добірною мовою перекладете ви елегію Ленського «Куда, куда вы удалились», російському читачеві ваш переклад здаватиметься «недостаточным». І знов же: хоч би як вишукано досвідчений і знаний поет переклав Шевченкову «Думу», український читач незмінно вважатиме, що якась частина букету розвіялась безслідно. Відомий приклад, як старий Квітка був невдоволений російським перекладом своєї «Марусі» і запрошував Плетньова «вникнуть в видимую разницу наших языков — русского и малороссийского». На його (Квітчину) думку, «что на одном сильно, звучно, гладко, то на другом не произведет никакого действия, холодно, сухо». В його російській «Марусі» «положение лиц привлекает участие, а рассказ ни то ни се… напротив, малороссийская («Маруся») берет рассказом, игрою слов, оборотами, краткостию выражений, имеющих силу… «Ні, мамо!» — «Атож» — «Але», у места сказанное, в русское это не оденешь»[333].

Першу трудність перекладу Шевченка становить його синтакса та фразеологія, що безпосередньо виростають на народно-поетичному ґрунті. «Поет золотої пори, що прийшов раніш од школи та традицій», Шевченко не має в складі фрази ані тіні книжності. Звідси перед перекладачем намічаються два виходи, про які говорить А. Є. Грузинський в рецензії на російський «Кобзарь» «Знания»… «Переводчику грозит несколько опасностей. Слишком уйдя в область литературного языка, он рискует обезличить оригинал; если же он захочет сохранить живые краски национально-бытовые, ему надобно столько же остерегаться невразумительности от излишней близости к подлиннику, сколько «обмоскаливания» текста, если он не разборчиво будет прибегать к народной великорусской фразеологии»[334].

Друга трудність перекладу полягає в незрівнянній майстерності Шевченкового вірша, в його міцній, прегарно зладженій евфонічності. Довгий час цього не помічали зовсім; Драгоманов мав нахил уважати Шевченка поетом, навіть неохайним щодо форми, маючи здебільша на увазі неточну інколи риму. Тільки 1914 р. відомий білоруський поет М. Богданович у своїй статті «Краса і сила» прийшов до висновку, що це далеко не так, що ті, на загальну думку, докази технічної невправності Шевченка є справді «неотъемлемый элемент его своеобразного художественного стиля»[335]. Та й не тільки про риму мова. Зауважено було тонкість Шевченкових алітерацій та асонанцій (вперше — К. Чуковський р. 1911 — побіжно; ґрунтовно — Б. Якубський р. 1921). Не дивно, що й давні перекладачі, не відчуваючи в «Кобзареві» тонкого, сильного майстра, тільки випадково відбивали в своїх роботах його повне та розмаїте звучання. Так, видимо, випадково віддав В. Крестовський знамениті алітерації «Утопленої» — «Хто се, хто се над водою»…

Кто здесь косу холит, чешет,

Бродит по откосу.

Кто там, кто там за рекою

Рвет и треплет косу.

Інші перекладачі, як, напр., Пушкарьов[336], зовсім не звернули на них увагу.

Нарешті, не так легко російським перекладачам, призвичаєним до тонічного віршоскладання, передавати ритміку Шевченка (О. В. Багрій говорить про органічне їхнє нерозуміння українського народного вірша та нівелювання його); вихованим здебільшого в пору занепаду віршової техніки, їм нелегко зважити вимовність Шевченкових «переступів» (enjambements). Не завжди щастить їм управлятися і з лексичними даними, надто в тих випадках, коли українські слова вони тлумачать за аналогією з однозвучними російськими (зразковий в цьому розумінні переклад: «пішла луна гаєм» — «пошел месяц по лесу»).

По всіх цих рубриках, з кінця почавши, і розгляньмо переклади І. О. Бєлоусова.

1. Щодо розуміння українського тексту, то воно в нього цілком достатнє. Вдумливий і повсякчасний читач «Кобзаря», він помиляється далеко менше, як перекладачі 60-х рр., і тому не завжди можна пристати на характеристики О. В. Багрія, коли він зазначає: «Белоусов допустил ряд неточностей при передаче ритма и содержания», або: «в переводе Белоусова много неверного понимания текста». Коли перекладач слова первотвору: «Ой на горі ромен цвіте, / Долиною козак іде» перекладає: «На горе то мак цветет», то це ще не свідчить про нерозуміння тексту і перекладу не псує (паралелізм образів: квітка на горі, козак у долині — витримано). Далеко прикріше, коли вози з ножами, залізною таранею, перетворюються на «запасы пушечных снарядов». Помилок останнього ґатунку у Бєлоусова небагато, хоч без них і не обійшлося. Напр., у присвяті «Єретика» Шафарикові слова:

Наше море

Слов’янськеє, нóве

Затóго вже буде повне —

він перекладає:… «Наше море — вечно будет полно». У Шевченка думка інакша: наше море от-от (незабаром) виповниться. Не менш прикра помилка в назві поезії — «Моим союзникам», — Шевченко пише: «Моїм соузникам»; або ж відоме місце «Холодного яру»: «…А згадаєш, / то була й дорога / з монастиря Мотриного / до Яру страшного», що звучить у перекладі так:

А как вспомнить, был когда-то

Торный путь широкой

От обители Мотрúна

Прямо в яр глубокий.

Бєлоусов, видимо, зовсім не усвідомив назви монастиря — Мотрин, тобто Мотронин, Мотронинський. Тут він, безперечно, поступається перекладачам петербурзького «Кобзаря» 1911 р. — А. Колтоновському та М. Славинському. У них подібних помилок не буває.

2. В справі відчуття та уміння відтворювати чотирнадцятискладовий, коломийковий розмір Шевченка Бєлоусов мало чим відрізняється від усіх давніх і новіших перекладачів Шевченкових, як же й відходить часом, то скоріше на користь собі. Силабічний, дуже своєрідно і неповно тонізований чотирнадцятискладовий вірш Шевченка російські перекладачі, на тонічному віршуванні виховані, зрозуміли простолінійно, як звичайний собі семистоповий хорей, розбитий на два рядки. Таким хореєм перекладають його Мей і Гербель (в 60-і рр.), М. Славинський і А. Колтоновський (в 900-і рр.).

Чому це так у перекладачів-росіян, прегарно з'ясував О. В. Багрій: їхнє нерозуміння українського народного віршування з'ясовується «отношением русской литературы к русскому народному стиху. Уже начиная с середины XVIII в. начались переделки на литературный лад русских народных стихов (Тредьяковский, Востоков, Карамзин, Львов), причем в творчестве Кольцова эти переделки приняли особенно строго метризованный характер»[337].

Звідки ж хореїзація шевченківського чотирнадцятискладника у Славинського, перекладача, не чужого українській народно-поетичній стихії, досить очитаного, щоб відчути ту стихію у первотворові? Можна думати, що ця практика чотирнадцятискладового (коломийкового) вірша у нього підказана почасти попередніми російськими перекладачами, почасти трактуванням цього вірша у багатьох українських поетів.

Як дає цей вірш Шевченко, ми знаємо. Для непаристих рядків у нього характерний поділ цезурою на два піврядки (4+4), причому кожен піврядок підлягає одному сильному наголосові, місце якого не фіксоване (Тече вода в сúнє море). Для рядків паристих у нього два способи тонізації — хореїчна та амфібрахічна. Римуються, як правило, тільки паристі рядки; широко допускається асонанція та внутрішня рима:

«І день не день, і йде не йде (цезура, асонанси, повторення слів).

«А літá стрілою» (хореїчна тонізація: U U Ú U Ú U)

«Пролітають, забирають (внутрішня рима)

«Все добре з собою» (амфібр. тонізація).

Зовсім інакше виглядає цей самий вірш у інших українських поетів, у тих, що більше корилися вказівкам шкільних схем — у Афанасьєва-Чужбинського, М. Макаровського, П. Куліша[338], пошевченківців 70-х та 80-х рр. У них хореїчний ритм виступає дуже виразно; цезура в непаристих рядках згладжена, римування часто перехрещене. От зразок із присвяченого Шевченкові вірша Афанасьєва-Чужбинського:

Гарно твоя кобза грає (а),

Любий мій земляче (b),

Вона голосно співає (а),

Голосно і плаче (Ь).

Так Шевченків вірш розумів тонкий поет М. Богданович, визначаючи його, як семистоповий хорей з відступленнями від схеми і замінами хорея іншими стопами[339]; так приблизно зрозумів його і сучасний російський поет Е. Багрицький у своїй «Думе про Опанаса»[340].

Не дивно, що й Бєлоусов, вихований на тонічній версифікації епігонів Кольцова та Нікітіна, пішов тією самою стежкою віддавання Шевченка. Хореїчною його інтерпретацією чотирнадцятискладового народного вірша з’ясовується і легкий перехід його на чоловічі закінчення в паристих рядках («Все дороги на Украйну / Заросли тернóм» або в другому місці: «Злые люди у соседа / Хату подожгли»[341], і видовжування паристих рядків, що перетворює всю поезію на чотиристопово-хореїчну («Бандурист! Орел наш сизый / Хорошо тебе, родной» — «Маркевичу»), і, нарешті, неправильні наголоси, розставлені на власних іменах («Стоит в селе Суботóве»).

Зате у Бєлоусова можна вказати і такі випадки, коли, мимоволі піддавшися первотворові, він забуває про принципи своєї передачі й дає рядки, що наближаються побудуванням до Шевченкових (Огня искра великого», «И не угасает», «Ана давнем пожáрище»). Помітно це і в практиці перекладу шевченківського дванадцятискладового вірша. Інші перекладачі дають його або в шестистоповому хореї, або в чотиристопових амфібрахіях: у Бєлоусова в перекладі «Кавказу» («І тебе загнали, мій друже єдиний») протягом одного абзацу зустрічаємо і ту, і іншу тонізацію («И тебя загнали, друг ты мой единый», — хорей; «Живи же в отчизне бессмертной душой» — амфібрахій).

3. Віддання евфонії Шевченкової у Бєлоусова таке ж випадкове, як і в інших перекладачів. Він не намагається будь-що-будь зберігати ні порядку рим, ні звукових, ні лексичних повторів, характерних для ориґіналу. Відоме місце вступної поезії Шевченкової до поетичного журналу 1850 р. («Лічу в неволі дні і ночі») він тільки переказує блідо і мляво:

Каламутними болотами

В болотах топких да в бурьяне

Між бур’янами, за годами

Три года грустно протекли;

Три года смутно протекли;

Из хаты многое забрали,

Багато дечого взяли

Украдкой в море отнесли;

З моєї темної комори

Украдкой схоронило море

І в море нишком однесли;

Моє не злато-серебро —

І нишком проковтнуло море

Мои лета, мое добро,

Моє не злато-серебро —

Мою тоску, мои печали —

Мої літа, моє добро,

Все, что в незримые скрижали

Мою журбу, мої печалі —

Внесло незримое перо.

Тії незримії скрижалі,

Незримим писані пером.

Від великої більшості Шевченкових анафор, алітерацій (каламутними, смутно; комори, море), внутрішніх рим (болотáми-бур’янáми) та інших повторень не залишилося нічого; вся звукова сторона перекладу збіднена вкрай. Проте в перекладі «Кавказу» знамениті алітерації на р («і ставники, і мірри дим» і т. д.) збережено.

Надто не пощастило нашому перекладачеві з відтворенням звукової (як і ритмічної) сторони елегії «Минули літа молодії». В його немудро вигладженім, попарно зримованім:

Промчались годы молодые,

Мечты не сбылись дорогие,

И от надежды золотой

Уже повеяло зимой.

Сиди один в избе холодной,

И слова некому сказать…—

не можна пізнати шевченківського звучання:

Минули літа молодії…

Холодним вітром від надії

Уже повіяло… Зима…[342]

4. Але єсть у Бєлоусова і певна перевага над іншими перекладачами, в першу чергу над Славинським, якому таку безперечну звичайно віддають у нас перевагу. Бєлоусов майже ніде не западається в книжковість та розхожу, недорогу літературність. В його перекладі «Заповіту» («Злою вражескою кровью / Волю окропите») нема такої банальності, як «яркий светоч свободы», що єсть у Колтоновського («Ярким светочем свободы / врагов ослепите»); в його перекладі «Холодного яру» нема наскрізь літературних «шакалів», як у Славинського («Вы разбойники, шакалы / жадные вороны»). Коли зіставимо переклади «Трьох літ» Славинського і Бєлоусова —

Дни медлительны и долги,

Дни идут, проходят ночи,

Годы же стрелою

И года стрелою

Улетают и уносят

Пролетают, забирают

Доброе с собою.

Все добро с собою.

Обворовывают душу,

О холодный камень душу,

О холодный камень

Сердце разбивают,

Разбивают наше сердце,

Похоронную молитву

Гасят яркий пламень,

Тихо напевают.

Гревший грудь, и все веселье,

И всему конец, что было,

Радость всю отныне

Отныне до века,

Ветер времени развеет

И остался на распутьи

В жизненной пустыне.

Я, слепой калека.

(М. Славинский («Кобзарь», СПб., 1911, с. 121)

(Белоусов) —

безперечно, більше шевченківського ми відчуємо у другого, що зумів уникнути запорошеної фразеології, краще зберіг народно-пісенну синтаксу первотвору.

Більша наївність вислову вберегла Бєлоусова і від численних прозаїзмів Славинського («Но они так много / причинили зла мне», «…если на дорогу / Вышел с злобной целью / Человек лихой»), і від пустопорожньої заокругленості, яка трапляється часом у компетентнішого, здавалося б, перекладача («Все те незримые скрижали / Что их незримое перо / Незримые мечты писали»).

Перекладаючи пісні Шевченкові, він далеко не так рішуче набиває їх на літературну колодку, як хоча б той же Славинський. Наприклад, пісня «У неділеньку та ранесенько» під пером останнього перетворюється на романс з незаглушеним одзвуком Конопницької: «Как король шел на войну» (в рос. перекладі) —

И копали для него…

Для Ивася моего

Чумаки могилу братскую

Всей ватагою чумацкою.

Бєлоусов у таких випадках міцніше стоїть на ґрунті народно-поетичного вислову. Із двох стилістичних тенденцій — великорусизації тексту чи невільничого наслідування первотвору, він скоріше причетний до другої. О. В. Багрій відзначає: «Стремление к текстуальной близости, вообще являющееся положительной стороной переводчика, привело его к употреблению в переводах ряда непереведенных слов, форм и выражений, неудобных с точки зрения чистоты русского языка». Такі його українізми: лексичні («подпал», «батька», «грошей»), синтаксичні (управління прийменників на український лад), фразеологічні («не прикличу себе доли»).

Поетичний хист, мистецька індивідуальність Бєлоусова не сильні. І тому, перекладаючи Шевченка, що був найсильнішою його літературною любов’ю замолоду, він не може супроти нього витримати якоїсь певної стилістичної лінії, втягується в його орбіту, стаючи сателітом великого поетичного світила. Але є щось зворушливе в його сп’янілості Шевченком, в його многолітній пропаґанді «Кобзаря». І тому так доречно пом’янути його щиру та віддану роботу в день шевченківських роковин.

1930

С. Дурылин. Из семейной хроники Гоголя{191}

Государственная Академия Художественных Наук. М., 1928, 110 с.

Названа книжка С. Дуриліна вийшла як 4-й випуск у ГАХНівській серії «Тексты и материалы» і містить у собі «Переписку» В. О. та М. Г. Гоголів-Яновських (10 листів з 1822—1825 рр.) та 22 листи М. І. Гоголь до родини Аксакових за рр. 1842—1859. Перша була в руках відомого біографа М. В. Гоголя — В. І. Шенрока, але використана в його «Материалах», як твердить С. Дурилін, частково і дуже неповно. Авторові книжки вона дісталася від біографового сина — С. В. Шенрока. Листи М. І. Гоголь до Аксакових — досі так само мало доступні дослідникові — зберігаються частиною в рукописному сховищі ГАХНа, частиною в підмосковному музеї — садибі Абрамцева, що колись належала С. Т. Аксакову. Тексти листів попереджено в книзі цікавим дослідом, що має на меті з’ясувати питання «про соціально-економічне середовище, що оточувало М. В. Гоголя в його молоді роки», а потім на тлі його подати портрети старих Гоголів-Яновських.

С. Дурилін починає свій розгляд з Гоголя-батька, вимальовуючи живий контраст межи «мягким и уступчивым человеком», аматором англійського садівництва та сентиментально-алегоричних романів, «человеком карамзинской эпохи», «впечатлительным и отзывчивым на то, что приносили ему книги его времени» — і прегарним господарем, діловитою та ініціативною в господарстві людиною, що її послугами користувалися у приватних і громадських справах. Не вважаючи на підкреслювану не раз недосвідченість господарську, Гоголь-батько уміє взяти на увагу всі умови тогочасного земельного господарства — завантаженість ринку однотипним крамом та труднощі збуту. Він заводить у своїй ідилічній Василівці-Яновщині чотири ярмарки, дотепно застосовуючись до сільськогосподарських сезонів, а свої листи до дружини виповняє детальними вказівками та порадами — про виплату управителям та прикажчикам, про греблю, про рибу в ставу, для якої треба своєчасно попрорубувати ополонки etc. Коротко сказати, «буколика и экономика» в його «старосветских письмах», «как и в старосветской жизни, тесно переплетены, и последней в них отводится больше места, чем первой».

З погляду суспільних та господарчих стосунків початку XIX в. трактується і постать Трощинського, і питання про відносини межи Гоголями та вельможним екс-міністром. С. Дурилін без жалю руйнує леґенду про «Афіни Гоголевого батька», яку утворив Куліш і яку некритично, на думку дослідника, прийняв Шенрок. «В действительности не было ни кибинецких Афин, ни Трощинского-Перикла, ни В. Гоголя-Аристофана, а была огромная крепостная вотчина и великолепный дом с сотнями гостей, приживалов, музыкантов, шутов и холопов, в котором жил пресытившийся до скуки всем вельможа, бывший в случае при Екатерине II и Александре I, — и этому вельможе приходился очень дальним свойственником Васильевский помещик В. А. Гоголь-Яновский, который и старался услужить своему благодетелю всем, чем требовалось». В добрій згоді з цим поглядом дослідник кладе певний наголос і на елементарній грубості розваг Трощинського, і на заказному, як він каже, характері літературної творчості Гоголя-батька.

В цілому ці твердження не викликають заперечень, хоч, може, й слід трохи зм’якшити характеристику Трощинського: людина, що добачала таку втіху в елементарному «шутодразнительстве», навряд чи могла рахувати на увагу з боку витонченого культурно і досить незалежного В. В. Капніста, «автора обличительной «Ябеды». Так само навряд чи можна сказати, що В. О. Гоголь нічого не писав серйозного, та що ніякої різниці немає межи його «куплетами» «на дворян и купцов» та писаними для кибинецького театру п’єсами. Великою мірою замовлений характер мала і творчість Котляревського. «Наталка Полтавка» і «Москаль-чарівник» вийшли з-під пера письменника, що, можливо, писав теж без ясного почуття «внутрішньої потреби творчості», але ніхто не може відмовити їм ні в талановитості, ні в поважності, ні в історично-літературній значності. Не можна легковажити і скромнішої літературної роботи В. Гоголя. Тим часом для С. Дуриліна василівський поміщик, карамзиніст і практичний господар, є тільки «отец Гоголя» — він тілько принагідно і коротенько згадує про істориків українського письменства, що «уделяют ему» (Гоголю-батькові) «немало места в своих обзорах».

Слід відзначити ще одну непогодженість у викладі дослідника. Говорячи про епістолярний стиль Гоголя-батька, С. Дурилін називає його стилем «преувеличенной почтительности, переходящей в подобострастие, столь характерное для польского и украинского шляхетства». Але з другого боку він же нотує в листах В. О. сентиментальну афектацію «карамзинской эпохи»: «своей невесте он писал как какой-нибудь несчастный Эраст из томной повести второстепенного карамзиниста». Нам здається, нема потреби, з’ясовуючи стилістичні особливості гоголівських листів, звертатися до звичаїв польського шляхетства. В кінці XVIII — на початку XIX в. Лівобережна Україна переймала моди з російської півночі.

Дальші розділи досліду С. Дуриліна присвячені хронічному безгрішшю гоголівської Василівки. Старанно визбирано все, що свідчить про недостачу грошей в ніжинський період життя М. В. Гоголя, принотовано і влучно схарактеризовано його перші петербурзькі враження — його «изумление» и «страх человека», выросшего на натурально-хозяйственном изобилии… перед городской дороговизной», нарешті, уважно розглянуто питання про ставлення Гоголя до матері і до свого родового гнізда. Дурилін наводить літературу питання: згадує статтю Н. О. Білозерської, що була цілим актом обвинувачення проти письменника — «бездушного», «невдячного» егоїста, посилається на статтю А. Чернецької, що ладна була докоряти матері, яка «допускала сына до крайней нужды, ссылаясь на свою бедность, а между тем она вовсе не была бедна», притягає свідоцтво Трохимовського («К. ст.», 1888, VII), а потім, після детальної аналізи характеру й умов земельного господарства Василівки, приходить до висновку, «что в тех экономических условиях, в которых, согласно с общими основаниями крепостного хозяйства 20 гг., существовало заурядное помещичье хозяйство Васильевки, М. И. Гоголь часто не могла, а не не хотела удовлетворять многих требований сына». 20-і і 30-і роки XIX в. були періодом найнижчих цін на хліб, при млявості торгівлі, дорожнечі, а інколи й відсутності кредиту, одночасові великі витрати, що їх робив письменник, загрожували руйнацією цілого господарства.

Переказані розділи (III, IV, V) посідають центральне місце у всьому досліді і мають особливий інтерес для українського читача, даючи йому яскраву, в реалістичних тонах витриману картину тих соціальних та господарчих умов, у яких починало розвиватися нове українське письменство.

Розділ VI і останній відтворює постать М. І. Гоголь на підставі її листів до Аксакових. Образ її дано трохи ідеалізованим. Як ілюстративний матеріал, притягнено компліментарну характеристику Кулішеву, якій С. Дурилін приписує «особую, непререкаемую значительность». Підстава до того одна: похвала матері виходить із уст письменника, що багато бачив на своєму віку і до того ж був біографом її сина. Ці кінцеві уступи справляють трохи дивне враження на кожного, хто знає, якої обережності вимагає Куліш — історичний свідок.

Тексти листів передруковано з ориґіналів із захованням їх правопису та пунктуації.

1930

Українські оди XIX ст.{192}

Традиції «котляревщини» чи не найдовше тривали у жанрі патріотичних дум та од.

Перші з них з’явилися на самім початку XIX в., в «тривожні роки» наполеонівських війн, під час досить помітного розцвіту летючих брошурок, урочистих гімнів та сатиричних строф, присвячених то перемогам російської зброї, то морально-політичним гріхам французів революційної пори, «головорізів-різників», «врагов Бога и отечества» — і становлять цікаве pendant до відповідної продукції російської. І. Я. Айзеншток у своїй великій статті про «котляревщину» («Українські пропілеї», т. І) згадує цілу низку подібних творів, уміщених у «Вестнике Европы»: «Ода на войну» Вельяминова-Зернова, ода «На случай молебствия по прочтении высочайшего манифеста ноября 16 дня о войне против французов», «Российскому воинству на победу в начале 1807 года». Така ж була віршована сатира «Дух россиян, или Сердечные чувства сибирского плавильного мастера» або друковані в першому числі «Сына отечества» за 1812 р. вірші Івана Кованька, що віщував гибель французам:

Свету целому известно,

Как платили мы долги,

И теперь получат честно

За Москву платеж враги.

Побывать в столице — слава,

Но умеем мы отмщать:

Знает крепко то Варшава

И Париж то будет знать.

Дуже близькі до них ідеологічним, а іноді й стилістичним настановленням українські оди тих часів, рукописні й друковані: «Ода господину Бонапарте», «Ода, сочиненная на малороссийском наречии по случаю временного ополчения» Гр. Кошиць-Квітницького (Вестник Европы, 1807, № 9, надрукована з бажання «угодить малороссиянам») і, нарешті, «Ода малороссийского простолюдина[343] на случай военных действий при нашествии французов в пределы Российской империи в 1812 году», що з'явилася друком в типографії I. Глазунова, за підписом Петра Данилевського. Всі три видержані в чотиристопових ямбах або чотиристопових хореях, зложені так зв. децимою (десятирядковою строфою з римуванням ababccdeed) в манері, схожій на манеру «Оди до князя Куракіна» та «Енеїди» Котляревського (на доказ цієї тези І. Я. Айзеншток наводить у своїй статті низку віршових рядків, що являються ремінісценціями з обох творів).

Другий імпульс цій літературі був даний польським повстанням 1830 року (т. зв. «листопадовим»), що викликало військову акцію рр. 1830—31 та обговорення польсько-українських стосунків у західноєвропейських парламентах та часописах. На усмирення Варшави озвалися: незнаний автор (можливо, В. Растовецький) величезною одою «Варшава» (має підзаголовок «поема», надрукована у книзі В. Науменка «Нові матеріали для початків укр. літератури XIX в., К., 1923) та відомий своїми «малороссийскими» фольклорними повістями Орест Михайлович Сомов (1793—1833). Поема «Варшава» залишалася в свій час у рукопису (в непоправному тексті опублікована — К[иевская] ст[арина], 1887, VI—VIII, с. 510—522); ода Ореста Сомова з'явилася друком під звичайним його псевдонімом «Порфирій Байський» окремою брошурою, в типографії М. Греча. Назва брошури — «Голос украинца при вести о взятии Варшавы»; строфа в оді — чотирирядкова з перехресним римуванням abab; вірш легкий, як у ранніх одописців 1807—1812 рр., але з безперечною печаткою «котляревщини»:

Чи се таки пащекувати

Ще не обридло вам, ляхи.

І знов якаясь вража мати

Вас нацюкнула на гріхи[344].

Літературний спільник Рилєєва, Ол. Бестужева та Дельвіґа, в своїй патріотичній оді він іде за Котляревським, якого знав і з яким листувався — за «дальним и почтеннейшим литератором, совершенно знающим все обряды, и поверья, и предания своей родины — поэтической Малороссии». В подібних же тонах зроблена і ода Боди-Варвинця (О. М. Бодянського), написана в Переяславі 20.V.1831 «по случаю восстановления малороссийских казацких полков в мая 1831»[345] і надрукована з дворічним запізненням в «Маяке» за 1833 р., ч. 99 (передрукована у Вол. Каллаша «Из истории малороссийской литературы». Киев[ская] стар[ина], 1900, V, с. 155—156). Її тон грубіший, як у Сомова; ремінісценції з Котляревського наявні. Напр.: «Козацькі шапки набакир,/ Вже годі кожний буть мугир» (у Котл[яревського] — «Щоб був козак, а не мугир»).

Справжня потопа цієї «чадної» патріотики та войовничого одописання припадає на початки т. зв. «Східної війни» 1853—1856 рр., до якої Російська імперія Миколи І вступала «с гордо поднятой головой, с едва выдерживаемым ушами барабанным боем, а выходила с заунывно-плачущим зовом отступления» (М. К. Лемке. Очерки по истории русской цензуры и журналистики XIX в., СПб., 1904, с. 2). Віддали їм свою данину із українських авторів: П. Гулак-Артемовський («На победы русских над турками», «Рада султанові», «Воззвание к Франции по случаю ее союза с Англией» — знамените «Чого ви, пранці, розсвербілись»), П. Морачевський — брошурою «До чумака, або Война ягло-хранцузо-турецька [у 1853 і 54 роках]» та друкованим в «К. губерн. ведом.» віршем «Великому цареві нашому» (1854, № 35), Леонід Глібов — своєю «Остаповою правдою» («Черн. губ. ведомости», 1855, № 46). Українськими творами озвалися і відомий пізніше видавець «Домашней беседы» В. Аскоченський («От що», «К. губ. вед.», 1854, № 17), і зовсім не знані або призабуті Ос. М. («Мова старшини до громади», «К. губ. вед.», 1854, № 21; передрукована в К[иевской] стар[ине], 1902, X) та Ф. Яцимирський («Банкет для непрошених гостей…»).

Як писання 1806—1812 рр., так і патріотична лірика та сатира 1830—1831 рр. і одописання рр. 1854—1855 мають до себе паралель у відповідній творчості російській. Так, «Голос украинца» О. М. Сомова був рівнобіжним з’явищем до виступу Жуковського й Пушкіна («На взятие Варшавы», «Клеветникам России», «Бородинская годовщина»). Писання Морачевського, Глібова та інших сплоджені модою, в якій перед вела столична преса. В ролі корифея поетичного хору р. 1854-го бачимо «Мафусаїла російської поезії» Ф. Глінку (1786—1880), що розпочав «неиссякаемый поток патриотической музы» своїм віршем «Ура!».

Ура! На трех ударим разом!

Недаром же трехгранный штык!

Ура отгрянем над Кавказом,

В Европу грянет тот же клик!

Вірш «Ура!», випущений окремим виданням, розійшовся в 9000 примірників. Другий популярний вірш був пошанований увагою самого царя Миколи і з його наказу надрукований в «Северной пчеле» (15.II.1854, № 37). Його нотки принагідно згадав Тургенєв в одній із своїх повістей.

Вот в воинственном азарте

Воєвода Пальмерстон

Поражает Русь на карте

Указательным перстом[346].

«Патриотические чувствования» у віршовій формі попливли до цензури так щедро, що викликали навіть доповідь міністра освіти А. С. Норова цареві. Міністр «повергал на высочайшее разрешение» питання, «до каких пределов может быть допущено выражение подобных чувствований». Цар дозволив «беспрепятственное печатание вышеизложенных сочинений, с тем только, чтобы в них не заключалось брани». Резолюція ця, оповіщена місцевій адміністрації, спричинилася до появи численних патріотичних творів по губернських виданнях. Синопська перемога Нахімова, бомбардування Одеси 11.IV.1854, англійська флота в Балтійському морі, кожна військова дія, що не була цілковитою поразкою, проходження військових дружин — все було приводом для одоскладання, що справді часом спинялося на самім порозі лайок та непристойності (напр., «Сэру Непиру» Аскоченського в «К. г. ведом.», 1854 р.).

Українська «ура-патріотична» поезія писалася й друкувалася р. 1854-го щедріше, ніж будь-коли. Стилістично вона ніде не підноситься над рівнем поезії російської. «Котляревщина» озивається в ній загальним стилістичним настановленням (особливо у Гулака-Артемовського): спеціальним плеканням зниженої лексики, простацького тону, підробленням під селянський вислів. Де-не-де видно і текстові ремінісценції з Котляревського. Так, В. Аскоченський грозився ворогам: «Намочимо вас в шевський квас», повторяючи Зевсову погрозу із «Енеїди» — «Я намочу вас в шевський квас». Строфічні особливості Котляревського уже одійшли. Чотиристопові ямби та хореї так само починають поступатися місцем коломийковому ритмові.

Нижче ми подаємо дві українські патріотичні оди — одну, що стосується до війни 1812 р. і зветься: «Патриотическая малороссийская ода в 1812 г. — чрез Константина Пироцкого», — і другу, що стосується подій 1831 р. Першу маємо в дефектному вигляді з великим пропуском усередині і без кінцевих строф. Не вважаючи, що в нашому спискові вона має на собі ім’я Конст. Пироцького, це є згадана вище ода Петра Данилевського, тільки не в першій її редакції (надрукованій в «Укр. пропілеях»), а в другій, як думає І. Айзеншток, пізнішій, що містить в останніх своїх строфах похвалу Кутузову. Текст оди в нашому спискові переписаний рукою недосвідченою, невправною, можливо, під диктування, з численними помилками та спотвореннями поодиноких слів, з перепуском цілих рядків (що руйнує строфічний поділ вірша). На місці цих перепущених рядків ставимо крапки. По цьому немудро переписаному текстові пороблено синім олівцем деякі дуже нечисленні поправки — почерк старанний, з завитками. Хто був Константин Пироцький і на якій підставі приписано йому авторство оди, не знаємо. Можливо, це був тільки переписувач або замовник переписаного тексту — так само, як і Василь Растовецький, що йому редакція «Киевской старины» приписувала авторство поеми «Варшава»[347].

Другий твір: «Думу украинца при получении известия об окончательном занятии Польского края» беремо з одного родинного альбому, де вона міститься (чи, вірніше, містилася) поряд інших творів 30—40-х рр. (бурлескна ода Мартинова «Кой-що, із Гараських (sic) побрехеньок»[348] та початкові рядки «Вечорниць» Кореницького) та витягів із історичних книжок про козацькі полки за часів Хмельниччини. Змістом ода нагадує трохи поему «Варшава». Останню колись редактор «К[иевской] старины» характеризував так: «Автор, становясь на точку историческую, длинным рядом примеров старается убедить поляков, что политическая их судьба бесповоротно решена всем ходом исторической и строем государственной их жизни, что королевство их в принципе было аномалиею и абсурдом, что воскресить его невероятно, и что потому им не остается ничего более, как подчиниться гигантской силе, их покорившей, и жить в мире с русскими». Цю саму думку, тільки грубіше висловлену, знаходимо і в кінцевих рядках «Думы украинца» — проте арґументовано її переглядом не історичної долі Речі Посполитої польської, а кампанії 1831 року. Автор досить добре обізнаний з ватажками повстання та військовим командуванням польським. Він, видимо, в курсі дальшої їх долі по переході російської границі — візьмімо, наприклад, його натяк на «земляную буду» генерала Ґелґуда, забитого на пруськім кордоні за добачувану в його наказах та вчинках зраду. Помилки в транскрипціях імен не перечать припущенню про обізнаність автора. Вони могли буть даниною автора стилістичному спрямуванню на вульґаризм; могли з’явитися і при дальшому переписуванні.

І

Патриотическая малороссийская ода в 1812 году чрез Константина Пироцкого

1

Слава Богу, стало гарно,

Мов відлигло в животі,

Було дуже гірко, хмарно,

Як від диму на печі.

Ніякий було поганець,

Звідкільсь, кажуть, вистриганець

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Через царства, через панства,

Та й до нашого гетьманства

Аж в Москву прибіг сюда.

2

Кажуть, так[349] собі маленький,

Незавидненький[350] щенок,

Низький, смуглий і сухенький,

Та що ж то він чорту внук!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Він із біса ростом пес,

Ну да як то зажирає,

На ввесь світ рот роззявляє,

Мов би хоче з’їсти весь.

3

О, яке то зле вродилось,

Півсвіт внівець обернув,

Да іще не наситилось,

Ще й над нами замахнув.

Скільки Божого народу

Спік в огні, закинув в воду,

Скільки війська затопив,

Скільки царств уже ограбив

Срібла, золота загладив

Все голодний басурман.

4

Як в Московщину забрався,

Став був москалів ласкать,

Вільність панству обіщався,

Як схотять к йому пристать.

Думав так на шию скочить

І як дурнями ворочать,

Аж ба — хтів, да нельзя взять!

А зась, мурчій нехрищений![351]

Камінь з’їж, не хліб печений:

Хотіли[352] на тебе плювать!

5

Ніт то, москаля не здуриш.

Знаєм, що ти за таке:

Тут і баби не обманеш,

Давно чули про тебе.

Є в нас батько Цар найясніший,

Він для нас найпредобріший,

Ми божились для його

Кров до капельки пролити,

Коли треба боронити

Руського царя свого.

6

Далебі, мені аж чудно,

Як то став царем ся звать

Бунапарт, прокляте пудло[353].

Що воно, хотів я б знать.

От як цар у нас царює,

З давніх предків все панує, —

А то невість що таке!

Деся взявся Корсиканець,

Мабуть, з пекла висіканець,

Піди ж, зле [воно] яке!

7

Видно, він від чорта зліший,

Що так дуже зажира:

Срібло, злото що миліше,

Все до щенту . . . . . . . . . . .

Церкви Божі обдирає,

На конюшні повертає,

Ламле, палить образа.

Свого ж ничуть ми не чували…

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

[13][354]

Моли Бога, що не достав списом…

Чи не задрався з москальком?

Показав, не бійся, спину

Знать се бивсь не з прусаком!

Се не німців покарати

І не в Віні дані брати, —

Зараз носа тут підтруть.

Стрепенуть за парші трохи,

Витрясуть не тілько блохи,

Аж моклиці опадуть.

[14]

Думав, з москалями биться —

Так як очерет косить.

Аж прийшлось просить мириться,

Да бігма, сього не чуть.

Ні, поганцю, будеш знати,

Як то руських зачіпати.

Будеш довго пам'ятати,

Як в Московщину забрався,

Мов собака тут знущався,

Да й назад хотів удрать.

[15]

Мабуть, хлоню небораче,

Не вмигнеш ти вже відсіль,

Будеш ти в руках, поганче, — Залицюєм відусіль.

Га, да будеш памнятати,

Як ми будемо карати,

Збудеш ти як вовк свій хвіст.

Ми не тронем твого ві[й]ська,

А з тобой, як з миш’ю кішка

Попограємся вохвіт.

[16]

Тепер хочу звеличати

Князя нашого того,

Що зволить військам управляти,

Затівати для чого (?)

Тільки ж то мені халепа,

Що не вмію так як треба

Забренчать на кобзі тій,

Що як забренчить-заграє,

То і камінь поскакає —

Кобзаристий пан Орфій.

[17]

Ось дай мені лиш докотиться

Аж на гору на Парнас,

Дай в будинок завалиться

До пана і до дівчат.

Там бо піп розумний дуже,

В його дев'ять дівчат служе;

Дай ще тільки побувать,

Да ще з ними побалакать, —

Можна розумцю насмякать —

Тільки папір давай писать.

[18]

О Кутузове світліший,

Біг тебе благословив…[355]

II

Дума украинца при получении известия об окончательном занятии Польского края русским войском и учреждении порядка в нем

Стихла буря, змовкли громи, погода настала;

Вже проклята земля лядська дуріть перестала.

А мерзенні, сучі ляхи! що? вже вгамувались?

Мабуть, добре, невгомонні, на руських нарвались.

Я казав же тобі, ляше, змовкнуть, вгамуваться;

Не послухав, — ось прийшлося погано квитаться.

Де та воля, як ти думав дурной головою?

Бач, за сеє що зробили москалі з тобою.

Що ти думав, вражий сину? Чи хтів каменюки?

Зась, муругий, башку збили поганій гадюке!

Де ваш дядько леповатий Лелевель-поганець[356]?

Не хтів їсти руськой каші, чортів вистриганець.

Що й досталось вистриганцю, вашому Гельваду[357]?

Аж у прусів заховався в земляную буду.

Ромарина[358] вже подався до лісу, за Краков;

Мабуть, здумав він одвідать зимовища раків.

Де Ружицький ваш подівся? де же і Камінський[359]?

Подалися, мабуть, в пекло, так як і Рибінський[360].

Чорторийський[361] де ваш дівся? чи сховавсь за грубу?

Береже, знать, сучий син родимую шубу.

Де ваш дівся і Хлопіцький[362]? мабуть, чорти взяли.

Коли б вони йому добре всі ребра пом’яли!

Де послідній ваш приводець, якийсь Малаховський[363]8?

Копать землю у Сібіру згодився таковський.

Де в трубобу (?) Крюковецький[364]? знать, стодол (?) сховався;

Щоб ізбігнуть од Сибірі смикнув, догадався!

Де отії фанцоваті (?) всі ваші сарматки?

Мабуть, добре наскочили бідні паніматки!

Де шляхетство ваше ділось, скопище гульвісів?

Штиком руський їх розпудив і пішло до бісів.

Пани ваші, що вам верзли чорт зна що такеє,

Нехай знають, що з них зроблять: ні сеє, ні теє.

Де поділись капуцини? Де ваші крижаки?

Базиляни, бернадини (sic!) кляшторники всякі?

Вони знали, що їм з руським нельзя наживаться;

Та хотіли одні з ляхом, без руських остаться.

Ні, вдавились! І пирхають, як від кістки кішка;

Ось їм буде на штальт руський усім перестрижка.

Чи спасла вас тая Висла? Ось бач, не сховались!

Зайшов руський із затилка, то ви й розбіжались.

Де варшавськая защита, чванливая Прага?

Руський ступнув у затилок, злетіла до врага.

Де поділась і заграда той Варшави, Воля?

Бач, побила синів вражих за невірность Доля!

Де ж поділось гніздо ваше, кичлива Варшава?

Сколошкала, мабуть, кудрі, вже стала шаршава.

Де гармати? де рушниці? де ваші снаряди?

Де вербунки? де рушення дурацькой громади?

Де поділось, що зібралось в бунтовщицьку касу?

Бач, касири взяли гроші та й драла до лясу.

Все пропало! Вже вам годі з руськими змагаться!

Знать, прийшлося без галанців по кущам ховаться.

Ви же мали царську милость, про теє всяк знає;

Ні ж! Збісились, збеленились! Ось вас Бог карає.

Що б вам, дурням, не жить смирно та не шануваться?

Ні, схотілось, шолудивим, на лапки спинаться.

Збунтувались, зруйнувались, щоби одділиться;

Аж прийшлося вам, паскудним, і волі лишиться.

Зготувались, скопошились, буцімто індюшки —

І ні, годі затівать вам кроваві ігрушки.

Чи ж вас мало поусюди вже понапихалось?

Знать, скитаться по чужбині вам доля дісталась!

Та ще треба порозтикать шляхту голомізку;

Щоб не чуть вже од сей жаби поганого визгу.

Вам хотілось, може, й справді в Русі побувати;

Та й забрати срібло, злото, і всіх обібрати.

Ваша думка, бач, пустеє, короста хранцюзька;

Ось тепер же ви пізнали, яка руська думка.

Войська руського предводитель, наш граф Єреванський

Став на шию вам, поганим, — став ще князь Варшавський.

Та й другії полководці наград заслужили,

Що вас, сучих синів ляхів, добре попобили.

Розпознали вже ви, мабуть, руськую піхоту,

Що розбила синам вражим змагаться охоту.

Та й гарматські скоштувавши сухарі московські,

Ядра добре розгромили кріпості бісовські.

А драґуни, кірасири, улани, гусари!

А козацтво! мабуть, дали вам доброї кари.

І вже годі вам, поганцям, із руськими биться!

Лучче змовкнуть та й швиденько руським покориться.

Покориться? цього мало! — з шкурою оддаться!

Бросить норов свій хранцюзький та за руський взяться.

Пасти в ноги Николаю, милості просити;

Як не теє, то ми прийдем ще гірше вас бити.

Розтолкуйте собі самі, як то він царює;

Так як батько та ще й рідний над нами панує.

Учиніться нам братами, гарно жить вже будем

І всі ваші копошіння навік позабудем.

Кров же, що з-за вас пролито, як дойде до неба,

То за неї дать одвіт вам п[е]ред Богом треба.

Подав Микола Зеров

1930

Шевченко і Аскоченський{193}

Справді, що може бути спільного межи цими двома постатями? Геніальний поет-революціонер, голос сільського передпролетаріату в українській літературі[365], отже, найрадикальніший своєю психоідеологією український автор свого часу — і реакційний публіцист 60—70-х рр., загальновизнаний шеф російського обскурантства, що з його прізвища виведено не найкращого сенсу дієслово «аскоченствовать»[366], що великий колекціонер людських характерів Лєсков називав його людиною, яка дала своїм здібностям найгірший ужиток[367], а досить поміркований літератор Афанасьєв-Чужбинський іменує «редактором издания, делающего стыд не говорю уже литературе, но даже печатному станку, передающему его на бумагу»[368]. Чи може бути інша, разючіша антитеза? І проте, як свідчать факти, вони досить приязно зустрічалися р[оку] 1846 у Києві; досить приязно стрілися р[оку] 1858 в Петербурзі, доки не з’ясувалися наміри Аскоченського, що саме тоді почав видавати «Домашнюю беседу». Навіть більше, року 1861-го, по смерті поета, коли взаємна непримиренність громадської позиції його й Аскоченського була навіч ясна для всіх або майже всіх, останній пише кілька сторінок своїх супокійних і теплих спогадів про Шевченка, дуже далеких від тієї зненависті, якою кидав на поета в «Вестнике Юго-Западной и Западной России» П. Мартос або російський поміщик Шеншин-Фет у своїх «Воспоминаниях». Тут нема аристократичних філософувань, покріплених аналогіями з кінсько-заводської практики, на тему: «з хама не буде пана»[369], ні описів «весьма неопрятной серой смушковой шапки Шевченко», ні гострого відштовхування від його «тенденциозных жалобниц», як називав Шевченкову поезію Фет[370]. Навпаки, скрізь почувається симпатія до поета. Аскоченський свідчить, що «Чигиринський (видимо) «Кобзар» обійшов його, зачарував, і Шевченко став улюбленим його поетом. Він відзначав, подібно до Афанасьєва-Чужбинського, як одну з найкращих його речей «Єретика» (Івана Гуса); розповідав, як одного разу йому пощастило впіймати на обличчі поета (подібно як Тургенєв спостеріг в обличчі Лермонтова[371]) «прекрасное выражение поэтического творчества». Гострі громадськими поглядами поезії «Трьох літ» не припали йому до вподоби, здалися йому сміливими й небезпечними. І проте навіть пізніше, уже знаючи Шевченка як людину іншого табору, Аскоченський усіма способами його виправдує, намагаючись переложити відповідальність з поета на «несприятливі обставини» та на українське його оточення, на ненависних «цивілізаторів» та «проґресистів». Мемуари найретроґраднішого з тогочасних публіцистів, з якого так тішилася уся гумористична література 60-х рр.[372], написані рукою, що не так легко зводиться на Шевченка, як рука П. Мартоса або А. Фета.

Факт безперечний, і з’ясування йому пошукаймо в класовій свідомості мемуаристів. В особі П. Мартоса ми бачимо щонайперше українського дідича-душевласника, роздратованого емансипацією, не до краю ще зліквідованим ліберальним курсом уряду, «польською інтриґою», українофільською небезпекою і безперечною, невідпорною демократизацією цілого життя. Фет — такий саме дідич-росіянин. Який чужий і ворожий йому Шевченко і його поезія, можна бачити з того, що Тургенєв для нього «n’est pas un enfant de bonne maison»[373]. Зустріч з Салтиковим (Щедріним), дворянином, царськосельським ліцеїстом і колишнім віце-губернатором, обкидає його жаром, а в тургенєвській прозі його приваблює, головно, естетична культура, витончений смак руського «барича». Тим часом Аскоченський — «демократическая косточка», колишній бурсак. Правда, одна із скерованих в нього поезій (під час служби його в Кам’янці 1849—1851 рр.) називає його «зазнавшимся поповичем»; правда, в середині сорокових років він шукає собі зв’язків в аристократичному товаристві Києва, присвячуючи поезії титулованим адресаткам, користується протекцією генерал-губернатора Бібікова, в домі якого живе, але цього ще мало, щоб віднести його «к кругу великосветских повес Киева»[374]. В генерал-губернаторському домі Аскоченський почував себе нелегко, або вірніше: не завжди легко[375]. «Великосветский повеса», він, за висловом Лескова, практикує «преимущественно по купечеству». І часом ладен густо підкреслити демократичність свого походження. Відповідаючи на віршований «Совет зазнавшемуся поповичу», він знаходить у своїй відповіді влучні слова «на адресу недоречної пихи служилого дворянства»:

Да, я попович, не купец,

Не шляхтич, хамское отродье.

Мой вечной памяти отец

Не назывался благородье, —

Был благороден по делам,

А не по шпаге и усам.

Мой род по книге шнуровой

Не значится происхожденьем:

Прапрадед мой за голос свой

Попал в сие благословенье.

Да, я попович, не холоп,

Не голый выходец из немцев,

И не расстрига, не распоп,

Не из кабатчиков-сидельцев.

Отец вином не торговал,

Не разводил его водицей

И через винный капитал

Не сделался он важной птицей, і т. д.[376].

На своїй демократичності кладе наголос Аскоченський і в спогадах про Шевченка. Правда, спочатку на запитання поетове, чи не з козацького він роду, він, немов шукаючи ґрунту, розповідає про апокрифічного якогось прадіда, донського осавула Кочку-Сохрана. Але в дальшій розмові енергійно і недвозначно самовизначається як «мужик»:

«Ми зійшли з гори на Хрещатик; прощаючись, я запросив його завітати до мене.

— А де ви живете?

Я сказав.

— Уа, — відповів він. — То великий пан. Нам, мужикам, туди не можна.

— Але ж у цього пана, — заперечив я, — живуть же мужики, і перший з них я.

— Правда? — спитав він, міцно потиснувши мені руку.

— Правда, — відповів я.

— То добре».

Слово «мужик», певна річ, треба брати тут не у властивому його значенні: воно повинно характеризувати тільки таких людей, як Аскоченський, що, не маючи ні переваг народження, ні матеріальних достатків, прогортають собі стежку власним хистом. Таке великою мірою було в 40-х рр. становище і Шевченка, і Аскоченського. І стосунки останнього до Бібікова мають дещо аналогічного з стосунками Куліша до «любителя талантливой молодежи», «дуэлиста-майора и дилетанта бюрократии» Михайла Юзефовича і, можливо, Костомарова — до Фундуклея. Перед нами люди різного соціального походження, з різною «класовою аперцепцією» (вигнаний з маєтків дворянський син Костомаров, «полупанок» Куліш, попович Аскоченський, кріпак Шевченко), але всі вони свою роботу провадять під протекторатом офіціальних осіб або дворян-меценатів і, буваючи в їх школі, свідомо чи напівсвідомо, ідеологічними побудуваннями чи поводженням так чи інакше себе їм протиставляють. Пізніше їх стежки, з дальшим виходом суспільства на шлях капіталістичного розвитку, розходяться, але й тоді ця розхожість не зразу усвідомлюється. Тому-то, коли вірити Афанасьєву-Чужбинському, так і дивує Шевченка пізніша охоронницька лінія Аскоченського в «Домашней беседе». «А знаєш ти, — говорить він Афанасьеву р[оку] 1858-го, — що «Домашнюю беседу» видає той самий Аскоченський, которого ми знали в Києві. Чи можна було надіятись?»[377]

Репутація Аскоченського р[оку] 1861-го, коли його спомини з’явилися друком, була остільки непоказна, що його не ворожі відзиви про Шевченка здалися декому ганьбою для поетової пам’яті. Принаймні, тоді ж таки в «Русском инвалиде» з’явилася замітка якогось Н-ва, де твердилося, що все, розказане в мемуарі, є наклеп і неправда[378]. Пізніша лиха слава редактора «Домашней беседы» і ця замітка «Русского инвалида», видимо, заважили дещо і в очах біографа поетового О. Я. Кониського, коли він, торкнувшися знайомості з Аскоченським, намагається виправдати цю знайомість особистою вдачею поета: «Не треба дивуватись, що Шевченко зайшов у гості до такої людини, як Аскоченський. Не забуваймо, що вдача у Шевченка була надто м’яка»[379]. Виправдання, треба сказати, не зовсім слушне. М’якість характеру не завадила Шевченкові р[оку] 1858-го виразно показати тому ж Аскоченському, що дальше знайомство межи ними неможливе, і твердою ж рукою ввести колишнього приятеля Афанасьєва-Чужбинського в русло досить далеких і холодних стосунків звичайного знайомого. А коли зважити, що Шевченко сходився з людьми не зразу, «измеряя слова и движения с недоверчивостью»[380], то чи не вірніше буде припустити, що «екс-професор Духовної академії» і майбутній публіцист-обскурант не був ще р[оку] 1846-го такою людиною. Не можна погодитися і з тими коментарями, якими народницько-іконописний Кониський супроводить свої цитати із спогадів Аскоченського. «З тих споминок коли що й можна взяти для характеристики поета, так хіба зовсім зайві факти, що свідчать про його толерантність. Зате про характеристику самого Аскоченського дещо з його споминок можна і треба взяти» (1, 203). І далі Кониський по-своєму розказує епізод з читанням на помешканні Аскоченського, в домі генерал-губернатора Бібікова громадських поезій Шевченка; розповідає і про те, яким способом господар, уважаючи все те незручним і небезпечним, випровадив гостей. Слова Аскоченського: «Мені становилося ніяково» викликають у Кониського таку іронічну увагу: «Річ натуральна, ґувернерові бібіковського небожа зовсім-таки «ніяково» було, не личило слухати, та ще при жандармі, такі вірші, як, напр[иклад], «Сон» (1, 204). Отже, із коротенького фактичного повідомлення Аскоченського біограф Шевченка зробив одразу кілька не оправданих матеріалом висновків: 1) нізвідки не видко, щоб Шевченко читав у бібіковському домі найреволюційніші поезії своїх «Трьох літ», — як «Сон» або «Кавказ»; 2) ніщо не дозволяє нам говорити, що жандармський офіцер А-в, з яким Шевченко заходить в гості до Аскоченського разом і тримається по-приятельськи, був свідком небезпечним; 3) навряд Аскоченський так уже пишався гідністю ґувернера у генерал-губернаторському домі, а небезпека навернутися на слухи всесильного генерал-губернатора була остільки мала, що нею можна було б знехтувати. В цілому освітлення епізоду, як і характеристика «переполошеного професора», не зовсім в’яжуться з тим, що ми знаємо про ту добу і людей.

Освітлення Кониського невірне перш усього щодо особи Аскоченського: це була людина ширшого розмаху і більшої обдарованості, енергійна, смілива і навіть не без зухвальства. Що це так, можна побачити з коротенького перебігу головних фактів його біографії[381].

Вихованець Воронезької семінарії, відряджений в числі найздібніших до Київської духовної академії, він ще на шкільній лаві звернув увагу викладачів своєю обдарованістю. Усна традиція, переказана в Лєскова, серед його протекторів називає тогочасного ректора академії Іннокентія Борисова, відомого ієрарха, богослова і церковного оратора. Закінчивши академію р[оку] 1839-го зі ступенем маґістра богослов’я та словесних наук, Аскоченський зразу затверджений бакалавром (ад’юнкт-професором) при кафедрі слов’янських наріч; викладав він спочатку польську та німецьку мови, згодом він перейшов на патристику, і єсть відомості, що за короткий час «изучил отцов церкви, как немногие специалисты». Разом з тим викладав «русскую словесность» в дівочому пансіоні. І по всіх тих викладах залишив один надрукований курс — «Краткое начертание русской литературы» (1846) і кілька рукописних. Одночасно, з меншим хистом, але з тою ж енергією, розгорнулася й літературна його робота: поезії в «Маяку», збірка поезій 1846 р., драма «Пансионерка» (1847). Все те помічене було в столичних журналах, і хоч великих похвал йому не здобуло, але в Києві зробило його людиною дуже помітною. Покинувши академічну професуру в липні 1846-го (саме того літа, на яке припадає його знайомість з Шевченком), покинувши з власної охоти, в зв’язку з особистими справами, сердечними та грошовими, він перейшов на службу до Житомира, де з протекції Бібікова дістав посаду радника губерніального правління, потім до Кам’янця. Урядовцем виявив себе неможливим, претензійним, зарозумілим і, озброївши проти себе місцеву владу, втративши ласку генерал-губернатора, знов опинився в Києві, де, бідуючи матеріально, маючи літературну переважно роботу й заробіток, випустив два томи заснованої на архівних матеріалах праці «Киев с его древнейшим училищем Академией» (1856), що була однією з перших ґрунтовних робіт, присвячених культурній історії Києва…

Нічого полохливо-чиновницького та смиренно-ґувернерського не мала в собі і його вдача — крута, непокірна. Лєсков, спізнавшися з ним на початку 50-х рр., відносить його до числа «приснопам’ятних» богатирів київських, розповідає анекдоти про його фізичну силу та «непобедимую дерзость». З його «Печерских антиков» перед нами вимальовується образ «молодцеватого и задорного» франта, дотепного, гострого на слово, хоч не завжди вишуканого в дотепі, зухвалого в товаристві, — Васьки Буслаєва бібіковського і післябібіковського Києва.

«О непобедимых его (Аскоченского) дерзостях рассказывалось тоже много, но над всем предоминировало сообщение о стычке его с профессором Серафимом на лекции церковной истории.

Дело было так, что профессор после беспристрастного изложения фактов пришел научным путем к достоверному выводу, который изложил в следующих словах:

— Итак, мы ясно видели, что мать наша, святая православная церковь в России, приняв богоучрежденные постановления от апостолов, ныне управляется самим духом святым…

— В генеральском мундире! — отозвался со своей парты Аскоченский.

— Что ты под сим разумеешь? — спросил его Серафим.

— Не что, а нечто, — отвечал Аскоченский и пояснил, что он разумеет военного обер-прокурора Синода Н. А. Протасова»[382].

Таким Аскоченський був і пізніше. Той самий Лєсков розповідає про його вихватку в 49—50-х рр., коли він служив уже совісним суддею у Кам’янці. Було [це] під час архієрейської відправи.

«Какой-то диакон или иподиакон, — розказує Лєсков, — что-то напутал, и вспыльчивый владыка послал ему за это «дурака».

Тем дело и кончилось бы, но после обедни у епископа был пирог, и к пирогу явился Аскоченский, а во время одной из пауз он ядовито предложил такой вопрос:

— Владыко святый! Что должен петь клир, когда архиерей возглашает «дурак»?

— Совестный судья, — отвечал спокойно епископ.

— А я думал: и духови твоему, — отвечал непобедимый в дерзости Аскоченский, но вскоре потерял место совестного судьи и навсегда лишился службы».

Художній образ Аскоченського у Лєескова, безперечно, згідніший з ориґіналом, аніж похапцем накидана характеристика Кониського. Його справедливість підтверджується щедрими виписками, які поробив з його великого чотирнадцятитомового «Щоденника» Ф. І. Булгаков. Справді, чого там тільки немає? Описи бурси, що не поступаються натуралістичним картинам Помяловського, гострі випади проти чорного духівництва («Есть грехи человеческие и есть грехи хуже всех грехов — монашеские»), сатиричні вихватки проти губерніальних бюрократів (напр., «привилегированный осел, крещеный в чернилах»), парадоксальні сторінки з обороною Іуди Іскаріота, що його заплямувало людство, але само не має й невеличкої частини його моральної тривоги та неспокою[383]. Лесков згадує ще його талановиту записку про стан університетів, за яку йому нібито довелося зазнати гауптвахти від генерал-губернатора Васильчикова[384], і, нарешті, дотепну сатиру — промову «новонаставлюваного єпископа», яку Лєсков уважав можливим прирівняти до Дідрового «Небожа Рамо», — похвала, гадаємо, не з останніх.

Ця «неуимчивость сил» і спричинилась до характеристики Аскоченського як «ліберала» і «небезпечного карбонарія» в київський період його життя. Вона ж, визирнувши зі сторінок надрукованого «Щоденника», проказала аналогічний образ і редакторові «Критико-биографического словаря» проф. С. Венгерову. «Аскоченский, — зазначає Венгеров, — всегда всем казался типом вполне цельным, органическим продуктом той среды, из которой вышел и в которой проходила его учено-литературная деятельность. Выходит, однако же, на поверку, что в лице Аскоченского мы имеем яркого представителя столь типичной для русского интеллигента черты — начать в одном направлении, а кончить Бог знает в каком». I Венгеров порівнює його з Катковим, що колись лякав своїм радикалізмом Бєлінського, а скінчив як один із стовпів побєдоносцевської реакції 80-х рр. Але «пальму першості» в ділянці «літературних метаморфоз» Венгеров віддає Аскоченському: його ренеґатство від лібералізму чи то радикалізму було яскравіше і зайшло далі.

Чи справді Аскоченський був коли-небудь людиною ліберальною? Гадаємо, ні! І знаходимо підтвердження в думках новішого біографа: «Твердження про київський лібералізм Аскоченського базувалося, головне, на його буфонадах проти ченців або впливових місцевих урядовців, а це скоріше характеризує його темперамент, аніж ідеологію. В кожному разі, лібералізм Аскоченського не заважав йому працювати під протекторатом Бібікова, і як, кінець кінцем, він з Бібіковим розійшовся, то сталося це не з міркувань ідеологічних, бо ж на той самий час він підтримував стосунки з іншими людьми поглядів найконсервативніших». Можна піти навіть далі. В ранніх висказуваннях Аскоченського не тяжко знайти нотки, споріднені з його пізнішими позиціями. Його нарікання на «єхидний», «безвірний» XIX вік є прологом до пізніших нападок на проґресистів та «духоярої ненависті» супроти європейської освіти. Його кам’янецькі свари, що доходять до форменої непристойності, мають прикриттям бажання стати на обороні патріархального родинного звичаю. Що ж до бібіковського протекторату, то тут єсть кілька рис, що свідчать про повну відсутність будь-якої принциповості у темпераментних вихватках Аскоченського: маємо на увазі сцену цілування руки у «высокого благодетеля», описану на сторінках «Щоденника»[385], або зачислення межи «святі імена» генерал-губернаторського імені. На початку і в середині 50-х рр. ці настрої виявляються з різкою окресленістю. От, наприклад, виписка з однієї його статті в неофіційному відділі «Киевских губернских ведомостей» — «Мои мысли по прочтении приказа о подвиге матроса Игнатия Шевченка» (закрив собою свого командира і був забитий):

«Кто внушил Шевченку ту великую истину, что больше сея любви никто же имат, да кто душу свою положит за други своя? Просвещение, что ль? Да он не знал его. А может быть, начало прогресса? Будь они прокляты со своими глашатаями и истолкователями.

Посмотри, Запад, на поверженного мудреца христианина и научись от него прогрессу.

Знай, растленный и богоотступный Запад: оружие твое не сломит нас — флотов твоих не страшимся… От одного только спаси нас Бог: от чумы и прогресса»[386].

Висновок із цього один: коли Аскоченський і здавався «карбонарієм», то це могло бути тільки за часів миколаївської реакції. «Вночі всі коти сірі», — супроти поліцейського режиму та чиновницької патріархальності миколаївських часів однаково здавалися лібералами і ті, хто йшов проти цілої соціально-політичної системи, і ті, кому лише «кипіла кров» і буяв «сил избыток».

Отже, нав’язуючись до попереднього, нам нема потреби виправдувати Шевченка за його знайомість з такою людиною, як Аскоченський, посилатися на довірливість та особливу його толерантність. В 40-х рр. поет міг бачити певну приємність у своїх стосунках з екс-професором Академії. Артистичні здібності, співи, поезії, темперамент, гострі вихватки проти духівництва та генералітету — все це могло видаватися Шевченкові за продукт того ж самого походження, що і його тогочасні думи та переживання; а простота, нецеремонність поводження, слова про власне мужицтво, що не до краю ж таки були «фразою», могли певною мірою ці «добрі стосунки» цементувати.

Для 50-х рр. цього було вже мало. Суспільні сили, притиснені на якийсь час миколаївською реакцією, непереможно вибиваються наверх. На руїнах давно уже вивітреного кріпацького ладу формуються нові продукційні стосунки, по-іншому складаються класові взаємини. В нових обставинах кристалізації буржуазного суспільства неминуче відбувається різка диференціація як серед дворянської походженням, так і недворянської різночинної інтеліґенції[387], до якої належав Аскоченський і з якою поруч ішов у 40-х рр. Шевченко. В залежності від класової аперцепції, від психоідеологічних засновків, винесених з першого життєвого оточення, в залежності від дальшого життєвого шляху та зв’язків, в громадських позиціях поодиноких представників цього великого прошарку з непримиренною чіткістю визначається своя права і своя ліва сторона. Аскоченський потрапляє направо. Незважаючи на темпераментні вихватки своїх молодощів та «карбонарську» буєсть вислову, він, по суті, ніколи не поривав з основами традиційного світогляду. Тому разом з молодістю сплив і його лібералізм. Урядовецька ж кар’єра на провінції та літературні зв’язки початку 50-х рр. з архієреями-роботодавцями мусили ті традиційні основи ще більше зміцнити. Уже в середині 50-х рр. він розвернув у собі ті ідеологічні паростки, що раніше не так виразно давали себе знати. А життєві прикрості[388] при неврівноваженій вдачі примусили його різко свої позиції підкреслити, зробили його нетолерантним, злостивим, і тому найодіознішим із консервативних публіцистів.

Шлях Шевченка був діаметрально протилежний. Пробивши собі стежку в лави «розумових» діячів 40-х рр., він гостро перечув у собі колишнього кріпака і нащадка гайдамаки («Холодний Яр»), кинув виклик усій громадсько-політичній системі миколаївщини («Кавказ»). Дальше його життя на вигнанні тільки зміцнило його революційну переконаність гірким одстоєм десятилітньої знайомості з найтемнішими сторонами ненависного режиму. Можливо, поступаючись раннім художньою своєю повносилістю, Шевченкові висказування стають тепер категоричніші та систематичніші; саме тепер, в кінці 50-х рр., дав він художню оправу ідеології передпролетаріату, далеко випереджаючи середню ідеологічну лінію ліберально-буржуазної доби. Коли Шевченко «Кобзаря» ще близький Аскоченському, то Шевченко «Трьох літ» в добу їх знайомості (рр. 1845—1846) далеко уже від нього одійшов. Коли в умовах миколаївщини це не завжди відчувається, не заважаючи їм приязно зустрічатись, то в 50-х рр., коли обидва зустрілися після дванадцятилітнього небачення, внутрішня чужість лягає поміж ними уже високим неперехідним порогом.

Дата цієї нової зустрічі припадає на літо 1858 р. Аскоченський відвідує Шевченка на його приміщенні в Академії мистецтв, тобто не раніше початкових чисел червня (2, 228) і не пізніше серпня-вересня того ж року. Слова: «Почувши, що я видаю «Домашнюю беседу», можна зрозуміти, як «збираюся видавати». Можливо, перші числа уже були випущені («Беседа» почала виходити з липня 1858 р.), але газета не була ще помічена серед столичної преси і фізіономія її не була ясна, принаймні, для таких далеких від церковно-громадських тем читачів, як Шевченко. Інакше навряд би сказав Шевченко при першій інформації про газету «добре» і навряд чи була б рація Аскоченському розповідати про свої переконання та цілі. Варт відзначити, однак, що Шевченко поставився до свого одвідувача гостинно, без тої холодності, з якою стрів, напр., Афанасьєва-Чужбинського (очевидно, минуле не залишило йому ніякого упередження), але повідомлення про ціль і завдання «Беседы» одразу розхолодили Шевченка і примусили його дальшу знайомість одхилити.

Перша зустріч стала разом з тим і останньою. Аскоченський ще раз зустрів поета на Загородньому проспекті, але, видимо, Шевченко його навіть не помітив. Це посвідчення цікаве для нас в тому розумінні, що дає нам підставу збити одно припущення Кониського, зроблене на підставі згаданої уже замітки в «Русском инвалиде». Мова мовиться про поетове перебування у Єфима Ботвиновського в старому Києві, невдовзі по визволенні з-під арешту влітку 1859 р. В нападі аґресивної гостинності господар звелів замкнути браму і тим розсердив Шевченка, що настояв на своєму і вийшов з двору — без колош по болоту. Причина з’ясувалася пізніше: «між гостями Ботвиновського Шевченко помітив одного, що показався людиною небезпечною, начебто… шпигом». «Подаючи оцю звістку, — продовжує Кониський, — автор її… не назвав на ймення того небезпечного чоловіка, але з натякань її можна гадати, що то був Віктор Аскоченський, колишній професор Київської духовної Академії» (2, 290—291). І далі йде характеристика Аскоченського як «людини непутящої», що «скрізь бував і скрізь, де можна було, напивався». Навіть не розглядаючись у цій звістці детально, можна сказати, що ця «небезпечна людина» нічого спільного не мала з Аскоченським, який року 1859-го сидів у Петербурзі і видавав «Беседу».

Дальша діяльність Аскоченського не могла направити його репутації в очах Шевченка. Ні роман, скерований проти безвір’я та модної просвіти, — «Асмодей нашего времени» (його назвою потім скористався критик «Современника» М. Ол. Антонович, виступаючи проти тургенєвських «Отцов и детей»), ні розпочатий в «Беседе» з літа 1860 р. фейлетон під назвою «Блестки и изгарь», не позбавлений гостроти, але жовчний, нетолерантний, що посварив його навіть зі співробітниками та колишніми приятелями видання, ні в якій мірі не могли буть приймовними для поета.

До цього часу стосується єдина Шевченкова згадка про свого київського знайомого: його поезія «На смерть Григорія, митрополита Петербурзького», святоші й реакціонера, що домагався заборони продавати жіноцький крам з блюзнірськими хрещиками (звідси і епітет його «юбкоборець»). Ось ця поезія, датована 17.VI.1860 р.:

Умре муж велій в власяниці.

Не плачте, сироти, вдовиці,

А ти, Аскоченський, восплач

Воутріє на тяжкий глас.

І Хомяков, Русі ревнитель,

Москви, отечества любитель,

О юбкоборцеві восплач.

І вся, о Русская беседа,

Во глас єдиний ісповєдуй

Свої гріхи.

І плач! і плач!

Серед прихильників обскурантської лінії митрополита Григорія, поряд з Аскоченським, названий і Хомяков, поряд з редактором «Домашней беседы» і редакція слов’янофільської «Русской беседы». Видимо, великої межи ними різниці Шевченко не робить: і те і друге було далеко від того, чому співчував і що любив він.

Тепер ми можемо підійти і до останнього з питань, що їх поставив Кониський: чого варті, що важать спогади Аскоченського для біографії Шевченка?

Як ми вже бачили з попереднього, автор споминів не був людиною, інтимно близькою до поета, хоч і говорить, ніби «стоял ближе и ближе многих», спостерігав його зі сторони і під своїм кутом зору, а тому далеко не всі його зауваження цікаві й справедливі, надто ті, що підказані його пізнішою публіцистичною тенденцією 60-х рр. Так, наприклад, тільки з усмішкою можна читати рядки про чистий і простосердий погляд Шевченка на предмети релігії (властивий ніби йому як українському селянинові) та про «сучасних цивілізаторів», що ніби «збили його з пантелику» «дитячим своїм скептицизмом». Ми знаємо, як самостійно складалися поетові погляди на «предмети релігії» і як у цій ділянці випереджав він своє українське оточення (наприклад, Куліша або Костомарова). По-друге, належить завважити й те, що Аскоченський деякою мірою «обміщанює» постать молодого Шевченка. «Карбонарій» 40-х рр. (в обивательській думці киян), він уявляє поета на свій кшталт — «дерзителем» і «зухвальцем», тільки без жодної уже міри і найменшої обережності. Він не знає братчиків, ні інших — на провінції — приятелів та знайомих поета і тому показує те коло, в якому стрівався з Шевченком, як єдине його київське оточення. Звідси у нього наголос на горілці, на чепурухах, на ковбасах та на серцещипательних романсах, що для зрозуміння Шевченкової постаті в 40-х рр. мають не виключне, та й не першорядне значення.

Трохи шаржує він і розмову поета. Він вульґаризує її, наближаючи до мови власних українських писань та писань свого однокашника академічного Думитрашкова, що його «Жабомишодраківку», між іншим, видав власним коштом. Правда, Шевченко в листах і сам часто переходить до зумисно простацького тону, і вірний його зброєносця Кониський захоплюється «народним гумором» деяких із його жартівливих листів, але ж не виключно зриваються йому з язика такі вирази, як «сучий я син», «який же гаспид переробив вас на Аскоченського» або «ходім до фортоплясу». Ми маємо свідків, що говорять про задушевність його бесіди, про музичність його сміху, про тонкість його почувань, про велике чуття такту, отже, не скрізь і не завжди властиве йому було це, мовляв за Кулішем, «бурлацьке юродство».

І все-таки, здається нам, не можна пристати на неґативну оцінку Кониського. Споминки Аскоченського дають матеріал не тільки для характеристики самого їх автора. Належать вони людині, що співчувала Шевченкові як поетові, правда — в певних межах, Шевченкові як авторові «Кобзаря». Людині, що й сама у власній творчості пробувала до «народно-поетичного стилю» нав’язатись, отже, мала дані оцінити його успіхи. Написані вони правдиво, без замовчування навіть неприємних для автора моментів (напр., невдатна спроба поновити стосунки з поетом, зв’язана з пам’яттю про «кращі дні нашого життя»). Знаходимо в них і гостро спостережені риси внутрішнього образу поета, «прегарного його серця», як висловлюється Аскоченський: хроматизму та пливучої змінності його настроїв, його естетичної вражливості, його щедрості та безпосередності вдачі (маю на увазі епізод із старцем).

Це, розуміється, не значить, що їх можна приймати без уважної перевірки. З попереднього викладу ми вже бачили, що, позитивно оцінюючи постать Шевченка, Аскоченський зумисне іґнорує, нарочито не надає значення ідеологічному образові поета в 50-х рр. Однобічно показує він його і в 40-х рр. Позитивна оцінка Шевченка в нього зв’язана з підкреслюванням у ньому поета на народно-поетичній основі, голови сміливої, але не зв’язаної усталеною ідеологією, і разом з тим способом полеміки з ліберальними та радикально-соціалістичними цивілізаторами тієї доби.

Детермінований соціальною суттю свого автора, образ Шевченка у Аскоченського показує нам, яким хотів бачити поета консервативний ідеологією, різночинний походженням інтеліґент 50—60-х рр., і саме соціальною своєю показовістю подані нижче «І мої спогади про Т. Г. Шевченка» повинні нашого читача зацікавити.

1930

Поети пошевченківської пори{194}

1

«Поети пошевченківської пори» — ця назва для збірника потребує деякого застереження. Для більшої точності її годилося б зредактувати з таким додатком: Poetae minores (менші поети) пошевченківської пори, — бо сюди ж, до цієї ж епохи, належать і Куліш, і Щоголів, і Руданський, яким у «Літературній бібліотеці», з огляду на їх хист та продукцію, присвячено окремі випуски. Добираючи в цім четвертім випуску другорядних авторів, і то не тільки тих, що виступили на сторінках «Основи» і «подражали Шевченку или воспроизводили украинские народные песни и предания»[389], а і тих, що з’явилися друком пізніше і спробували від Шевченка та народних пісень одійти, ми закінчуємо серію, розпочату «Поезіями» Куліша, доповняємо і деталізуємо картину тематичних та стилістичних шукань в нашій поезії 60—80-х років.

Хронологічні межі пошевченківської пори в первісному, приблизному накиді обіймають у нас двадцятип’ятиліття 1861—1885 рр. Початковою датою доби беремо смерть Шевченка в місяці лютому 1861 р.

З цією зовнішньою рисою спадається і цілий ряд внутрішніх прикмет тогочасного поетичного доробку. Поети цих років уважають головним своїм завданням заступити свого померлого корифея українській читацькій громаді. Довершити перепинену смертю Шевченкову роботу, посісти спустіле покуття — от мотив, що спонукав Куліша просити у громади благословення взяти «німу (тобто: занімілу) кобзу». «Чи мені по тобі сумом сумувати, / Чи твою роботу взяти докінчати?» — запитує він у покійного Шевченка. І сам відповідає:

Докінчаю, брате, не загину марно:

Втішу Україну, матір безталанну.

Чим же докінчає він Шевченкове діло у своїх «Досвітках»? Повторенням жанрового ряду ранньої Шевченкової поезії (наслідування народної пісні, балада з обсягу народної фантастики, дума з історичним переважно змістом). Повторяє Куліш і теми раннього Шевченка: ліричний образ чужого чужаниці, безрідного, самотнього серед люду, прославлення козацтва, що повстає з Наливайком та Павлюком, а почасти і нотки соціального та політичного протесту, властиві Шевченковим історичним поезіям (відоме: «Поки Рось зоветься Россю» в «Кумейках» або характеристика городового «лейстрового» козацтва в «Солониці»).

Коли Куліш ставав на Шевченкову стежку з урочистими оповіщеннями до загального відома, то інші поети, молодші літами, для кого Шевченко був не «однолітком-сподвижником», не «братом», як для Куліша, а літературним «батьком», ступили на той шлях без спеціальних та голосних заяв. Для них Шевченко був «українським сонцем», як писав Кониський у своїй елегії на похорон поета. Відомі слова Франка, що в 60-х роках і пізніше «враження Шевченкової поезії було таке сильне, чар його слова такий тривкий, що в розумінні многих українська поезія могла виявляти себе тільки в тій Шевченком усвяченій формі; тілько його стиль видавався справді поетичним, тілько його мелодії «відповідали духові української національності», тілько в тім напрямку треба було іти дальше»[390].

І проте з часом виявилась вся трудність «іти за Шевченком». Без шевченківського органічного відчуття «селянської стихії», без його колосального темпераменту і, нарешті, без його віртуозності, «необыкновенной чуткости к форме», його евфонічної впорядкованості (якої не помічали або не вміли сформулювати до статті Лісовського 1896 р.) — цим поетам відкривалася тільки безплідна путь епігонства. Індивідуальний стиль великого поета в руках його наступників тратив свій букет, притуплявся, ставав трафаретним. Форми, образи та поняття народної поезії зв’язували їх. Примушуючи себе дивитися на світ «очима співучого селянина», найталановитіші із цих поетів, найобдарованіші, погрішали проти власного хисту. Бажання і потреба сказати своє слово наштовхували їх на шукання іншого стилю та іншої школи поетичної. Це був процес дуже повільний — навіть для найбільш індивідуального із них Куліша. В 1861 р. останній іще дивувався, що полтавська громада і Костомаров холодно поставились до дунайського поета (так Куліш рекомендував себе полтавцям) та до його «Досвіток». У «Великих проводах», дуже ще несміливо, спробував він зафіксувати свої погляди на козаччину, досить уже відмінні від традиційного романтичного козакофільства. Тільки пройшовши через документальну критику історичної традиції, не раз повставши на історичні уявлення самого Шевченка, виробив він інший погляд і на чергові завдання українського поетичного слова. В своїх спогадах про Костомарова (в журналі «Новь» за 1885 р.), він, розповівши про стримане прийняття його «Досвіток», узнав рацію полтавцям і Костомарову: «Нам надобно в родной поэзии брать новые, небранные им (Шевченком) ноты». Коло того ж часу і другий поет Кулішевого віку Щоголів, випустивши р. 1883 своє «Ворскло», самолюбно відгороджується від Шевченкового прикладу. Він не хоче для своїх книжок ні «бібули», ні малого формату, ні взагалі дешевого вигляду на масовий ужиток розрахованого «Кобзаря»: його писання розраховане на іншого, добірнішого, кваліфікованого, отже, і нечисленного порівнюючи читача.

Рік 1885-й, коли ці заяви сформульовано, ми і вважаємо кінцевою датою пошевченківської пори.

Характерно, що саме на середину 80-х рр. припадають і всі спроби поетів-пошевченківців підбити підсумки власної поетичної роботи. Не згадуючи про Щоголева з його «Ворсклом» (1883), — 1881, 1883 рр. виходять обидві частини «З давнього зшитку» Старицького[391]; 1883 р. — «Тихомовні співи на святі мотиви» Волод. Олександрова; 1885 р. «Думки-мережанки» Олени Пчілки; 1886 р. «Порвані струни» О. Кониського (Яковенка); в середині 1887 року були вже готові і лежали в портфелі О. О. Потебні «Степові думи та співи» Манжури; р. 1888-го був зложений рукописний збірник поезій В. С. Мови-Лиманського «Проліски», що мав охопити його двадцятип’ятилітній набуток поетичний. На той же час припадають і перші заходи коло опублікування розсипаної спадщини С. Руданського («Співомовки» 1880 р. з переднім словом Н. Г. Волинського — Олени Пчілки) і головніші перекладні праці, що поставили принципове питання про доцільність українського перекладу взагалі та про його стилістику (І том Шекспірових творів Куліша, «Гамлет, принц Данський» Старицького та менш помічена і стилістично архаїчніша від них Софоклова «Антигона» у перекладі П. Ніщинського).

Відносячи на середину 80-х рр. завершення пошевченківської пори, ми зовсім не хочемо сказати, що після того в українській поезії не траплялося уже переспівів шевченківських тем або що поети-пошевченківці, чи то з гурту «Основи», чи то з гурту Старицького, перестали з кінцем 80-х років писати. Переспіви Шевченка знаходимо значно пізніше, а велика частина поетів із числа охоплених цією книжкою зберігали свою активність в 90-х рр., з’являючись на сторінках галицьких журналів та наддніпрянських альманахів. Дехто із них переступив і в XX вік: Старицький з останніми своїми думами, Вербицький-Антіох із Carmina senectutis та Мирний із циклом поезій в альманасі «З потоку життя» та перекладом «Гайявати» в збірнику «На вічну пам’ять Котляревському». Але в 90-х рр. народно-поетична манера та епігонство Шевченкове перестає характеризувати передову лаву поетів; і в той же час поруч з іменами Старицького, Олександрова, Василя Мови, Олени Пчілки з’являються все частіше імена людей молодшого — грінченківсько-самійленківського, так мовити б, покоління — і все більшу до себе привертають увагу, помалу стаючи в центрі літературного життя.

Так само умовне значення має і прийнятий у нас, як початкова дата, р. 1861-й. Правда, велика частина поетів пошевченківської пори почали друкуватися в «Основі» (1861—1862 рр.: Кулик, Олександрів, Мова, Вербицький), але Кузьменків «Первоцвіт» опублікував Куліш у «Хаті» за р. 1860-й, Кониський з’явився в «Черн. губ. ведомостях» в 1858-му, а Глібов — там же, на п’ять літ раніше, і в «Основі» тільки передруковував свої перші байки, здебільшого перекладені з Крилова. Локалізуючи діяльність поетів-пошевченківців межи 1861 та 1885 рр., ми вказуємо тільки пору найбільшої їх актуальності, їх найбільшої ваги в розвитку поетичного слова.

Хто ж ці поети і як можна згрупувати їх, з огляду на характер творчості, на літературні їх зв’язки та орієнтацію?

До нашої збірки ми включаємо цікавіші зразки дванадцяти поетів — Л. Глібова, Кузьменка, Кулика, М. Вербицького-Антіоха, Олександрова, Кониського, Чубинського, Мови-Лиманського, Старицького, Олени Пчілки, Панаса Мирного та Манжури[392]. Досить побіжного погляду на цей спис імен, щоб побачити всю його різноманітність. Одні із названих тут поетів стоять у великім річищі українського письменства, провадять головну його гру — такі Кониський, Старицький, що були многолітніми репрезентантами українського слова в очах широких громадських кіл, приймаючи хвалу, кпини, цензурні нагінки та адміністративні переслідування; поетична діяльність других проходить осторонь від літературних центрів, на провінції, і пливе бічними протоками та затонами, являючи ряд цікавих часом паралельних з’явищ, — сюди належать Мова-Лиманський, Манжура, почасти Панас Мирний. З огляду на їх стилістичну орієнтацію, на їх ставлення до шевченківської спадщини та народно-поетичного стилю, всю цю лаву можна розділити на три групи. Першу із них складають, так мовити б, безперечні епігони, поети, що не спромоглися або не встигли одійти від тем, трактувань та стилістичних засобів 30—40-х рр. До них, на наш погляд, належать: Глібов, Василь Кулик, Кузьменко та Вербицький-Антіох. Сюди тягне формою своїх писань і Павло Чубинський, зі своєю «Сопілкою» 1871 р. Другий ряд становлять ті поети, для творчості яких характерний момент шукання. Почавши з переспівів народно-поетичного матеріалу, інколи повторяючи Шевченкові засоби, вони помалу намагаються внести свіжу струю в поетичне слово, беруться за переклади чужих поетів, не боячися неологізмів та рідко вживаних слів, цікавлячись громадянською поезією росіян, пересаджуючи на український ґрунт ліричну манеру Гайне і т. д. Сюди належать Мова-Лиманський і Володимир Олександрів, Кониський і найвидатніший із усіх Старицький. В особі Ол. Пчілки ми бачимо уже наступників Старицького, перше з’явище того, що пізніше називали його «школою». Нарешті, третю позицію займають Панас Мирний та Манжура, обидва самотники, обидва непричетні до будь-яких літературних шукань, обидва вирослі в живому контакті з народно-поетичним матеріалом. В їх літературнім доробку багато архаїчного (варіації Шевченка та народних пісень у Мирного, переробки народних казок à la Корсун та переспів «Райнеке Лиса» у Манжури), але разом з тим деякими мотивами громадянського характеру («Декому» Манжури, «Привіт Драгоманову» Мирного) вони наближаються до поетів групи Старицького. Час лишає свій слід: недарма ж обидва належать до кінця доби.

2

Пригляньмось тепер до першої групи в особі найчільнішого її представника Леоніда Глібова.

Ориґінальний байкар, надто в писаннях послідніх своїх чотирьох-п’яти літ (1889—1893), він дуже мало знаний як поет ліричний. Тим часом його сучасники визнавали в ньому саме хист лірика. В «Жизні Куліша» розказано, як, пробуваючи на італійських озерах, в Альпах, Куліш писав «любому приятелеві і землякові Глібову Леоніду, шкодуючи, що сам не має вдачі до стиха і раючи йому переказати по-нашому деякі сонети Дантові» — очевидно, Куліш уважав його досить для того обдарованим як поетичним відчуттям, так і віршовою технікою. В листах до Олександра Барвінського, переглядаючи весь шик відомих тоді українських авторів і прикладаючи їм ущипливі характеристики («не варт читати», «не поет», «душа ледача»), той самий Куліш деталізує свою характеристику Глібова[393]. То «чоловік тихий, дуже приятний і зовсім поет своєю чистою душею й високою думкою».

Глібов почав писати ще в гімназії, російською мовою. Р. 1847-го в Полтаві навіть вийшла невелика, на 100 сторінок шістнадцятки книжечка його поезій, що становить тепер велику рідкість бібліографічну. Передрукована нещодавно в І томі «Творів» Глібова під редакцією І. Н. Капустянського та М. А. Плевака, отже, приступна розглядові, вона зраджує впливи найпопулярніших російських поетів того часу: Пушкіна, Кольцова, Лєрмонтова. Пушкін позначається в ній на першому ж віршованому оповіданні «Надя», з його чотирнадцятирядковою строфою, з численними ремінісценціями та цитатами із пушкінського «Онєгіна» («Девушка в шестнадцать лет», «Monsieur прогнали со двора») та листом героїні до героя в свобідно римованих чотиристопових ямбах. Тут же і переказ «Песни о вещем Олеге» в чотиристопових ямбах і «Казачья песня», що становить переспів «Черкесской песни» з «Кавказского пленника». Але що найдивніше: поряд з Лєрмонтовим та Пушкіним зустрічаються нам і «русские песни» в дусі навіть не Кольцова, а Дельвіґа та пісенників XVIII в. Одна з таких пісень — «На долине, вдали / От дремучих лесов / Одиноко шумя / Дуб высокий растет» — досить близько нагадує Мерзлякова: «Среди долины ровныя». Взагалі виводний, навіяний лектурою характер збірника відчувається відразу ж, скоро перед очі навертається така річ, як «Дума на Волге». До найкращої з рік рідної Волги автор приміряє інші нібито бачені ріки — Дніпро, Дон і… Арагву. Одним оком обіймає він весь Кавказ і Закавказзя:

…глядел я порой

На Казбек с Шат-горой,

На седые Кавказа вершины,

Где Арагва змеей,

Серебристой волной

Средь прелестной струится долины.

Українські автори в російських творах молодого Глібова зовсім не позначаються, як не позначається і українська народна пісня. Навіть у «Полтаві», «Пловце» та інших речах з українською тематикою, як справедливо зауважує М. А. Плевако[394], «в більшій мірі впливав Пушкін своєю «Полтавою» та «Гусаром», аніж, скажім, Шевченко, якого він не тільки знав, — адже ж «Кобзар» вийшов у 1840 році, — але, як кажуть, і залюбки читав. Навіть згадку в поезії «Полтава»: «Там Ворскла, речка небольшая» нема конечної потреби з’ясовувати ремінісценцією із Котляревського: «Ворскло річка невеличка».

Не більше ориґінальності — хоч тут уже вік дозволяв на певну незалежність від зразків — виявив Глібов і в ранніх своїх байках, які почав публікувати в «Чернігівських губ. відомостях» з 1853 р., та українських ліричних поезіях, які став писати (і друкувати) з р. 1855-го. В перших своїх байках він іде слідом за Криловим приблизно так, як другий ніжинський поет, протоієрей Охоцький-Огієвський; в ранніх віршах він зовсім впадає в тон провінціально-патріотичної лірики 30—50-х рр. В його вірші «Остапова правда» М. Плевако бачить «багато архаїчного» — спільного з тими малоросійськими одами, в яких нападали на Бонапарта Кошиць-Квітницький (1807) та Петро Данилевський (1813), на поляків — Орест Сомов (1831), і яких особливо багато з’явилось на початку Кримської війни. П. П. Артемовський-Гулак своїм віршем про «ягличванців»-англійців та «пранців»-французів, С. Родина (Метлинський), П. Морачевський — от ряд авторів, до яких прилучається Глібов. Його «Остапова правда» — вірш на випадок, данина всеросійському імперському патріотизмові. Тон усього вірша підроблений під селянські поняття та вислови. Старий Остап, «вірний тиролець» царської Росії, з’ясовує молоді політичну ситуацію, згадує війну 1812 року і «двадесять язык» і кінець кінцем покладає всі надії на правду, в ім’я якої воює Росія («В судах черна неправдой черной» — характеризує її в той самий час ліберальна думка), та на широченні її простори:

Лежить наше царство од моря до моря,

І вдовж воно довге, і впоперек тож,

І дав йому Бог та щасливую долю, —

Чого ж нам, хлоп’ята, бояться, кого ж?

Була колись, дітки, недобра година,

Як царство за царством на нас піднялось…

Та й що ж? боронила нас Божая сила,

І лихо їм тяжкеє знати далось…

Присікались, дітки, недобрії люди:

Хранцуз, галичанин і турок іде,

Іде воювати, усе розоряти

І війська великую силу веде.

Так от чого, бачите, йде наше військо,

Що в полі, мов тая діброва, гуде.

Іде воно, дітки, гостей шанувати,

За віру, за правду судитись іде!

Здіймайте шапки та молітеся Богу,

Щоб Бог їм поміг та іти проти трьох!

Нехай розуміє та труситься ворог, —

Бо з нами й за нас милосердний наш Бог!

За цією варіацією на текст: «Разумійте, язици, і покоряйтеся, яко с нами Бог!», написаною «по поводу прохода дружин Московского, Нижегородского и Владимирского ополчений через город Нежин», іде десяток поезій, скомпонованих межи 1857 та 1862 рр., одна поезія з датою 1867. Потім у творчості Глібова настає велика перерва. Нові його українські поезії («Не плач, поет!», «Nocturno», «Над Дніпром», «Привітання ювілейні Лисенкові та Кониському», «У степу») написані уже на початку 90-х рр. і тоді ж друковані на сторінках «Зорі» (річники 1890, 1893, 1894).

На відміну від писаних на старості літ байок, таких талановитих, колоритних, значно сильніших від спроб його на тім полі перед 1872 р., сучасні їм поезії Глібова не справляють великого враження. Байка має в основі якусь нехитру дидактичну викладку. На тій основі — поткання: образи та ситуації, що повторюються мало не у всіх байкарів по всіх літературах. Від автора байки не вимагаєш ні великої вигадливості, ні особливої сміливості думки. Коли він зумів надати персонажам національного характеру (тобто змалював звірів та людей так, як вони фігурують у фольклорі); коли він спромігся мандрівний мотив прибрати в знайомі та близькі всім побутові аксесуари, «вирядити в плахти, підголити чуприни», мовляв, за Білецьким-Носенком, — він уже зробив багато, коли не все. Уміння надати український колорит було властиве Глібову уже в ранніх його байках, і Куліш, напр., визнаючи часом перевагу за Гребінкою, як автором стислішим, сильнішим, разом з тим зазначав, що у Глібова «більше свого, українського». В байках 1889—1893 рр. цей елемент Глібов ще підсилив — він присмачив свою мову приказками та технічними виразами; він не побоявся закрасити байку лірично («Мальований стовп») і, відступивши від обов’язкового доти різностопового ямбу (такі байки, як криловська «Стрекоза і Муравей», були виїмком), надати їй строфічне побудування. Навіть многомовність Глібова-байкаря не так сильно вражає, завдяки умілому підробленню авторської розповіді під розмовну манеру балакучого дідка-селянина (дідусь Кенир — підписував він свої пізні вірші).

Але всі ці плюси Глібова-байкаря нічого не давали Глібову-лірикові. Самого знання народної творчості та мови тут було мало. В лірикові читач цінить здебільшого темперамент, силу і розмах характеру, безпосередність та яскравість сповіді. Всі ці риси зробили Куліша, дарма що, на власне признання, він «не мав вдачі до стиха», небезінтересним ліричним поетом; відсутність їх змалила, майже анулювала всю спеціальну обдарованість Глібова. Скромний, тихий, наївний, на думку чернігівського губернатора Голіцина, навіть «совершенно пустой», він в цілому мало підіймався над середнім обивательським рівнем. В своїх російських поезіях дозрілого віку він буквально потопав у чернігівських та ніжинських злобах дня. Коли ж часом, як в українських поезіях, пробував дати щось глибше, сильніше, то зривався у сентиментальність і мало не кожну думку спрощував. Цікава з цього погляду його елегія «В степу», виповнена згадками про молодість, про хуторську благодать, про безповоротний рай минулого. Глібов описує свій двадцятитисячний Чернігів, свій «старинный городок с песком и грязью неизбежной», немов якийсь Нью-Йорк, з многоповерховими домами та шаленим ритмом життя. Чернігів — як новий Вавилон:

Хоч доля привела у город суєтливий,

Добра і зла прикрашений вертеп,

Я все-таки люблю сіножаті і ниви,

Люблю широкий, тихий, рідний степ…

Даль степова кругом, як море, там синіла,

А здалеку бринів густий зелений гай.

Чи добрий чоловік, чи доля насадила, —

То був наш тихий невеличкий рай.

Тепер та колишня ідилія минулася. Не стало гаю, молодої громадки, що там збиралася, дідка-казкаря, що розважав її оповіданнями та польовою кашею.

Та не бува, сказав хтось, двічі літа…

Прийшла біда — і час смутний настав:

Підкралася кишеня грошовита,

Хтось без жалю веселий гай зрубав, —

Понівечило все чиєсь життя ледаче,

І дуже, дуже жаль тепер мені,

Душа болить… Тепер там ворон кряче

Та ятіл приліта довбать гнилії пні.

В українській поезії цей мотив — прославлення сільської спрощеності життьових обставин, життя, близького до природи, — зустрічається у багатьох поетів. Шевченко зумів знайти в ньому зерно революційного захвату і проростив його, між іншим, в «Кавказі», в ґрандіозне протиставлення диких, але незіпсутих верховинців — та російської політичної системи часів Миколи І, з її цивілізованим фасадом та чорним двором внутрішнього гніту. У Куліша цей мотив переходить у широке романтичне милування диким незайманим пейзажем. В його переробці Ол. Толстого: «Ти знаешь край» читаємо:

Нещасний край! В йому куточки дикі

Людей благають: пощадіть, не псуйте:

Ідіть собі у городи великі

І там доми під небеса муруйте!

Мене ж пустим покиньте сумувати

І людям щирим очі дивувати.

Єсть він і в Щоголева, в його прославленні цілинного незайманого степу. Життьова дорога цього степу ще «вузька». До нього не доступилася промисловість; в ньому не отаборилися нові форми життя: «тим-то тут молитись можна, тим тут можна бачить Бога». Але ні в кого цей мотив не набував такого здешевлено-сентиментального трактування, як у простодушного Глібова.

З такою ж печаттю провінціального аматорства, тільки не такого обдарованого та тривалого, виступають перед нами Кузьменко та Василь Кулик. Їхня відданість літературі без порівняння менша; менша і ступінь їх самостійності. Кузьменка привітав був Куліш, видрукувавши його «Первоцвіт» і, як сам признавався пізніше, трохи причепуривши його; він же прославив і прозову його річ «Не так ждалося, да так склалося» (в «Основі», 1861, IX). Вітаючи нового автора, він все натякав на життьові обставини, що заважають розвиватися хистові, про бур'яни, що не дають доступитися до прозорої течії струмка. В пізнішому листуванні він же різко розшифрував евфемізми та алегорії своїх фраз: «Чоловік ледачих звичаїв і вчитися не хоче, [хоч] як я намовляв його і гроші посилав, а тільки п'є та в гречку скаче». Одруження, господарство, провінціальна пиятика урвали його поважну роботу, і поетичний хист пішов на писання різних пасквілів особистого характеру. Припинення «Основи» урвало поетичну роботу і другого аматора, Кулика, полтавського полупанка з походження, провізора дипломом, мрійника та романтичного любителя Півдня.

Щодо жанру — всі три зазначені автори не виходять за межі раннього Шевченка. У них бачимо 1) баладу, засновану на народному повір'ї та 2) пісню. Балада — звичайно на теми родинного неладу і заснована на народних переказах: мати стає на перешкоді козаку та дівчині — своїй дочці, — що хотять взяти шлюб, і тим губить обидві душі («Загублені душі» Кулика); дівчина, не послухавшись роду, любиться з татарином і потім як зрадниця закопана з своїми дітьми в землю за вироком громади («Погане поле» Кузьменка). Пісня переважно особистого змісту, майже без історичних тем, що незрідка трапляються у Шевченка («Ой чого ти почорніло»)[395]. В багатьох піснях перед нами — улюблений носій ліричних настроїв — козак без долі, самотник, чужаниця. От він у Кузьменка:

В чистім полі на роздоллі вітер завиває,

Сидить козак на розпутті та думку гадає.

Три дороги простяглися у широкім полі,

А в козака думка така: йти шукати долі.

Правдивим майстром пісні був Глібов. Серед його пісень почесне місце належить мотивам дівочого горя («Скажіть мені, добрі люди», «До ворожки», «Ой не цвісти калиноньці», «Розмова»).

Деякі з них є оформленням в народно-поетичні образи особистих настроїв («Журба»).

Третя лірична форма — це шевченківська елегія з характерними для неї переходами з коломийкового ритму в чотиристоповий ямб і навпаки («Минають дні», «Муза», «Радуйся, ниво неполитая», «Лічу в неволі»). Її зустрічаємо в писаннях М. Вербицького («На спомин П. Чубинському», «Далекая доріженька»). Надзвичайно близько нагадує Шевченка фактура його чотиристопового ямба: ті самі переступи з рядка в рядок, емоціональна напруженість закликів та звертань, уживання синонімічних виразів для підсилення враження і т. д. Напр.:

…Тебе

Побачу знову, ти мій раю,

Мій батьку рідний, степ без краю

І на тебе, Дніпро-дідусь,

Погляну знову; подивлюсь

На ті розкоші, ті долини…

Або:

…Літа ідуть,

Проходять марно… Україно!

Моя нене мила,

Даси мені нове серце

І новую силу.

Взагалі треба сказати, що віршовою розмаїтістю писання чотирьох згаданих поетів 60-х рр. похвалитися не можуть. Коломийкова міра панує. У Кузьменка та Вербицького-Антіоха до неї прилучається ще дванадцятискладовий розмір з цезурою посередині (6 + 6) та нахилом до амфібрахічної тонізації. У Вербицького та Кулика знаходимо ще восьмискладовий вірш з цезурою посередині (4 + 4) та попарним римуванням: «Живуть люди │ втішаються — життям вільним │ пишаються (у Шевченка: «Ой на горі ромен цвіте»). У Глібова в його «Журбі» («Стоїть гора високая») зустрічаємо тристоповий ямб з дактилічними закінченнями непаристих рядків та чоловічими — паристих:

Стоять вони ║ та й журяться,

Що вернеться весна,

А молодість!.. ║ не вернеться,

Не вернеться вона.

Цезура, властива більшості непаристих рядків (14 із 20), розбиває кожен із них на два піввірші по чотири склади і тим дуже наближає їх до народного вірша: (4 + 4). Напр.: «Поговорим тихесенько…», «Іде, в журби питається» etc.

Взагалі ж вірш цих поетів-основ’ян небагатий і формальним своїм проти Шевченка збідненням супроводить збіднення тематичне, ідейне. Кажучи словом Куліша, «розумове око» менших поетів, «набравшись сили в потужного таланту», майже ніде не постерегло в житті «чогось такого, чого не постеріг сам геній».

3

Інше враження справляє другий гурт поетів, серед якого ми бачимо Мову, Кониського, Олександрова та Старицького. Письменники першої розглянутої у нас групи здебільшого дуже пасивні. Навіть найдіяльніший із них Глібов, що 1861—1863 рр. взявся видавати нехай і невеличкий, без ширшої громадської програми, часопис «Черниговский листок», в 70—80-х рр. остільки відійшов від українських літературних інтересів, що коли б не його чернігівські приятелі і в першу чергу той Кум — Тищинський, що його організаційній дотепності байкар дав добродушно-іронічну характеристику у байці «Сила», — то й не знати, чи мали б ми найкращу частину глібівського доробку, його писання 1889—1893 рр. Натомість поети другого ряду не кидають пера, щораз ширші завдання перед собою ставлять, виступають як літературні ініціатори та організатори. Із них найвіддаленіший від літературних центрів В. С. Мова збирає матеріали для українського словника, зав’язує постійні стосунки з Кониським, з галичанами. Вол. Олександрів у поважному віці заходжується видавати «Складку», причому другий її том друкує і править в нападах передсмертної своєї хвороби. В старості ж він береться до науки староєврейської мови, щоб ознайомитись з біблейською поезією у первотворі і дати якнайточніші її переклади. Про Кониського та Старицького нема чого й говорити. Перший із них, енергійний та рухливий, «легкий гарцівник», на Франкове означення, публіцист, белетрист і поет, белетрист, що залюбки вносив публіцистичну ноту в свої твори, біограф Шевченка, що художнім елементом пройняв наукову роботу систематизування та критики традиції, — Кониський, як організатор літературний, відіграв велику ролю в Галичині (відновлення «Правди» 1888 р., співробітництво у «Зорі»). Але і на російській Україні чимале значення мали його заходи коло видання історичної хрестоматії української поезії та альманах «Луна» (1881 р.). Другий, Старицький, ставши до літературної роботи р. 1865-го, був один з небагатьох, що не кинули друкуватися в роки 1863—1872, в «десятиліття страшного та фатального затишку та застою, млявості в публічнім та літературнім житті» (характеристика Франкова), а за часів нового піднесення (рр. 1872—1876) належав до того основного кругу українських діячів, проти якого скеровано було інспірованого з київських офіціальних та півофіціальних сфер Емського наказу 1876 р. В сімдесятих роках він випускає переклад сербських дум, працює над Некрасовим, над байками Крилова; в 1881—1883 роках випускає «Гамлета» та поезії «З давнього зшитку»; в 90-х рр. зайнятий представництвом української літератури та підготуванням «літературної зміни». На літературних зборах, — розповідає Олена Пчілка в своєму некролозі Старицького, — де «молодые авторы читали свои произведения, переводы и оригинальные опыты», були Кониський, Старицький і сама Олена Пчілка, представники старшого покоління. Старицький ставиться до молодих поетів з великим запалом і любов’ю: «Он восторгался их стихами, пропагандировал их, читал другим, как бы хвалясь ими, у себя и на вечеринках: одним словом, был по отношению к начинающим писателям-преемникам искренним другом»[396].

Однак при цій ініціативності, при цій турботі про наступників Мова і Олександрів, Кониський і навіть Старицький в темах і формі своїх поезій спочатку тримаються за Шевченка, як його учні. В своїй статті про Старицького Франко вказує на те, що всі вони повторяють його думку про всеслов’янське братерство. Шевченкова присвята «Івана Гуса» Шафарикові, програмовий вірш «Слов’янам», який приписувано колись Шевченкові і який вийшов із кирило-мефодіївських кругів, принаймні з тих, що признавалися до слов’янської ідеї найперше, лишили в українській поезії певну традицію. Драгоманов з своїм віршем, Старицький з своїм «До слов’ян» немов нав’язуються до неї[397]. Подібно як у братчиків, братолюбна Україна мислиться в центрі всього слов’янського світу:

Ми всіх пригорнули б до серця охоче

У власній та вільній господі.

Подібно як у Шевченка в вірші «Ляхам», змальовується корінь та походження українсько-польської звади. До розмир’я межи народами спричинилися єзуїти та їх унітарні заходи:

Якби єзуїти не стали між нами,

Не знали б ми вкупі недолі.

Так само як у братчиків в їх «Книгах бытия», дається висока оцінка козацького устрою, як «істого братства»; те саме ідеалізоване поняття про соціально-політичні тенденції козацької верстви:

Бо ми не кували других кайданами,

Чужої не нищили волі.

Подібні ж формули та настрої і у Кониського в його вірші на п’ятнадцятилітні роковини Шевченка («Правда», 1876, ч. 5) та в «Моїм бажанні»:

Я даром сліз не проливаю:

Слов’ян усіх в одній сім’ї

Побачить хочеться мені, —

Ось, бачте, я чого бажаю[398].

Не зразу відходять від традиції ці поети і формально. Орієнтація на народно-поетичну скарбницю дуже помітна у Чубинського, у Мови, навіть у Кониського та Олександрова. Навіть знаменитий «Козачий кістяк» В. Мови, видрукуваний у «Правді» ніби правильними чотири-стоповими амфібрахіями, був написаний розміром, що в авторовій свідомості нав’язувався до народного вірша: 6 + 5, без правильної тонізації. В пізніше видрукуваному варіанті (див. у примітках) ми бачимо іншу графіку і цілу низку віршових рядків, що не даються на амфібрахічне читання. Напр.:

Через їх в Україні

Була метушня,

Міжусобні бої

І ворохобня…

І під царським берлом,

За короткий час

Ввесь реймент козацький

Знівечивсь і згас.

Далеко природніше, здається, розглядати його, як певну аналогію до Куликового «Нетяги»: «Без свити і босий і хліба нема», де рядом з віршами: 6 + 6 знаходимо: 6 + 5.

Проте у дальших поетів, у Кониського та Старицького, орієнтація на народні форми вірша сильно зменшується. Кониський після свого «Плачу на похорон Шевченка» воліє правильну тонічну версифікацію: в його збірнику «Порвані струни» із загального числа 47 поезій тільки 7 написано народними розмірами («коломийковим» та «шумковим»). У Старицького, на сприйняття Франкове, коломийки виходять «незграбно». В них нема глібовської природності, невимушеності. Їх словник не натуральний: вводиться ціла низка інтеліґентських понять та фразеологічних засобів; цілий емоціональний тон інший. Видко деяке зусилля, відсутнє там, де автор говорить безпосередньо від себе, мовою українського інтеліґента 70—80-х рр.

Відхід від української традиції позначається на поетах з гурту Старицького — Кониського ще й тим, що їм властиві кілька мотивів, спільні їм усім, що в’яжуть їх скоріше з тогочасною поезією російською.

Так, напр., їх не хвилює «ни слава, купленная кровью, ни полный гордого доверия покой», що продиктували Глібову його «Остапову правду». Немає в них і великого козакофільства, навіть тужливого за старовиною зітхання, як у Глібова («Ах, скільки є могил, де спить життя козаче!») або в Кулика («Столітній запорожець»). Навпаки, вони люблять повторяти, як Кониський:

Я України долю бачу

Не в бунчуках, не в булаві,

Не у гетьманській голові,

Не в скарбах, схованих у скрині,

Не в Запорозькій Україні.

Тема шевченківського «Посланія» розробляється докладно і широко з цілим рядом ориґінальних варіацій, а надто у присвяченій столітнім роковинам зруйнування Січі поемі В. Мови «Козачий кістяк». Хлібороб у полі, що зачепився лемішем об козацькі кості та зброю, ладен вихваляти стародавні часи, коли українськими степами гарцював такий запорожець-козак, «за рідную землю слободний вояк», —

І доля козача була золота,

І здобич, і сила, і воля свята.

Але автор відповідає йому на те цілою лекцією, аж надто докладною у варіанті «Зорі», про те, як соціальна боротьба на Вкраїні знищила старі форми її політичного побуту.

І в тій міжусобній тяжкій боротьбі

Загибла Вкраїна в неславі й ганьбі.

Її занедбали пани й козаки,

Про неї забули і ви, харпаки!

І от потихеньку московські царі

Забрали Вкраїну в свої пазурі.

Новим порадником і новою базою відродження повинен стати освічений громадянин-граждак, що замість козацького списа візьме собі за зброю науку, освіту. «Гей, друже мій темний, над силу ума / Вже дужчої сили на світі нема» — от Мовине pendant до шевченківського: «Учітеся, брати мої». Нарешті, третя поезія, присвячена минулій славі козацтва — «Декому» Ів. Манжури. Думка розвинена далеко не так докладно, як у «Козачому кістякові», зате вся поезія має характер інвективи, скерованої проти всіх патріотів, що пишаються козацькою славою:

А слава? То захистом волі прикрита

Хижацька грабіжка, пожежа війни, —

Сльозами та кров’ю вона перелита…

Страмітесь, хвалітесь, нікчемні сини!

Характерно, що козацька слава скрізь мислиться скомпрометованою егоїзмом соціальної лінії правуючих козацьких кіл.

Другий мотив, властивий майже всім лірикам другої групи, — це місія поета як громадського робітника, як борця на передових позиціях.

Шевченко в своїм «Перебенді» ще лишався на ґрунті романтичного уявлення. Його Перебендя — сліпий дід, один «из детей ничтожных мира». Тільки коли приходить до нього віща сила співу, на самоті, в полі, — «його думка високо, як сокіл, у небі ширяє». На тому ж ґрунті стояв і старий Куліш, що любив повторювати пушкінську формулу: «Кобзарю! не дивись ні на хулу темноти, / Ні на письменницьку огуду за пісні». Старицький починає інший ряд трактувань. Коли навколо «лемент, ґвалт і муки», поет повинен нести усім слово втіхи й розради. Його бандуру сповнено стогоном пригнічених; його ціль — наблизити яскраве «свято звитяги». Коли ніч «насовується, як туча», поет не має права «піти в свою господу», співати про «кохання й рай».

Але розваж словами брата,

Що й не виходить із заліз,

Скропи росою своїх сліз

Криваві рани, що від ката,

Й душі замученій, слабій

Відвагу піснею навій!

Той же образ поета, як пророка і вождя, знаходимо і в поезії Олени Пчілки. Слово пророка могутнє, як голосний дзвін; від нього займається огнем громада і віддається в руки своєму провідникові:

Веди ж ти нас величним шляхом правди,

З тобою душі наші і серця;

Тобі пребудем вірнії ми завжди, —

Нехай святиться ввік година ця!

Кониський і Старицький обидва перекладають лермонтовського «Пророка».

Найсильніші слова в цьому напрямку сказав Франко, як у ліричних своїх поезіях («Поете, тям!», «Це було три дні перед моїм шлюбом»), так і в ліро-епічних поемах («Похорон», «Іван Вишенський», «Мойсей»), але вперше з’явилися вони в писаннях наших поетів 70—80-х рр.

Нарешті — третя улюблена тема Старицького та його сучасників-однодумців. Всі ці поети залюбки спиняються на образі Христа, витлумачуючи його як великого соціального реформатора. Звідси і Старицький з своїм заповітом громадянинові-поетові: «Співай, ридай і будь готовий / Замість лаврового терновий / Вінець узяти на чоло!», і Мова-Лиманський з його маловідомим віршем «На Голгофі», Христос якого «Великим щирим словом / Знов підійма пониклий люд»[399].

Нарешті, у Ол. Пчілки соціальна гармонія будучини вінчається образом переможця, що підіймає

— з щасливими сльозами

повиту терном голову свою[400].

Ця тема спільна нашим поетам із багатьма тогочасними поетами російськими. Пригадаймо хоча б Боровиковського («Ессе homo!») або Плещеєва, де «Христос распятый — со стены» з докором дивиться на суворо засудженого християнським суспільством «злочинця». Знаходимо її (цю тему) і у Франка в поезії «Христос і хрест».

Уже з цього короткого переліку тем видко, як далеко і в який бік одійшли від етнографічної поезії часів «Основи» Мова і Олександрів, Кониський і Старицький.

Найдальше з них пішов уперед Старицький.

4

На початку 80-х рр. і пізніше, в 90-х, він був визнаний новатор і разом з тим найодіозніша постать як для ворогів українського слова, так і для поміркованих його приятелів.

Легко зрозуміти, чому він так схвилював читачів у 80-і рр. Ні одна з книжок поетичних 70-х рр., ні «Сопілка» Павлуся (Чубинського), ні «Байки» Глібова, що вийшли новим перекладом р. 1872-го, ні власні переклади Старицького «Байок Крилова» (1874) та сербського епосу не вразили так читача: все те були ходжені, випробувані стежки. Тим часом «Гамлет, принц Данський» був новиною і… зухвальством. В ньому, як і в обох частинах «Із давнього зшитку», відчувалася певна принципова позиція, цілий програм літературний. А як переважна більшість віршованих його речей були переклади, явно скеровані в бік поширення художніх ресурсів української мови, то обговорення кожної літературної новини Старицького перетворювалося на гарячу дискусію про завдання і межі українського письменства.

Більшість голосів у пресі була проти ініціативи Старицького. Одні уважали його спроби щонайперше безтактністю. В перші роки реакції Олександра III деякі з українофілів гадали про потребу помирити з собою уряд — на той час, як книжки Старицького воювали за поширення рамок українського слова, йшли на руку тим, хто кричав про літературний сепаратизм на Україні, про «тенденциозное украинофильство». В других статтях говорилося про несвоєчасність спроб Старицького, з огляду на «настоящее положение южнорусского наречия». На думку Костомарова, це становище таке, що українською мовою треба творити, а не перекладати; а як іншого українського громадянства, крім «простонародного», немає, то й література повинна обмежитись популярними брошурами та доступними селянинові художніми творами; все це без порівняння важливіше, аніж переклади великих європейських поетів, що їх український інтеліґент, якому вони потрібні, може прочитати і по-російськи (Костомаров рішуче забуває про власні, харківської пори, переклади з Байрона). Нарешті, в третіх оцінках бралося під сумнів поетичний хист Старицького; говорилося про його невміння обминути вульґаризми, про невдатність його новотворів, про книжність його конструкцій, що порушують «простонародную прелесть языка». Рецензуючи «Гамлета, принца Данського», «Киевлянин» закидав авторові недоладність слововживання (стаття звалася «Принц Гамлет в постолах»). Рецензуючи альманах «Луну» та першу частину «З давнього зшитку», той самий антиукраїнський та консервативний орган, пригадуючи численні після турецької війни інтендантські справи, прирівнював «высиженные» слова та звороти Старицького до невипечених солдатських сухарів, що мають у собі багато домішок («много всякой ненужной дряни»). В цих нападках на Старицького брали участь Костомаров («Задачи украинофильства» та інші статті в «Вестнике Европы», «Русской старине»), Горленко (рецензія на українські видання в «Киевской старине», 1883), Петров в своїх «Очерках украинской литературы XIX ст.» (1884) і, нарешті, «бестактно кривляющийся старец» Мордовцев, якого стилістичні тенденції («білило-мордовщина») були анахроністичним поворотом до суплік та писульок 20—30-х рр.

Старицький завзято обороняв свою правоту листами до кореспондентів. Він давав зрозуміти, що пора українську поезію вивести із стадії простонародності, а мову її розвинути до тої міри, щоб вона могла передавати найтонші відтінки думки. «Моїм головним завданням (в перекладах) було, — писав він, — передати усі тонкощі первотвору тими ж самими барвами; я уникав обминати трудне місце або переказувати його власними словами… Ні, мені хотілося виробити саму мову до повного комплекту фарб на палітрі»[401].

Питання, в якій мірі Старицький кував слова — питання складне і ні разу не ставилося в спеціальній літературі. Тільки принагідно торкнувся його П. П. Филипович у статті про «Пушкіна в українській літературі»[402] і виявив, що слова, які в свій час уважано за неологізми Старицького, знаходяться в галицьких словниках того часу. Приблизно так висловлюється і Олена Пчілка в своїм некролозі. Вона пише не так про новотвори, як про мовне простування письменника на захід, віддавання переваги правобережному лексикону перед лівобережним, любовне плекання волинських та подільських словечок. Коли що й було у Старицького неприйнятного, то це те, що він не пильнував як слід лексичного добору, змішував слова різних стилів, грішив вульґарністю — взагалі мав певні дефекти, як стиліст. «Размышления у парадного подъезда» він міг перекласти, як «Дума при вельможних дверях». В перекладі Міцкевичевого «Pieszczotka moja»: «і tylko całować, całować, całować» він міг переложити: «Усе б тільки цмокав та цмокав, та цмокав!», немов не помічаючи всієї відмінності тону. Але при всьому тому його переклади далеко ближчі до ориґіналу, як переспіви Руданського, що переказав пушкінську «Песнь о вещем Олеге» розміром коломийки, і не мають таких недоладностей, яких допускався хоча б Ніщинський в своєму перекладі «Антигони», де давні греки обмінюються виразами на зразок: «Ти певно таки вітряком народився і мелеш».

Спочатку у Старицького ми бачимо переклади, де колорит змінено, де дано інше побутове тло. В «Зимовому вечорі» Пушкіна рядки: «Спой мне песню, как синица, / Тихо за морем жила, / Спой мне песню, как девица / За водой поутру шла» перекладено:

Заспівай мені про волю,

Що вже мохом поросла,

Що тепер, немов дитина,

В сповиточку спать лягла.

Тобто використано образи популярної української пісні про кінець Запорожжя. В перекладі лермонтовської «Родины» «Пляска с топаньем и свистом / Под говор пьяных мужичков» перетворилася на «гопака», якого «сажають парубки»; Міцкевичів сонет «Do Niemna» — на вірш романсового типу, розбитий на чотири чотирирядкові строфи, — «До Сули».

Нема у Старицького спочатку і еквіритмічності, обов’язкової для перекладача. Перекладаючи, власне, переспівуючи сонет «Do Niemna», він допускає, «ничтоже сумняшеся», амфібрахії; в перекладі Чайлд-Гарольдового прощання дає теж довгі, як порівняти з первотвором, чотири- та тристопові амфібрахії; некрасовську «Музу» переганяє на шестистопові хореї, а «Гамлета» на п’ятистопові, якими переказував сербські народні думи; в присвяті «Фауста» мало того, що зміняє стопу, але ще не видержує строфи (октави), а уривки з байронівського «Мазепи» дає в анапестах. Проте пізніше, в перекладах дрібніших лермонтовських та некрасовських віршів («Ночевала тучка золотая», «Горные вершины», «Що не рік, то зменшаються сили») та деяких речей Пушкіна він підіймається дуже високо, так, що пізнішому критикові дає змогу поставити їх вище од багатьох пізніших перекладних праць. Зіставмо його переклад лермонтовських «Горных вершин» з перекладом В. Мови, і ми віддамо йому повну перевагу:

Старицький [403]

Мова

Темна ніч вершини

Гірські верховини

Сном оповила;

Сплять у темних млах;

По німій долині

Сплять тихі долини

Морем стала мла.

В свіжих туманах.

Не курить за ставом,

Пилом шлях не верга,

Не тремтять листи;

Листя не тремтить.

Почекай — небавом

Гей, надходе черга

Одітхнеш і ти.

І тобі спочить.

В перекладі Старицького цікаво відзначити: 1) більшу увагу до ритмічно-синтаксичних особливостей первотвору (однакове побудування речень; дотримування цезур: «Почекай ║ небавом»; ті самі анафори: Не курить за ставом, / Не тремтять листи»). 2) Разом з тим Старицький краще віддає евфонічність лермонтовської поезії. Досить майстерно грає він звуковими повторами: н, м, л. Напр., «По німій долині / Морем стала мла». Ці здобутки Старицького, як перекладача, підіймають його над півтравеститорами доби Гулака-Артемовського і над переспівувачами на зразок Руданського, що хоче орудувати тільки засобами народної пісні. В історії нашого віршового перекладу Старицький, як і Куліш, стоїть на вступі до третього періоду, коли поети наші дають переклад в повному розумінні слова, не знижуючи тону, не вводячи народно-поетичного колориту, пильнуючи ритму та евфонії ориґіналу.

В зв’язку з перекладами Старицького стоять і ориґінальні його речі — їх стиль та жанрові особливості.

Уже в другій частині збірки «Із давнього зшитку» знаходимо 24 переклади з Некрасова (в тому числі «Муза», «Марина солдатська мати») і 13 перекладів із Лєрмонтова (в тому числі «Пророк» та «Родовище»). З Некрасова взято речі, на яких базувалася його слава поета-громадянина; значна частина пушкінських та лермонтовських віршів, як і пізніші переклади надсоновських речей, припадає так само на громадянську лірику. В дусі і напрямі перекладеного матеріалу і в ориґінальних речах Старицького виявляється нахил в бік громадянської декламативної лірики. Одні з його поезій являють собою віршовані спічі, тости («На Новий рік», «До молоді», — надто перше, з його прекрасним розподілом матеріалу межи поодинокими строфами), некрологи та ювілейні згадки («На смерть Ковалевського», «На смерть Кониського», «На спомин Котляревського»), нарешті, рефлексії та монологи («Нива», «Редакторові», «Учта» «На проводи Драгоманову» і т. п.). Франко закидав цим поезіям деяку пайку риторизму, але цей закид стосується не до самого Старицького, а до всього цього жанру поетичного, починаючи від «Ямбів» Барб’є, «Châtiments» Гюґо, «Последнего новоселья» та «Думки» Лєрмонтова, кінчаючи Старицьким і багатьма речами самого Франка.

Переклади вплинули і на інтимну лірику Старицького. Народна пісня, як ми вже згадували, дала йому небагато. Більше, здається, значили для нього старі романси. Романсові форми у Старицького зустрічаються незрідка («Ніч яка, Господи», «Не сумуй, моя зоре кохана», «Стою я похмурий і думку гадаю»), але без того витончення, якого досягла романсова форма, скажімо, у Фета, правдивого її майстра на ті часи (в 80-х рр. виходили його «Вечерние огни»). Мелодика романсів Старицького доволі проста. Він не користується ні повтореннями строф, ні рефренами, як пізніші українські романсисти (Вороний, Олесь). Не свобідні його речі і від сентиментальності старих поетів (його романс «Стою я похмурий» нагадує своїм початком петренківське: «Дивлюсь я на небо і думку гадаю»).

Послужив йому деяким дороговказом у галузі чистої лірики і Гайне. Популярний в російській поезії, завдяки численним перекладам М. Л. Михайлова, Вейнберга тощо, Гайне з своїми ліричними мініатюрами в українській поезії був іще новиною. Із наших поетів переклав його «Сосну» (під назвою «Сни») Руданський, перекладав О. Навроцький, але те, що опубліковане з його спадщини, дає змогу прийти до висновку, що Навроцький зовсім не відчував своєрідності Гайне, переробляючи його на кшталт народних пісень:

Знову поле зеленіє,

Стало густо в гаї;

Вітерець тихенький з нього

Теплом подихає.

Дещо подібного єсть і в Старицького (напр., його переклад із Гайне «Снилась мені дівчинонька»), але в цілому його курс на Гайне взятий глибше. На гайнівський зразок пробує Старицький давати часом свої варіації та переробки. Так, наприклад, в поезії «У пишному салоні» ліричний, так мовити б, — узел взято з одної із відомих поезій Гайне. За чайним столом точиться пуста розмова, висловлюються не варті найменшої уваги думки, і тільки одна молода дівчина, обраниця серця, могла б озватися на ту тему тямущим, компетентним словом. Тільки у Гайне тема тієї пустої розмови — кохання, а у Старицького — громадські настрої молоді…

Горіли йно шалено

Їй очі-зіроньки…

Я знаю, що про мене

Не ті в тебе думки.

Гайне допомагає українському поетові запровадити форму ліричної мініатюри з певним «загостренням» наприкінці — несподіваним жартом, дотепною грою слів, парадоксом або просто зумисним зниженням тону. Такі у Старицького ориґінальні його поезії: «Чом не весел, мій соболю», «Як з тобою ми спізнались», поезії, що намічають шлях, яким пішла ціла фаланга пізніших поетів: Самійленко («Її в дорогу виряджали»), Леся Українка, Кримський («По піску золотому»), Старицька-Черняхівська, Чернявський та інші.

Старицький завершає собою пошевченківську пору в поезії, пору повільного відходу від тем Шевченка та його манери. Він з найбільшою яскравістю проголошує потребу перекладів, як стимул і початок дальшого розвитку мови; в громадянській ліриці він виразно звертається від пророків та Старого Заповіту до громадянської поезії росіян; він перекладає Гайне і користується ним у власних спробах запровадити нові ліричні жанри. В своїх темах та манері він інколи більше стикається з поетами молодшими, як із старшими або своїми однолітками-основ’янами, а його поетичний програм цілком прищеплюється молодій ґенерації кінця 80-х — початку 90-х років, — «Плеяді», як про неї згадувала Леся Українка, «школі Старицького», як назвав її в листуванні В. П. Горленко. Над його програмом простягають руки одна одній дві поетичні доби, — факт безперечний, сконстатований, між іншим, і висказуваннями Лесі Українки, яка не раз говорила, що із давніших поетів українських найбільше значення для неї мали Куліш і Старицький.

1930

Примітки [до книги «Поети пошевченківської пори»]{195}

Леонід Глібов. Народився 21 лютого 1827 року[404] в с. Родзянках Хорольського повіту на Полтавщині. Батько його — кременчуцький міщанин Іван Назарович Гліб — був управителем родзянківського маєтку. Дитячі роки поета минали, як висловлюється один із його біографів, «за щасливих обставин та в сприятливім оточенні». Про виховання його подбали Родзянки: до Полтавської гімназії його прийнято на прохання Порфира Родзянка, що в його маєтку, в х. Горбах, Глібови на той час жили. В цьому проханні Л. Глібов названий вихованцем[405] П. Родзянка і купецьким сином. М. Бужинський, що видрукував ті матеріали («Україна», 1927, І—II, стор. 162—164), робить догадку, що батько поета вписався до купецтва, аби мати право учити сина в гімназії.

В Полтавській гімназії Л. Глібов пробув з 1840 по 1847 р. Курсу не скінчив (через хворобу) і вийшов 20 серпня 1847-го, не маючи навіть свідоцтва за шість клас («к переводу в VII класс не удостоен»).

Р. 1849-го вступив до Ніжинського (юридичного тоді) ліцею кн. Безбородька, де пробув з перервами 6 років, закінчивши курс по весні 1855 р. Під час перебування свого в ліцеї одружився він із першою дружиною своєю П. Ф. Бордоносовою, дочкою ніжинського протоієрея[406].

Писати почав ще в гімназії р. 1841-го спочатку по-російськи (перші українські твори стосуються до 1853 р.). Р. 1847-го його російські вірші, числом 50, випущено в Полтаві окремою книжечкою під назвою «Стихотворения Леонида Глебова». Здебільшого це наслідування популярних російських поетів — Пушкіна, Лєрмонтова, Кольцова (особливо невдатні), позначені легкістю вірша, але без виразної індивідуальної печатки. Нині їх передруковано в збірнику творів Глібова під ред. І. Капустянського та М. Плевака (ДВУ, 1927, Харків).

1 вересня 1856 р. Глібова призначено у Чорний Острів (містечко на колишній Проскурівщині) учителем дворянської повітової школи, а рівно через два роки переведено молодшим учителем географії в Чернігівську гімназію.

В Чернігові Глібов виступив як редактор-видавець «Черниговского листка», тижневика, що виходив (правда, не дуже регулярно) в 1861—1863 рр.[407].

З початком реакції р. 1863-го, коли українська чернігівська громада попала під удар місцевої адміністрації, Глібов у зв’язку з справою лікаря Носа та землеміра Андрущенка був звільнений з учительської посади — 1 жовтня 1863 р. Не вважаючи на те, що слідча в справі Носа та Андрущенка комісія не притягла його навіть до слідства, Глібова взято під догляд поліції, що тривав над ним до р. 1868-го.

Тільки в 1865 р. Глібов дістав посаду в губерніальному статистичному комітеті і знов переїхав до Чернігова з Ніжина, де жив у тестя. Р. 1867-го його призначено управителем земської друкарні — служба, на якій він оставався до смерті, незважаючи навіть на свою пізнішу сліпоту.

Літературна діяльність Глібова оживилася в кінці 80-х та на початку 90-х рр., коли його вірші та байки почали друкуватися в галицьких виданнях (дитячий журнал «Дзвінок»).

Умер Л. І. Глібов 29 жовтня 1893 р.

Література про нього порівнюючи велика, але дотикається, головне, його продукції як байкаря. Про нього, як про поета-лірика, немає нічого, крім побіжних зауважень у загальних курсах української літератури.

З біографічних писань та літературних матеріалів укажемо: 1) К. Е. Троцина. Л. И. Глебов. — Див.: Гимназия высших наук и лицей кн. Безбородко, 1881; 2) М. Загирня и Б. Гринченко. Л. И. Глебов, Чернигов, 1900; 3) В. Білий. Глібов та III отделеніе. — «Зоря», 1925, ч. 7; 4) Михайло Возняк. З життя чернігівської громади 1861—1863 рр. — «Україна», 1927, VI, стор. 114—118; 5) Борис Шевелів. Поезії Глібова в перекладі на рос. мову. — «Україна», 1927, VI, стор. 124—126; 6) Б. Шевелів. Забуті вірші поета Л. Глібова. — Зап. Ніжинського ІНО, кн. VI, 1926.

Із видань Глібова найповніше і найґрунтовніше — в серії «Бібліотека укр. класиків» ДВУ, за редакцією Ів. Капустянського та М. Плевака (т.т. І—II, X., 1927).

Пояснення. Пісня («Летить голуб понад полем»). Російський переклад п’єси належить М. В. Гербелеві («Поэзия славян». Спб., 1871; передрукований в «Очерках укр. литературы XIX ст.» Петрова і при статті Б. М. Шевелева. — «Україна», 1927, VI, стор. 124—126.

Вечір. М. А. Плевако указує паралельне розроблення теми в російській поезії Глібова «Вечер» («Ты помнишь ли тот вечер» — Твори, вид. ДВУ, т. II, стор. 130—131).

Журба — найпопулярніша з поезій Глібова. Покладена на ноти в 2-й половині XIX в. Навіяна краєвидом м. Седнева на Чернігівщині та седнівської садиби Лизогубів.

Nocturno. Соф. Ф. Русова, в дівоцтві Ліндфорс — в 90-х рр. належала до чернігівської громади. Її мемуари в збірнику «За сто літ», кн. II та III.

У степу. Олександр Амфіянович Тищинський (1835—1896) — один із найдіяльніших чернігівських громадян і найбільший приятель старечих літ Глібова. Він піклувався поетом і з його голосу записував передсмертні його байки. Некролог його (і портрет) у «Зорі» за 1896 р. Із згадок про нього — див. М. М. Грінченко — в зб. «Чернігів і північне Лівобережжя». Як здогадується М. А. Плевако, вірш має на увазі товариське життя чернігівської громади 1860-х рр.

Василь Кулик. Джерелом наших відомостей про Кулика є «біографічний обрис» у «Правді» за 1874 р. (XI, стор. 456—464; XII, стор. 506—515), написаний широко і жваво, але без точного датування.

Рік народження поета невідомий. Упорядники хрестоматії «Вік», а за ними О. Коваленко в «Укр. музі» покладають дату народження на початок 30-х рр., — але з однаковим правом можна покласти її і на кінець і навіть на середину 20-х рр. На зразок того, оскільки невиразні вказівки єдиного біографа Куликового, наведемо приклад. Університетське перебування поета віднесено на ті часи, коли «доживали віку Квітка і Гулак, визначалися (в Харкові) Костомаров і Метлинський». Означення це примушує дослідника розвести руками, — бо Квітка доживав віку на початку 40-х рр., а Гулак в 60-х; Костомаров подався з Харкова в 1844 р., а Метлинський в 1849-му.

Батько Кулика — дідич, з козацького роду, що наприкінці XVIII в. здобув собі дворянство.

Учився майбутній поет у Полтавській гімназії, і потім — на медичному факультеті Харківського університету. Курсу не добув, з огляду на смерть батька і потребу рятувати добробут родини. Зайнявшись хімією та фармакологією, Кулик витримав провізорський іспит і заорендував аптеку в м. Валках на Харківщині, де й прожив 5—6 літ. Потім, по слову біографа, його потягло на південь, такий принадний його поетичній вдачі своєю історичною минувшиною та побутовим колоритом. Скільки часу мандрував Кулик по Таврії та Херсонщині — невідомо, але р. 1860—1861-го він був уже в Полтаві, належачи до невеликої громади, що збиралася довкола Д. П. Пільчикова. Під час Кулішевого перебування в Полтаві Кулик був одним із розпорядників громадського обіду. Тоді ж нав’язав він свої зносини з «Основою», де друкував свої поезії та дописи. В умовах громадської реакції по 1863 р., непрактичний, підбитий смертю дружини, він «не жив, а тільки перебивався» і, надірвавши свої фізичні сили, умер на сухоти, як свідчить В. Торчин, в останніх днях 1870 =р. Із пам’яті сучасників образ В. Кулика випав досить скоро. В листі до О. Барвінського з 9/21.V.1869 Куліш уважає його небіжчиком, а проф. М. І. Петров, що писав свої начерки на початку 80-х рр., відносить його смерть до р. 1874-го.

Творчість Кулика в літературі оцінюється звичайно як продовження чи то «перелицьовування», як писав Куліш, Шевченка. До poetae minores відносить його В. Торчин; тільки трохи підносився він над рівнем «посредственностей», що наслідували Шевченка, і на думку М. І. Петрова («Очерки», ст. 373).

Поезії Куликові перевидано р. 1894-го у Львові.

Пояснення. На смерть Шевченка — перші вісім рядків вірша надруковані за статтею В. Торчина. В «Основі» вони надруковані так:

Поховали… Україна,

Загадавшись, плаче;

Поховали дух великий

І серце гаряче,

Кобзаря свого втеряла

Вдова Україна, —

Поховала бідна мати

Найкращого сина.

Див.: «Основа», 1861, VI, стор. 17—18.

Олександр Кониський. Народився 6 серпня 1836 року в х. Переходовці Ніжинського повіту і походив з дрібної ніжинської шляхти. Про свій рід писав у Зап. н. т. ім. Шевченка («До родоводу Кониських», том XVI). Учився в Ніжинській приходській школі, потім у Чернігівській гімназії. «Спроба закінчити освіту в Ніжинській дворянській школі та ліцеї скінчилася невдатно». Р. 1854-го вступив на урядову службу в Прилуці, а звідти перейшов до Полтави, де попав у сильну «просвітньо-поступову течію з національною закраскою». Особливий вплив на нього мав Пільчиков (змальований потім у повісті «Юрій Горовенко» під найменням Д. Пучки; порівн. також згадку про Пільчикова в «Зорі», 1894, ст. 29). У Полтаві Кониський заходився працювати над своєю освітою; почав дописувати до російських газет; містив українську поезію та прозу в «Основі», «Черниговском листке», львівському «Слові» та «Галичанині»; брав участь в організації недільних шкіл, для яких випустив українською мовою «Прописі» (1862) та «Арихметику, або Щотницю» (1863). На початку 1863 р. Кониського вислано у Вологду, а потім у Тотьму; з огляду на захитане здоров’я йому пощастило добитися дозволу жити у Воронежі, Бобринці і нарешті Катеринославі. Року 1872-го оселившися в Києві, Кониський носиться з планами українського видавництва, бере участь у газеті «Киевский телеграф», складає план історично-літературної хрестоматії. В 1873 р. разом з Пільчиковим бере участь в організації Львівського наукового товариства, переправляючи за кордон досить великі суми, які пішли на купівлю друкарні. Р. 1881-го в журналі «Семья и школа» він підіймає питання про українську мову в первісному навчанні і тоді ж випускає альманах «Луна» (1881). Реакція 1880-х рр. підкосила багато замірів Кониського. Р. 1885-го йому загрожувало нове заслання під закидом українського іредентизму. Все це звертає всю увагу Кониського на Галичину. Разом з Антоновичем він стає прихильником угоди з поляками, намагаючись вибороти якнайбільше простору для українського громадського та культурного життя і для скріплення цієї позиції відновляє р. 1888-го журнал «Правду». Невдача угоди, як політично-громадського кроку, знову звернула увагу Кониського на суто культурні справи. Він обстоює реформу Тов. ім. Шевченка на наукову організацію і друкує в її Записках свою велику біографію Шевченка, яку випускає потім у Львові двома томами (1898, 1001). Взагалі «щодо довгості та інтенсивності участі Кониського в галицькому житті» його можна поставити зараз же після Драгоманова. Умер Кониський на запалення легенів 29 листопада 1900 р.

Літературна спадщина Кониського дуже велика. Перше місце в ній посідають повісті: «Юрій Горовенко» (1885 р. вийшов у Русько-українській бібліотеці; 2-е вид. — «Сяйво», К., 1928, з докладною статтею П. К. Волинського), «В гостях добре, а дома ліпше», «Семен Жук та його родичі». Мало знані в російській Україні, ці повісті мали велике значення для розвою белетристики в Галичині. На думку М. С. Грушевського, в Галичині 60—80-х рр. Кониський був «чи не найважнішим із українських письменників».

Чимало важила в свій час і критична та історично-літературна робота Кониського. Варт відзначити його статті про «Хмари» Нечуя-Левицького («Правда», 1875), про «Твори» Ієремії Галки («Правда», 1876), відчити з історії українсько-руського письменства у «Світі» (1881, ч. 1, 2, 8, 10; 1882, ч. 14), рецензія на книгу Петрова («Зоря», 1884) та «Біографічні нариси» у «Ватрі» (1887). Все це завершається великою двотомовою біографією Шевченка, що в полегшеному вигляді одночасно вийшла і по-російськи (Одеса, 1898).

Як поет, Кониський виступив уперше в «Черн. губ. ведомостях» за 1858 р. В 1861 р. на сторінках «Основи» (в статті про проводи труни Шевченкової на Україну) видрукувано його вірш на похорон Шевченка, що здобув собі популярність і покладений був на музику. Починаючи з 60-х рр. поезії Кониського друкувалися у «Правді», «Зорі» та по альманахах. Частину їх автор зібрав і випустив невеличкою книжечкою «Порвані струни» (стор. 56+2) у Житомирі р. 1886-го під псевдонімом Яковенка. (Взагалі поезії свої Кониський підписував, як і більшість своїх речей, псевдонімами: Перебендя О., Верниволя Ф., Сирота, К. О. Я., Сирота з України, Полтавець, Яковенко тощо). Критичної літератури про Кониського як поета нема ніякої; статті, що починають тепер потрохи про Кониського з’являтися, торкаються здебільшого його як одного з виразників української громадської думки.

З біографічних матеріалів про Кониського згадаєм: 1) некролог Матушевського—Єфремова, К. ст., 1901, І, ст. 125—130; 2) там же, ст. 131—151, бібліографічний покажчик його творів В. Доманицького (з пропусками, і досить великими); 3) некролог Франка — ЛНВ, 1901, І, ст. 46—47; і 4) М. С. Грушевський — Зап. н. т. ім. Шевченка, т. XXXIX, 1901, І, ст. 1—14. Некрологи Кониського по інших органах — див.: К. ст., 1904, І, III, стор. 51—52, 190 (друга паґінація).

Павло Чубинський. Видатний етнограф. Син небагатого дідича з м. Борисполя Переяславського повіту на Полтавщині, народ. 15 січня 1839 року. Учився в Київській 2-й гімназії, а потім на юридичному факультеті Петербурзького університету. Р. 1862-го висланий в Архангельську губернію, де перебув до р. 1869-го, працюючи там секретарем статистичного комітету, редактором «Губернских ведомостей» та урядовцем особливих доручень. Там же, з доручення Вільно-економічного та Географічного товариств, досліджував хліборобство та торгівлю по північних ріках (Півн. Двина та Печора). Р. 1869-го став на чолі етнографічної експедиції в Південно-Західний край, дослідивши також і українську колонізацію в губерніях Седлецькій, Гродненській, Мінській та на Бессарабії. Труди експедиції зложили 7 великих томів записів з додатком статейних матеріалів (В. Б. Антоновича, К. П. Михальчука та О. Ф. Кістяківського). З заснуванням у Києві Південно-західного відділу Географічного товариства Чубинський став його секретарем. Характеристику наукової роботи Чубинського можна знайти в статті О. Кістяківського (К. ст., 1884, VIII) та в III томі «Истории русской этнографии» Пипіна. Поетична діяльність Чубинського порівнюючи незначна. Продебютувавши на сторінках «Основи» під псевдонімом Павлусь, Чубинський не пішов далі інших поетів-основ’ян, всупереч твердженням М. І. Петрова в його «Очерках ист. укр. литературы XIX ст.». Невеличка збірка його поезій «Сопілка» вийшла в Києві р. 1871-го.

Після закриття Південно-західного відділу Географічного товариства Чубинський служив у Петербурзі, в міністерстві шляхів. На початку 80-х рр. занедужав, а 14 січня 1884 р. помер у Києві.

Василь Мова. Син козацького сотника з Стародерев’янківського куреня (тобто слободи, «станицы») на Кубані. Народ. 1 січня 1842 р. на батьківському хуторі над «Солодким лиманом». Учився в Катеринодарській військовій гімназії, а потім (на військовий кошт) у Харківськім університеті. Спочатку був на філологічнім факультеті, потім переписався на юридичний і скінчив його «кандидатом прав». Викладав три роки літературу у Катеринодарській дівочій школі («Маріїнській гімназії»), а далі був судовим слідчим (з 1872 р. приблизно), мировим суддею і, здається, головою з’їзду мирових суддів. (Принаймні в листі до Кониського з р. 1883-го узиває себе «предсідателем»). Умер у Катеринодарі 1 червня 1891 р.

Перша поезія Мови (власне, уривок, та ще й з помилкою в авторовім імені: «козак В. М. Мова») видрукувана в квітневій книзі «Основи» за 1861 р., стор. 36 (другої паґінації) — при Кулішевій статті «від редакції» до початкуючих авторів, «що стали слати з усіх кінців України, з-над Дністра і Дунаю, з Одеси, Криму, Чорноморії й Кавказу, із Москви, Астрахані і з інших сторін, — хто на що змігся».

Дальші виступи Мови з друкованими речами сталися з підгону О. Я. Кониського, що, гадаючи видавати альманахи та історичну хрестоматію української літератури, просив його прислати своє «поличчя», зразки творчості, а також зібрати біографічні відомості про Якова Кухаренка. Наказ 1876 р. розбив плани Кониського, і вірші Мови з’явилися в Галичині, у «Правді» (р. 1876, ч. 20), в київському альманахові «Луна» 1881, а далі у «Світі», «Ділі» та «Зорі». Багато речей опубліковано по смерті автора в календарях «Просвіти» на рр. 1892, 1894, в «Зорі» (р. 1893—1896) та «Літер.-наук. віснику». В останнім знайшли собі місце, між іншим, «Три мандрьохи» («малюнки з натури») та драматичні картини «Старе гніздо і молоді птахи» (ЛНВ, 1907, кн. IV, V, VI, VIII—IX, XI, XII).

Вірші свої В. Мова зібрав сам у рукописному збірнику «Проліски», що обіймає його творчість з 1863 р. по 1888-й. Гадав він свої «Проліски» видати за кордоном, як то видко з переднього «слова до громади»: «Автор сих віршувань, закинутий долею на довгі роки хоч у рідний, та далекий і глухий закуток України… працював на ниві рідного слова самотньо і працював більше над збиранням і впровадженням лексичного матеріалу (Мова працював над російсько-українським словником), аніж над творами літературними. Але від часу до часу пробував пера і на самостійних творах, і потикався з ними до російської цензури, в котрій йому притьмом не пощастило… Маючи на думці, що для великої будови народної літературної мови кожний одрізний камінець часом у пригоді стане, і стративши надію на недалекий слушний час для рідної мови в російській Україні, зважився отеє автор подати в світ свої віршовані твори хоч за кордоном».

Література про Мову нечисленна: 1) М. Уманець (М. Комаров). Василь Мова (посмертна згадка). — «Зоря», 1891, ч. 14, стор. 274—275; 2) О. Кониський. Кілька слів про Василя Мову. — «Зоря», 1891, ч. 20, ст. 394—396; 3) М. К. Літературна спадщина після В. Мови. — «Зоря», 1892, ч. 10, ст. 199—200; 4) Іван Франко. Із поетичної спадщини Василя Мови. ЛНВ, 1899, VI, ст. 247—251.

Останніми часами з’явилася докладна стаття М. Возняка: З письменської спадщини Василя Мови (Лиманського). — «За сто літ», книга III, стор. 17—45.

Псевдоніми Мови — В. Лиманський, В. С. Мигуцький, В. Мигученко.

Пояснення. Вірш «Козачий кістяк» — найпопулярніший у нас із усього доробку В. Мови. Передрукований у хрестоматії «Вік» (т. І, стор. 261), він потрапив звідти до антології «Українська муза» (стор. 307—308) та різних декламаторів, як давніх, так і новіших. Відомі дві редакції цього вірша: перша, уміщена в «Правді» за р. 1876-й (стор. 765—767), і друга, посмертна, друкована в «Зорі» за 1895 р. (стор. 46—47). В хрестоматії «Вік» дано першу із них з легенькими поправками, в цілому дуже щасливими. На превелику шкоду, пропущено підзаголовок, що показує привід до написання вірша, та ще, з цензурних, мабуть, міркувань, викинуто рядок про попів: «Христової правди гнилії стовпи». В нашій книзі ми подали текст «Правди», відступивши від нього в двох місцях: 1) «І борючи духом трудів тягарі» (в «Правді» читаємо: «праці тягарі) і 2) «Як стануть у лаву такі вояки» (в «Правді», очевидячки, друкарська помилка: «Як стануть у славу»).

Текст «Зорі» позначений багатьма відмінами; видрукувано його з такою приміткою редакції:

«Поезію В. Лиманського під заголовком «Козачий кістяк» помістила в р. 1876 «Правда» в числі 20 на стор. 765—767. Між рукописами покійного нашого поета найшли поему, що вправді має той самий заголовок, подібний початок і той самий кінець, одначе взагалі вельми різниться від поміщеної в «Правді», від котрої й об’ємом значно більша: бо коли надрукована в «Правді» обіймає 168 віршів, то наша має їх аж 253 (під віршами тут розуміються піввірші: «Налігши над плугом» — «оре хлібороб» — ред. «Зорі» уважає за два рядки. — М. З.). Не знаємо, як поема, поміщена в «Правді», друкувалась, з первісного автографа чи з відпису; ми маємо автограф поеми, означений теж р. 1875, і отеє містимо її після автографа, очевидно, без зміни. Годиться завважити, що поміщений у «Правді» «Козачий кістяк» автор присвятив С. А. Ш., — між тим як у нашій рукописі вона присвячена А. К. Ал. Вас. Лук[ич]».

От головніші одміни цього тексту:

4. Під леміх широкий кістяк підхопивсь

6. І бачить, що там же і шабля крива

8. Вся зброя козацька з кістками гниє

14. Від ріллі, від плуга куди занесли

16. Про волю згадав ти й мізкуєш ти так

19. Це був запорожець, був лицар-козак

20. За рідную землю слободний вояк

23. І гордої шиї панам не хилив

24.І в праці нагальній себе не нудив.

Після 26-го рядка починається різке розходження текстів. В «Зорі» читаємо:

А гей ти, плугатар, тружденний ґевал!

Козацтво — то справді був ваш ідеал.

Воно підневільним метою було,

Безправне харпацтво до себе тягло,

І гнало в степи їх та в дикі луги,

Щоб збути підданства важкі ланцюги,

І задля козацтва, слободи та прав

Народ проти Польщі оружно устав.

І нищив державців за їх привілей

Горнути в підданство слободних людей;

Задля тих же саме слободи і прав

У злобі брат брата у нас убивав;

Чрез їх в Україні була метушня,

Міжусобні бої і ворохобня:

Поспільство то вабив козачий талан,

Козацтво ж в одрізний горнулося стан;

Поспільство бажало ізбутись панів,

Пани ж намножились з-межи козаків.

Поспільство держалось тієї мети,

Щоб право козацьке на всіх розтягти;

Пани ж навертали на власних рабів

Не тільки поспільство, але козаків.

І всяк здобувався самих тільки прав,

Про спільну повинність нітрохи не дбав,

Усяк ворохобивсь, буяв, войдувавсь,

За поміч чужинцям цілком віддававсь,

І в тій міжусобній тяжкій боротьбі

Загибла Вкраїна в неславі й ганьбі;

Її занедбали пани й козаки,

Про неї забули і ви, харпаки!

І от потихеньку московські царі

Забрали Вкраїну в свої пазурі.

А гей, хліборобе! на людський посміх

Неволя Вкраїни — то спільний наш гріх!

Зі злоби до шляхти чи то панів

Поспільство вдалося до власті царів;

А панство звернуло ту власть навпаки

І темне поспільство пішло в кріпаки.

Програло харпацтво, пани здобулись,

Та за ті здобутки Вкраїни зреклись.

І все те, за віщо під шум корогов

Через два столітки лилась у нас кров:

Слободу Вкраїни, народную честь

І есе, що святого на світі цім єсть,

Усе занедбали великі пани,

Свого родовища ледачі сини.

Усе змарнували ці старші брати,

Щоб менших міцніше в ярмо запрягти!

І в час тії скрути задля харпаків

Даремно вповали на тих козаків:

Згубивши святую народну мету,

І вони підпали під царську п'яту;

І під царським берлом за короткий час

Ввесь реймент їх давній знівечивсь і згас,

І вільне лицарство славних козаків

Обернуто круто в царських служаків —

А права, степи їх і воля свята

Ізникли без сліду, як химра пуста!

Минули, мій друже, козацькі віки,

Пропали гармати, шаблі й бунчуки,

Зоставивши слави кривавої шум

Та тяжке кріпацтво на горе і глум.

Підкреслені рядки відповідають 37—42, 43—46 рядкам тексту «Правди». Далі обидва тексти зближаються (вказуємо тільки важніші одміни окремих рядків):

47. Покинь же, небоже, думки золоті

51. І хлібом здобутим у поті чола

52. Згодуй для Вкраїни ти сина-орла

56. Чого же козацтво ізникло, як дим,

57. Сягнувши в минулість, нехай допита

62. Христової правди трухляві стовпи

63. І чого народ наш в темнóті пірнув

64. Про спільну вітчину — Вкраїну забув

65. І як з того тлуму народ рятувать

68. Нехай набереться він праведних дум

71. І розумом дужий, у правді твердий

73. І тугою жирне народне життя

85. Як стануть у лаву такі граждаки.

Можна думати, що текст, уміщений у «Правді», є пізніша авторська переробка поезії. Постала вона через пропуск віршів, присвячених історії козацтва та соціальним антагонізмам старої України, що могли здатися занадто докладними та спеціальними, а також деяких місць, що мали краєвий, виключно кубанський інтерес («І вільне козацтво славних козаків / Обернуто круто в царських служаків» і далі). Характерне з цього погляду перероблення передостаннього вірша: «як стануть у лаву такі граждаки» (у «Правді» — вояки). Граждаки — термін спеціально кубанський, і в тексті «Зорі» до нього зроблене авторське пояснення: «Граждаками» на Чорноморії звуть козаків, котрі не відбувають вояцької служби».

Михайло Старицький. Син дідича, народ. в с. Кліщинцях Золотоніського повіту на Полтавщині, року 1840-го. Обставини дитячого свого життя списав у автобіографічнім нарисі, друкованім у «Новій громаді» за р. 1906-й. Учився у Харківському університеті, а потім у Київському, куди перейшов разом із своїм родичем та щирим приятелем, композитором М. В. Лисенком (про те сам розказав в «Киевской старине», р. 1903, з нагоди тридцятип’ятилітнього Лисенкового ювілею). Друкуватися почав р. 1865-го в галицькому часописі «Нива»; потім під псевдонімом Гетьманець містив свої поезії у «Правді» (з р. 1869). Із 70-х рр., зайнявшись перекладами, надрукував по-українськи: «Казки Андерсена з короткою його життєписсю» (1873), «Байки Крилова» (1874), «Сербські народні пісні та думи» (1875), лермонтовську «Пісню про купця Калашникова». Ориґінальні та перекладні поезії свої зібрав двома книжками: «З давнього зшитку» (ч. 1—1881, ч. 2—1883), що разом з його перекладом Шекспірового «Гамлета, принца Данського» (К., 1882, недавно перевиданий у «Книгоспілці» з статтями А. В. Ніковського та С. І. Родзевича) викликали жваву в місцевій та столичній пресі полеміку про чергові завдання української літератури. Проти Старицького виступив Костомаров, дорікаючи йому незграбністю мови та кованими словами, тобто невитриманістю лексики та невдатними неологізмами. З уст прихильників Костомарова (В. Горленка, М. І. Петрова) ці обвинувачення залюбки повторяла і ворожа українському рухові преса.

У 80-х рр. Старицький виступив як видавець-упорядчик альманаху «Рада» (2 част., 1883 і 1884) та як один із організаторів українського театру. Тоді ж, як театральний підприємець, зустрівся Старицький і з питанням драматичного репертуару і заходився полагоджувати справу власними п’єсами, як ориґінальними, так і переробками своїх (Кухаренко, Нечуй-Левицький) і чужих (І. Крашевський) авторів. Ці переробки дали потім підставу для судового процесу між Старицьким та журналістом Ізм. Александровським, що обвинувачував його у плаґіаторстві. Історію цієї справи можна знайти в статті Франка (ЛНВ, 1902, V). Драматичні твори Старицького видані в Москві на початку 90-х рр. під назвою «Малороссийский театр» і вже давно потребують нового видання.

В 90-х рр. Старицький відіграє ролю признаного провідника молодої поетичної школи і репрезентанта українського письменства «перед широким світом». Умер він 14 квітня 1904 р.

Література про Старицького порівнюючи велика. Не згадуючи про давніші статті та загальні курси, укажемо: 1) Корифей украинской сцены. К., 1901 (біогр. нарис); 2) Ів. Франко. Михайло П. Старицький. — Літ.-н. вісн., 1902, V—VIII; 3) Ол. Пчілка. Пам’яті товариша. — К. ст., 1904, V; 4—5); статті Д. Дорошенка (Рада, 1908, 17.VI, ч. 88) та І. М. Стешенка (ЛНВ, 1914, IV); 6) В. О’Коннор-Вілінська. Деякі риси в творчості Старицького. — ЛНВ, 1914, IV; 7) П. Рулін. М. Старицький та П. О. Куліш. — Життя й р., 1926, XII; 8) М. Зеров. Літературна позиція Старицького. — Життя й р., 1926, VI. Цікаві зауваження про Старицького можна знайти у присвячених іншим темам статтях В. Коряка «Етапи» (в книзі «Організація жовтневої літератури») та П. Филиповича — «Пушкін в українській літературі» (Пушкін. Вибрані твори. — «Книгоспілка»).

Спробу повного видання поезії Старицького р. 1908-го треба вважати невдатною. У ній багато пропусків, тексти подано неуважно.

Пояснення. До слов’ян («Чи довго ще будуть нас кривдить на світі»). Аналіза і коментар цієї поезії — див. у статті Франка: Михайло П. Старицький. «Літер.-наук. вісн.», 1902.

Головніші варіанти з вид. 1883 («З давнього зшитку», — II).

2. Невже не одної ми матері діти?

4. Завіщо ж зневага?

12. Рідної освіти родині.

Після 20-го рядка ціла строфа до брата-москаля:

З тобою давно ми працюєм на полі

Розросту науки й освіти;

З тобою давно ми шукаємо долі, —

Її нам з тобою ділити.

46. Тоді нас ніхто не здолає.

48. Ні кроку слов'янського краю.

По виході празького видання Т. Г. Шевченка. Празьке видання Шевченкового «Кобзаря», зроблене з ініціативи київської громади р. 1876-го. У першому томі вміщено твори, що могли рахувати на доступ і обертання в межах Росії; в другий том увійшли політичні поезії Шевченка.

Борцю (з британського). Підзаголовок узятий з видання 1883 р.

На проводи (М. П. Драгоманову). Мова мовиться про від’їзд Драгоманова за кордон р. 1876-го, що був початком його еміґрантського життя.

До судді. Переклад популярного російського вірша «К судьям», що приписувався одній із пропаґандисток 70-х рр. Бардиній, але з більшою певністю може бути віднесений до авторства О. Л. Боровиковського, сина відомого українського байкаря. Переклад Старицького коротший від первотвору на одну строфу:

Тяжелою работой я разбита,

Не знаешь ли, в душе моей на дне

Тягчайшая из всех улик сокрыта —

Любовь к родимой стороне.

Повний російський текст цього вірша можна знайти в книзі В. Бонч-Бруєвича «Избранные стихотворения русской поэзии» — у відділі «Произведения неизвестных авторов». От перша строфа вірша:

Мой тяжкий грех, мой умысел злодейский

Суди, судья, но проще, поскорей,

Без мишуры, без ласки фарисейской,

Без защитительных речей.

Поету («Як ніч, насовується туча»). У виданні 1908 р. текст цієї поезії видрукувано з пропусками, що почасти з’ясовується цензурними міркуваннями, а почасти недбалістю редактора. Наш текст взято з «Зорі» за р. 1892.

На смерть М. В. Ковалевського. Микола Вас. Ковалевський (1841—1897) — приятель Драгоманова. Через нього ішла грошова допомога Драгоманову, якої він і був невтомним організатором.

Мати (з Некрасова). Варіант — у вид. 1883 р. рядок 10: Не затемряй їх ясного лиця. — Підзаголовок: з Некрасова — у вид. 1908 р. відсутній.

Потайні ученики — переклад з російської. Ось ця популярна в 70-х рр. поезія, приписувана так само, як і «К судьям», С. Бардиній:

Мы были там. Его распяли,

А мы стояли в стороне

И осторожно все молчали,

Свои великие печали

Храня в душе своей на дне.

Его враги у нас спросили:

«И в вас, должно быть, тот же дух —

Ведь вы его друзьями были!»

Мы отреклись, нас отпустили,

И вдалеке пропел петух.

Нам было слышно: умирая,

Он все простил своим врагам.

Он умер, их благословляя,

Открыв убийце двери рая, —

Но он простил ли и друзьям?

Бувай здоров (з Байрона). Порівняння перекладу М. Старицького — в нашій книзі: П. Куліш. Поезії. «Книгоспілка», стор. LIII—LVI.

Варіант з вид. 1881 р. (З давнього зшитку, ч. І).

1. Бувай здоров, краю, мій краю коханий

2. Твій берег в млі сизій зникає.

7. Ми ж пріч утікаєм… Прощай но, родино,

9. Година, другая… і — збліднеш ти зоре.

16. Поправка ред. У Старицького: Собака незрадна

26. Мені це, мій пане, не вада.

31. Там всі мої кревні, опріч тебе, пане,

32. Опріч тебе тільки — та Бога!

37. Що правда, мій джуро, то правдонька щира!

48. І цим болить серце недуже!

49. Кінець твого замку стоїть наша хата

50. Там жінка прощалась зі мною.

69. Поправка ред. У Старицького: завиє собака слух'яна

77. Ти ж лоно безкрайнє, вільнесеньке море

78. Мене розважатимеш, знаю.

«Кепкували з мого слова». У вид. 1908 р. цей вірш дано з деякими незначними відмінами. Перший рядок його: «Ой знущались з мого слова». Зовсім пропущено рядок п'ятий: «Озброялось в ясну крицю». Наш текст узятий із статті Л. Миловидова. — Листи М. П. Старицького до М. М. Коцюбинського (Україна, 1928, III, стор. 87—89).

Олена Пчілка. Псевдонім Ольги Петрівни Косач. Народ. в Гадячі на Полтавщині в дрібно-дворянській сім'ї 17 червня 1852 року. Училася в Києві в «образцовом пансионе благородных девиц» під доглядом свого старшого брата М. П. Драгоманова. Писати почала в 70-х рр. під впливом Старицького, як сама розповіла про те в «Киевской старине» («Памяти товарища», 1904, V). Твори свої прозові та віршові, ориґінальні й перекладні друкувала в «Зорі» та в альманахах наддніпрянських і галицьких («Рада», «Перший вінок»). Перекладала вона Гоголя, Лермонтова («Мцирі»), Пушкіна, Сирокомлю; в «Зорі» уміщено кілька уривків із її перекладу «Метаморфоз» Овідієвих. Поезії її ориґінальні і перекладні зложили книжку «Думки-мережанки» (1885).

Заслуговує уваги видавнича робота Олени Пчілки. Р. 1880-го під псевдонімом Н. Г. Волинський вона видала «Співомовки» Руданського, з 1906 року видавала в Полтаві часопис «Рідний край», який перенесла потім у Київ.

Р. 1901-го у Києві відсвятковано 25-літній ювілей літературної її діяльності.

Нині письменниця живе в Києві. Недавно в журналі «Україна» видрукувано її спомини про М. П. Драгоманова.

Панас Мирний. Відомий прозаїк-повістяр, Опанас Якович Рудченко (1849—1920) дебютував на сторінках «Правди» за 1872 р. віршем «Україні». Та і в пізніші часи не раз озивався віршами, здебільшого на події дня. В рукописній його спадщині дійшло до нас поверх 700 поезій ориґінальних і перекладних. Здебільшого не сильні технічно, вони віддають переважно народною поезією і Шевченковою манерою (порівняй, напр., «Огні горять, музика грає» з поезією Мирного «Музика тне, музика грає» (Акад. С. Єфремов. Панас Мирний. К., в-во «Слово», стор. 294). Поезії Мирного друкувалися в його книзі «Збираниця з рідного поля» («До Музи»), в «Зорі» («Дума про військо Ігореве», 1896 р., потім р. 1914 — окремо), в альманахові «З потоку життя», в «Рідному краю», в збірнику «З неволі». В альманаху «На вічну пам’ять Котляревському» уміщено його «Декілька пісень про Гайявату» — переклад, зроблений за російським перекладом Д. Л. Михаловського (про цей переклад див. у споминах С. Ф. Русової, «За сто літ», кн. ІІІ, стор. 182—183). Переклад «Слова о полку Ігоревім» зроблений складом думи, але, не вважаючи на ориґінальне трактування, блідий і розтягнений. Оцінок поетичної творчості Мирного ще немає; її тільки починають вивчати (пор.: Ів. Лютий. З сатиричних віршів П. Мирного, «Україна», 1929, кн. І, стор. 72—82). С. О. Єфремов висловив був думку, що сам П. Мирний «розумів», що його сила «не в мірній мові і, пишучи вірші, пишучи багато й уперто для себе, має стільки такту, щоб їх не друкувати». Справді, вірші Мирного справляли враження дуже старомодних; уже на початку 900-х рр. Коцюбинський в листуванні до Гнатюка характеризував їх терпкою фразою, яку потім, досить неслушно, використав і на адресу Філянського: «Мирний прислав вірші — нехай йому Господь в день Страшного суду не згадає про них». Досить докладну бібліографію Мирного див. у названій книзі акад. Єфремова (стор. 344—352).

1930

Марко Черемшина, його життя й творчість{196}

1

Український читач має нахил низько розцінювати свої літературні здобутки. Вихований на росіянах та поляках — на росіянах тут, а на поляках (нехай і не цілком) по той бік кордону, — він немов засліплений тим блискучим сусідством і кожне із досягнень свого письменства приміряє на ті великі маштаби, забуваючи часом про порівнюючу бідність, уривчастість своєї культурної традиції, не беручи на облік тієї великої праці, яка пішла і йде на саме створення літературної мови. Ми невдоволені з себе, а тим часом не завжди цей настрій виправдується фактами: ми маємо не одну постать письменницьку, яка помітна була б і в інших, багатших письменствах. Чи багато тонких мініатюристів може поставити російське письменство проти Стефаника? Що покаже польське письменство проти краєвого колориту та мальовничості Черемшини, — і чи не природніший його верховинський діалект та спосіб оповіді, аніж штучно плеканий «закопанський» стиль поляків?

Це все міркування та запити, що спали мені на думку, коли я з захватом перечитав перші оповідання Семанюка-Черемшини, якими він порушив своє майже двадцятилітнє мовчання, що вже починало огортати забуттям його прихильно відзначене колись критикою літературне наймення. «Йордан» і «Село потерпає», фраґмент «Після бою» і «Зрадник», з’явившися в 1919-му, 1922 р. показали письменника на ввесь зріст, письменника тонкого, своєрідного, одного із тих, кого узивають «гордістю літератури».

Пізніше вибір оповідань Черемшининих був прийнятий «Книгоспілкою» для серії «Літературної бібліотеки», і мені довелося вступити в ділові переговори з автором. Ці зносини ще зміцнили моє враження. З досить просторих ділових листів снятинського адвоката д-ра Івана Семанюка, скромних, ввічливих тією старосвітською ввічливістю, до якої ми не звикли, вихилився досвідчений, широко і розмаїто очитаний письменник, зі справжнім культом російської прози та добірним літературним смаком. Полагодивши ту чи іншу справу — подавши хронологічну дату, перелічивши послані тексти, — він залюбки відходив до літературних розмов та міркувань. То кине кілька слів про Коломана Міксата, з якого дав кілька своєрідно перестилізованих перекладів: «західні критики звуть його (Міксата) неслушно: «бандитом»; то згадає перечитаного в польськім перекладі «Хуліо Хуреніто» Еренбурґа, «цього новітнього Шова» (Шоу) і додасть, що читати його цікаво, але важко; то розповість про звернений проти російської літератури памфлет: «Idiotenführer durch die Russische Literatur» і поділиться своїм враженням: ці нападки на «великанів», на «Толстого і Достоєвського» видаються йому зухвальством, майже блюзнірством, діють на нього, «як порошок ціанкалі на серце». «Коли все те прочитається, то відохочується взагалі писати».

Про себе, про власні твори він говорить з незмінною скромністю; частіше підкреслює в собі читача чужих творів, як автора, — і взагалі кладе наголос на своїм літературнім аматорстві. Він ладен злегковажити навіть своє тонке розуміння і користання діалектом, невластиво узиваючи свою мову жарґоном. Він доручає виправити цей жарґон, якщо він стане на перешкоді зрозумінню його творів у Наддніпрянщині: «Ви будете мати багато клопоту з говором, однак в тім напрямі міг би вам допомогти др. NN, який і наш галицький жарґон і українську мову знамените і в детайлях знає». І в другому місці: «Язикову сторону полишаю вам, і можете після вподоби виправити мій жарґон на українську мову». Так начеб хтось, у кого є мінімальне відчуття його як автора, міг піднести руку на його розповідну манеру, в якій міститься щонайменше половина його мистецького чару.

І ще одна риса, що виразно проступала поміж рядками його листів: почувалося, що письменник має ще силу невикористаного матеріалу, що, відчувши сам свою міць, він став на якімсь порозі і, може, ладен полегшити собі ярмо щоденної адвокатської праці, щоб пильніше заходитися коло письменницької роботи. Другий поворот Черемшининої творчості ще розгортався, і тому такою болючою новиною по весні 1927 р. впала звістка про смерть, що викликала у нас стільки спочутливих згадок. Черемшині кінчався п’ятдесят третій рік, за ним був поважний життєвий доробок, — і все-таки його життя урвалось, а не завершилось.

До життя письменникового ми й перейдемо по цих рядках запізненого некролога.

2

Черемшина сам дав нам майстерно виписаний образок власного життя. Не тільки в «Моїй автобіографії», широкій статті, написаній у відповідь на запитання проф. А. В. Музички[408], — але і в присвячених окремим життєвим епізодам оповіданнях «Карби» та «Як дим підоймаєся», і в «Фраґментах споминів про Франка». Ці образки і ці фраґменти витримано в тім стилі, в якому Черемшина складав свої художні речі, але, не вважаючи на те, вони дишуть такою непідробленою правдою, що на них можна спиратися, як на матеріали цілком надійні.

Справжнє ім’я Черемшини — Іван Семанюк. Його батько — сільський дяк у с. Кобаках Косівського повіту, в горах. Семанюки рід небагатий. У письменникового діда Стефана багато синів та доньок — і жодної змоги «пообвінювати» всіх як слід. І Юрій Семанюк, батько письменника, мусить шукати собі якогось ремества. Його віддають у науку до богомаза, але як та наука надто забарна, то від маляра він переходить до дяка, і, маючи художню жилку та добрий голос, співає на криласі по всіх церквах від Путилова до Жаб’я. Путилів-Сторонець у тих мандрах дяківського учня набуває значення важливого етапу. «Там, при науці дяківства мої дєдя, — розповідав Черемшина, — звернули були своїм голосом на себе увагу Юрія Федьковича, що полюбив дуже голос мого дєді, а і сам любив дуже співати». Федькович часто запрошує Семанюка-батька до себе, наділяє його книжками до читання і взагалі опікується ним, «як молодшим братом». Чи не під впливом «буковинського соловія» Юрій Семанюк пробує сам компонувати вірші, переймаючись певною симпатією до письменників та письменства. Так принаймні свідчить його син в автобіографічнім листі з дня 27 лютого 1925 р.: «Мій батько полюбили були дуже красне письменство, познайомившися в молодих літах (припадають вони на сам кінець 60-х рр. — М. З.) в Путилові з письменником Юрієм Федьковичем і для того дбали, щоб у хаті була бібліотека, щоб я мав що читати вже змалку». У другому місці знаходимо спис найчастіше перечитуваних книжок: «Дністрова Русалка», комплект «Правди» за 1869 р., Федькович, Квітчина «Маруся», повісті Марка Вовчка, видання «Просвіти» і якісь російські книжки від місцевого пароха.

Дяківські мандри і наука Юрія Семанюка закінчуються його прибуттям до с. Кобаків, одруженням з господарською дочкою Ганною Олексюківною та осіданням на двадцятиморговім (принаймні таким було воно пізніше) господарстві. Майбутній письменник був найстаршою дитиною від того шлюбу. «З дєді Юрія і нені Анни прийшов я на світ 13 липня 1874 року», — розповідає нам «Моя автобіографія».

Малого Іванчика відразу обіймає старосвітська Гуцульщина. «Після году колиски» його беруть до себе дід і баба Олексюки, тримають його у себе протягом шести літ. Дід Дмитро Олексюк, як характеризує його Черемшина, є правовірний гуцул, із тих, що орють ще дерев’яним плугом, святкують свята хоч би найменші, шанують звичай гостинності, приймаючи на ніч «усякого, хто собі того забажав». В хаті раз у раз повно чужих сторонських людей, з якими вечеряють, «набуваються», розважаються беседою. Турецька границя над Черемошем і лихий пан Гурський, великий багатир вірменин Ромашкан і рахманський Великдень, пан Каньовський і чугайстер, історичні спомини і народна міфотворчість збиваються тут в один клубок, заповняючи уяву малого, наливаючи його по вінця фольклором. Не диво, що, вирісши в такому середовищі, письменник не потребував етнографічні матеріали збирати — він «сам був тим матеріалом, просякнувши наскрізь народними піснями з самого малку».

В оповіданні «Карби» перебування у дідовій хаті виглядає трохи інакше. Старосвітська ідилія, потопання у фольклорі представлені там слабше: найбільший наголос покладено на мужицькому бідуванні.

«Дьидя гримав кулаком у стіл і погрожував Петрикові, що його утопить, бо пустий, бо хоче багато їсти.

Петрик ховався дідові під приділок і шепотів синими губками, що не боїться дьиді, бо піде з дідом.

На то дьидя м’якнув і відпускав його дідові;

«Хоть беріт ‘го у пазуху, а хоть у торбину, я вам не бороню. Віна мені не далисьте, чим їх нагодую».

Але і в цьому оповіданні, де життьові обставини авторового дитинства типізовані та підігнані під якусь середню норму, гуцульський танець та оповідання про давні часи, старі обряди та вірування («дід падькалися, що Гуцулія на старці переходить») — посідають неабияке місце.

Безтурботне серед старосвітчини дитинство кінчиться візванням управи Кобацької школи до діда, аби вписав малого до науки. Дід сам одводить годованця до школи, наперед три дні проплакавши, і потім кожного разу виходить йому назустріч. Видимо, уже в сільській школі Черемшина справляв враження обдарованого учня, і це піддає батькові охоту пустити його на легший хліб. В «Моїй автобіографії» про те читаємо: «Дєдя виділи, що я слабого організму і до фізичної роботи нездатний, для того просили управителя (Кобацької школи) Казієвича, щоби мене приготовляв до гімназії». У «Карбах» сказано інакше, відповідно до загального спрямування новели: «Сталося так, що дід не діждався помочі від свого внука. Як лишень Петрик виходив свої роки до школи, поховали діда, а дьидя забрав сина від баби і передав у чужі руки, у місто до школи, «Коли-с не гарен робити, то ґаздов не будеш, письма бери-си!»

Обставини свого вступу до Коломийської (польської) гімназії Черемшина змалював у прегарнім оповіданні «Бо як дим підоймаєся», в цій напоєній сонцем та лісовими пахощами ідилії, де селянські злидні відступають на задній план і немов розпускаються в золоті вдячного спомину. Присвячене пам’яті батька (що вмер р. 1920-го), це оповідання подає його образ інакше, як «Карби». Дєдя показаний не заклопотаний, з повсякчасною турботою на лиці, але ясний, опромінений усміхом, як бував часом у свято, на весіллі або колядуючи. Малого Іванчика він гладить по голові, показує йому батіжком Попові гори в Карпатському хребті, ворожить добру долю з сонця та погожого ранку: «Коби-с, хло, утік із цего смучого села від довбні та й барди, то би-с колись дєкував мені старому». По дорозі до Коломиї у Пістинському лісі батько зустрічається з п’ятьма підводами, що теж везуть хлопських синів у міські мури до науки. Всім їм батьки хотять легшого, не мужицького хліба. Крізь взаємні привітання, повні добродушної іронії над собою та над своїми «сардаковими паничами», пробивається мотив: «Най і мужик покушіє панства» — тобто доступиться життєвої вигоди, а разом і ширшого краєвиду розумового, «панцкого розуму». Дітей перестерігають перед самим зовнішнім малпуванням міського одягу та звичаю: «А най котрий з вас відтак кине книжку та й раптом — ні цап, ні баран — такий бараба вертає на нашу голову. Тогди хоть топися, хоть вішайся, хоть пропадай у безвісти». Тільки при умові, що вони вчитимуться, «глібоко читатимуть коменюші» та інші підручні книжки, є рація батькам зняти з себе останню дранку та витягти їх у люди; є рація продавати на удержання сина по моргові землі, як то робив Черемшинин батько. Самі діти теж почувають себе на якімсь порозі, їх везуть «відмінитися», як сказали б герої «Люборацьких». Починається нове життя, розкривається світ, в якому вони згодом мають стати злісними, учителями, попами. Село зосталося позаду, і туга за ним підказує їм невеселу співанку:

Гей верше, наш верше та зелений верше,

Вже нам так не буде, та як було перше.

Це почуття відриву тим гостріше, що Іванчика віддають до школи самого, що брат Сюта (Василь) і сестра Єлена зостаються при твердій мужицькій долі і на той час, як Іванчик «буде у хаті книжку читати і блавучити», Сюта у драній одежині, руб на рубі, має по-давньому гній вивозити, а сестра Єлена «маржину на слоті пасти».

Присінки декласації селянського сина змальовані справді майстерно, надто перші кроки в чужому оточенні, його сирітство в міських мурах, куди його «доля пальчиком кличе». Майбутні учителі, попи, злісні не вміють говорити як слід по-польськи, викликають посмішки своїм селянським убранням, мають вислухати погордливі розмови товаришів про те, що мусять одягти міську одежу або вертати додому гній возити. А рідня і село далеко. «Оттак як би буря зірвалася з рясного саду, відчімхала молоденьку галузочку у ярі та й у млаку межи лази загнала». У Петрика із «Карбів» враження, ніби у нього на місці того відриву від середовища, від соціального його пня — «велика кервава рана лишилася: переділювала одно життя і одно тіло на дві нерівні часті. Намагався той біль переболіти, тоту рану загоїти. Гнувся додолу, як лоза од вітру, а очима крадьки папоротиного цвіту шукав. Болю не передолів, рани не загоїв».

Нарешті перші труднощі подолано. Петрик із «Карбів», Іванчик із «Диму» наздогнав товаришів у науці; його уважають за найкращого учня в класі, він обвик у місті. Але, вертаючись на село, йому боляче відчувати ту перегороду, що виростає між ним і товариством. Під час ферій (канікулярних перерв) він походжає серед хлопців, як стрижений урльопник (жовнір на відпустці), дівчата соромляться і підсміюються з ніяковості, а баба хвалить унука і тим тільки ускладнює його становище. Вона сердиться і покрикує на дівчат: «Ніби він на вас дивиться, ніби ви протів него?! Ще таку приведе біленьку паню, що будете єї в руку цулувати». Петрикова освіта щораз глибшою розколиною проходить між ним і селом. До нього інакше ставляться, як до тих «хлопів», — і в душі юнака залишаються свої карби. От один із епізодів, занотованих в оповіданні:

«По слотливім тижні баба веріткою накривалася і з внуком у ліс гриби збирати вибиралася.

Бродили травами обоє по коліна зарошені. Глипали через окіп у камеру і бачили гриби, як густу росаду. Переступили і збирали.

Надійшов злісний. Розкричавсь на бабу, відобрав кошіль і вхопив за верітку. Баба спирала і відпрошувалася як дитина.

Злісний трутив її так, що вона упала. Петрикові лють бесіду відобрала, стояв як свічка. Злісний глянув на нього і кидаючи кошіль та й верітку, усміхнувся: «Встидзь сє пан зе старов хлопков гжиби збіраць, пан гімназияста!»

Пекучий біль від таких сцен залишається в Петриковій душі болючими виразками і вони вже «не загояться, не заростуть панським салом».

Ці тонкі признання Черемшини прегарно знайомлять нас з настроями тієї виділеної селом інтеліґенції, що, перейшовши школу, знову верталася на село лікарями, адвокатами, організаторами кооперативних спілок, політичними провідниками. Ці настрої Черемшини, певне, характерні і для Стефаника, і Мартовича, та й багатьох інших їх однолітків та товаришів.

Досить типово для цієї групи людей минають і студентські роки письменника. Скінчивши Коломийську гімназію р. 1896-го, Семанюк-Черемшина, уже начитаний у краснім письменстві, зацікавлений народною творчістю і сам уже автор оповідання «Керманич» та драми «Несамовиті», збирається на медицину у Відень, але як медицина факультет дуже дорогий, а селянські сини вибираються до столиці з невеликими грішми, — то доводиться вибирати легший на витрати відділ — правничий, хоч до науки права жодної охоти не має. «Права учився я у Відні для хліба, а більше займався літературою», — розказує Черемшина у «Моїй автобіографії». До цього треба додати, що займався він не тільки літературою, але й громадською роботою. Черемшина пристає до товариства «Січ», борючись проти буршівського духу цієї славетної колись організації; нав’язує зносини з «Обществом студентов из России»; перечитує «Хіба ревуть воли…» Мирного та «Что делать?» Чернишевського, що немов обов’язковими з’являються для громадського виховання студента, і бере участь в улаштуванні мітинґу протесту проти прем’єр-міністра Казиміра Бадені в справі кривавих виборів 1897 року.

Про останнє Черемшина сам розповів у своїх споминах про Франка: «Весь Відень кипів і кидав громи на галицьких владарів, на Баденього, поляків і чехів. Вольф і Шенерер у своїх всенімецьких, Адлер, Пернерсторфер і Шуґмаєр у робітничих, ба навіть Люеґер у своїх християнсько-соціальних кругах устроювали віче за вічем і всі пагубляли шляхоцьку галицьку господарку та вказували на страшні наслідки панування шляхти над нашим народом у Галичині, домагалися прогнання деспотичного і брутального Баденього зі становища президента міністрів». На мітинґу, поряд з відомими політичними ораторами Відня, промовляли і українці: адвокат Андронік Могильницький та Франко, що зачарував Черемшину логікою та простотою свого викладу, своєю науковою методою опису та характеристики галицького пекла. На повороті додому молодому студентові довелося вступити до ширшої розмови з Франком, що потягла за собою листування і літературні поради старого автора молодому — покинути писання поезій у прозі, звернутися до селянських новел («До Параски»), а потім і запрошення до заснованого в 1898 р. «Літературно-наукового вісника».

Франко приязно зустрів юнацькі писання Черемшини, але не він перший з ним, як з автором, познайомився. Вже за рік — за два перед зустріччю у Відні, бувши у восьмій класі гімназії, він вислав до «Буковини» (редактором був тоді О. Маковей) своє оповідання «Керманич», яке й видрукувано було в 73—74 чч. за 3—4. IV. 1896 р. В той же час з’явилася і п’ятиактова драма «Несамовиті», яку автор подав на конкурс виділу краєвого у Львові. Анонімний автор «Несамовитих» фігурує в рецензіях поруч з Цеглинським, Б. Грінченком, Самійленком — отже, з авторами досвідченішими, старшими від нього щонайменше на десять років і попадає до першого кругу імен, відзначених у звіті проф. М. С. Грушевського («Українсько-руські драми на сьогорічнім конкурсі Галицького виділу краєвого». «Зоря», 1896, ч. 5, стор. 97—98).

Згодом оповідання Черемшинині починають з’являтися в «Літературно-науковім віснику»: «Святий Николай у гарті», «Хіба даруймо воду» — р. 1899-го. «Раз мати родила», «Основини», — р. 1900-го. «Більмо» — р. 1901-го. Низка новел у тих саме роках знаходить собі місце в фейлетонах «Буковини»: «Горнець», «Чічка», «Карби», «Злодія зловили», «Дід», «Раз мати родила», «Грушка», «Лік», «Бабин хід», «Основини», «На, Боже», «Більмо» тощо. Ці останні оповідання, як знаємо, справили велике враження на чернівецьку академічну молодь і спричинилися до видання першого збірника Черемшининих новел — «Карби».

Про постання цього збірника д-р Василь Сімович докладно розповів у своїх «Споминах редактора» у «Студентському віснику» за 1927 р., ч. 5—6: «Це було чверть століття тому, — пише д-р В. Сімович, — я був тоді на другому році філософічного факультету у Чернівцях і в студентському житті брав жваву участь, стоячи на чолі недавно що заснованого товариства «Молода Україна». Наша громада гуртувала в собі радикальне студентство і, між іншим, воювала зі старими. Може, та боротьба з історичної перспективи видалася б трохи смішною, може, й досягнення її не були такі, як нам здавалося, — але ж ми воювали». В низці тих культурно-громадських заходів, що цікавили «Молоду Україну», — була і видавнича робота. «Всі ми були бідні, — згадує проф. В. Сімович, — а проте кожний склав собі якийсь пай у д-ра Льва Когута (адвокат у Чернівцях), найшлося призбираних із годин (тобто приватних лекцій) трохи грошей і з 100 корон капіталу почали ми «видавництво академічного товариства «Молода Україна» у Чернівцях» під моєю редакцією. Спочатку ми думали видати в українськім перекладі твори тих великих українців, що по-українськи не писали: видали навіть першим числом «Ревізора» Гоголя, але з часом програм у нас змінився; не стало перекладачів, не стало грошей, і доводилось видавати, що було можна». Видавництво почало випускати видатніші із речей, що друкувалися в фейлетонах «Буковини» — до числа цих видатніших речей попали і оповідання Черемшини з 1900—1901 рр. переважно. «Власне, хто такий Черемшина, ми довго не знали. Його новели, що появлялися в «Літературно-наук. віснику» та «Громадському голосі», звернули увагу не тільки молоді, але взагалі всіх, що цікавилися новинами нашого письменства». Черемшину відкрив для видавництва колишній товариш письменника Володимир Войнаровський, що довідався про адресу автора новел, списався з ним, рекомендував йому тодішнього студента-філолога В. Сімовича, як редактора проектованої збірки. Вийшла та збірка «Карби» під власним іменем автора — Йван Семанюк — р. 1901-го, як третє число видавничого плану «Молодої України».

Далі д-р В. Сімович розповідає кілька епізодів, зв’язаних з виходом книжки. Із тих епізодів нас найбільше цікавлять два. Перший епізод — невміщення в книзі оповідання «Зведениця», яким так із пізніших критиків захоплювався Гн. Хоткевич і яке забракувала «з причин моралізаторських» редакція «Буковини». Видавництво «Молода Україна», передруковуючи оповідання з газети, обминуло не надруковану в газеті «Зведеницю» і дістала від автора листа, в якому той протестував проти обминання новели і погрожував не дати дозволу на дальше друкування збірки, коли б мотиви видавництва збігалися з мотивами редакції «Буковини». Видавництво ухвалило тоді набрати «Зведеницю» окремо, і «вона появилася на тому самому місці, де бажав собі бачити її автор» (межи оповіданнями «Бабин хід» та «Основини»). Другий епізод — це намагання видавництва привернути увагу до свого автора. «Карби» розійшлися, майже ввесь наклад, на протязі літа 1901 року, але рецензій довгий час не було жодних. Мовчання періодичної преси видавці з’ясовували собі зневагою Львова до літературної провінції і, щоб вийти із трудного становища, вирішили написати львів’янам. Результом тих настоювань і була дуже прихильна рецензія Михайла Лозинського.

Стаття Лозинського з’явилася в додатку до великоднього числа «Діла» 13(26) квітня 1902 р. Вона починається великою, на 18 рядків цитатою із першого оповідання — «Карбів»: «У пригорщі брав би тото зелене село…»; потім, зупинившися коротко на особливостях трактування гуцульських тем у Семанюка, переходить до інформаційного переказу поодиноких оповідань. «Коли ви цікаві на людські злидні, на буденне життя бідного гуцула, на той страшний трагізм, що розгортається щодня в хлопській душі і в хлопській хаті, тим страшніший, що не видний для постороннього ока, що другі навіть не догадуються його існування, коли вас те займає, — візьміть і прочитайте Семанюкові нариси. А побачите там гуцульське життя і гуцульську душу, його дрібку радощів і море горя, його погляди, вірування, забобони». Наостанку рецензент дає кілька порад авторові; одна з них — це «зрезиґнувати з діалекту або хоч менше його уживати, аби зробити свої речі загальним добром». В приватному листі до видавництва М. Лозинський відносив Семанюка до стефаниківської школи — міркування, підказане подібністю ранньої манери обох письменників та пізнішим виступом Семанюка-Черемшини із збіркою, — і видавці, як переказує д-р В. Сімович, мусили «доводити ориґінальність Черемшини щодо манери і підходу до своїх персонажів». Через чотири місяці після квітневого фейлетону «Діла» в «Літературно-наук. віснику» з’явилася стаття проф. М. Грушевського. Того ж таки 1902 р. двоє оповідань Семанюка і коротка біографічна замітка про нього видрукувані у III томі хрестоматії «Вік». Видавництво могло тішитися: автора було признано.

Тим часом обставини для дальшої літературної праці складалися у Черемшини несприятливо. Кінчалися студентські роки, а з ними і віденське життя та літературні зустрічі у Центральній кав’ярні, куди сходилися початкуючі письменники і де бував сам король прозової мініатюри Петер Альтенберґ. Довелося подумати про фаховий правничий заробіток. Черемшина в «Автобіографії» розповідає, як він вступив кандидатом на судові посади до Віденського суду і як, побачивши, що там на посаду судді треба ждати щонайменше двадцять п’ять років, переписався на адвокатуру і прийняв місце конципієнта (адвокатського помічника) у д-ра Лагодинського в Делятині. Було це, як установлює А. В. Музичка[409], р. 1905-го. Вже на посаді в адвокатській канцелярії здобув письменник докторський диплом (р. 1906-го). В Делятині ж напосіли на нього і різні клопоти провінціального адвоката та громадського діяча: січова організація, просвіта, вибори. «У кожнім селі мене знала і мала дитина, мужики мене полюбили, і тому легко прийшлося мені заступатися двічі за кандидатурою мого шефа на посла у парламент», — згадує «Моя автобіографія».

Про Черемшину-Семанюка в тих часах його делятинського перебування ми маємо цікавий матеріал від М. Козоріса в його статті: «Марко Черемшина, спомини» («Літературна газета», 1927, ч. 5). Стосуються ті спомини до 1912 року, коли д-р Семанюк, «приноровлюючись до порішення управи радикальної партії», збирався відкрити власну адвокатську канцелярію в м. Снятині, а своє місце мав передати авторові споминів. «Ще до мого переїзду в Делятин, — спогадує М. Козоріс, — (тоді я знав Черемшину тільки, як автора «Карбів») знайомі юристи казали мені, що в Делятині мені, як кандидатові-початківцю буде важко, бо прийдеться стати на місце Семанюка, що сидить в Делятині п’ять років (за новими обчисленнями А. Музички виходить сім. — М. З.) і має славу доброго юриста. З таким уявленням про Черемшину я приїхав до Делятина. Увійшовши в канцелярію, я побачив за столом невеличкого присадкуватого чоловіка років 35—40. Спокійно, флегматично говорив він про службові справи. Перше моє враження [було]: перед мною тип ґазди (дядька), що знає свої справи як свої п’ять пальців і не хвилюється за них, бо знає кожній місце і ціну і вміє з нею справитися… Для мене великою приємністю було обсервувати його відношення до клієнтів-селян і прислухатися до його розмов з ними. Я бачив, що предо мною сидить фахівець, який знає «ґазду» і «дєдю» (підгірянина і гуцула) наскрізь. Я помічав, що тільки селянин став на порозі, він (Черемшина) уже знав приблизно, в якій справі той приходить, чи буде брехати чи ні. Він спокійно кидав короткі питання, байдуже якось збоку заговорював «ґазду», і останній сам незчувся, як сказав усе, навіть те, чого не хотів. Коли б незнайомий під дверима підслухав їхню розмову, був би певний, що це розмовляють два ґазди: один заклопотаний, нерішучий, другий — певний, упертий, розумний. І в суді, і серед місцевих адвокатів, і поміж людністю як юрист, Черемшина мав велике реноме. У кого була тільки справа — чи така, яку він боявся, чи взагалі більш-менш важлива, той ішов до Семанюка».

Спогади М. Козоріса великою мірою з’ясовують і ту перерву, що наступила в творчості письменника: позви та апеляції не давали часу для інших літературних жанрів. Щоденна робота закидала його дрібними клопотами. Принаймні, в Делятині справив він на М. Козоріса враження «людини, що після університетських студій одірвалася від культурного життя, пірнула цілком у гущу професійних обов’язків провінціяльного адвоката, спрямувала на цю обмежену царину всю свою енергію і ввесь свій здоровий селянський розум». Але, безперечно, такий був Черемшина тільки на око. Не приглушеними, не зношеними до останніх літ доніс він свої літературні інтереси, свою «любов до всього, що гарне» в природі і мистецтві. Можна думати, що в адвокатській канцелярії йому набігла не одна тема, не один сюжетний рисунок викреслився в його уяві, та так і залишився там, не занесений свого часу на папір. Принаймні, пізніші його новели мають вигляд посталих із судової хроніки — «Парубоцька справа», «За мачуху молоденьку», «На Купала на Івана», «Коляда», «Верховина» та почасти і «Писанки». Та й сам М. Козоріс не відкидав, що, заважаючи писати, не даючи пресвітлої годинки, адвокатська канцелярія прислужилася письменникові глибоким знанням селянина «з усіма його клопотами, потребами, надіями», бо день у день «десятки їх дожидали його на сходах канцелярії, суду, стояли з непокритими головами біля його стола, мов у церкві біля престолу, з глибини волохатих грудей витрясали перед ним усі свої скарги, клопоти і таємниці». Отже, роки адвокатської практики у Делятині були роками нехай і ненавмисного, не скерованого певними мистецькими завданнями, визбирування матеріалів. Щоденні турботи забивали, проте, активний інтерес до письменницької праці, і тільки пізніше (з 1.Х.1912), осівши в Снятині, зрозумівши до глибини свій адвокатський фах, заживши власним домом, починав Черемшина знов віддавати свої дозвілля літературній праці.

Серед тих обставин, що спонукали його взятися за перо, безперечно, була війна, що показала так добре знане йому село в незвичайному, несподіваному перекрої, в новому трагічному аспекті. Своїм літературним вихованням Черемшина завдячував натуралістам; не випадково наукова метода Франка змальовувати галицьке пекло так заімпонувала йому у Відні. На самім початку своєї літературної роботи подобалася йому форма поезій у прозі, — за студентських років щось, мабуть, важив для нього згаданий в «Автобіографії» Альтенберґ. Натуралістично-імпресіоністична новела «Карбів» заробила йому на читачеву увагу. У короткій новелі, присвяченій все тій самій темі мужицького горя, неприкрито змальованого, була небезпека вичерпатись, почати переспівувати себе, повторятися. Пригадаймо враження М. Лозинського від «Карбів» — враження сірості, однотонності. Тепер війна дала нашому авторові нову тематику, надзвичайно багату, просто невичерпну. Коли в драматичному розвитку гуцульської теми «Карби» були зав’язкою, першими кроками п’єси — protasis’oм, нові оповідання прозвучали як моменти найбільшого напруження і розв’язка. В новий період творчості Черемшина увійшов дозрілим майстром, він знайшов спосіб уникнути тієї одноманітності тону, що спостерігали в першому його збірнику, він поширив круг емоціонального зафарблення своїх речей, остаточно викінчив свою белетристичну манеру.

Війна застала Черемшину в Снятині. В тяжких умовах прифронтової та межифронтової смуги його адвокатській канцелярії не раз доводилось перетворюватись на громадський осередок, а йому, правозаступникові з фаху, виступати делеґатом місцевої людності перед різними властями. По імперіалістичній війні настала боротьба українсько-польська. Навесні 1919 р. Покуття було захоплено румунським військом. У складі станіславівської делеґації Черемшина був затриманий при війську, а потім, на повороті додому застудившися, дістав хоробу нирок, що разом із слабістю серця і спричинилося до його передчасної смерті.

Останні роки життя Черемшина чимало працює літературно. Він не тільки пише, він почуває потребу зібрати свої писання. Віддає багато уваги ювілейному святу Стефаника, цікавиться відгомонами тих свят на Наддніпрянщині, присвячує Стефаникові дві знаменито написані ліричні мініатюри, де так майстерно віддає тематику, світовідчування, життьову і творчу путь свого старшого брата по перу. Коротко сказати, — він перебуває у повні творчості та громадсько-літературної популярності. Через те і звістка про його смерть була така несподівана. Не хотілося вірити їй. Думалося: не сьогодні-завтра в газеті з’явиться її спростування.

Умер Черемшина в рідних Кабаках, куди вибрався одвідати матір і сестру; смерть йому сталася від апоплексії — 25 квітня 1927 року.

От і все це існування, небагате на події, але багате на працю, великою мірою типове для галицьких інтеліґентів, вихідців з селянства, що до краю зосталися з ним і при ньому. Що в його поводженні і манерах зоставалося щось від дєді-верховинця, ми знаємо від кількох спостерігачів. Та й сам письменник, розповідаючи про всі пороги, які йому доводилось переступати, вибиваючись межи люди розумової праці, — зазначає, що повного злиття з тією суспільною групою так і не сталося. Змінився зверхній вигляд. Здрібніли ноги — «бо покинули постоли і забагли черевиків». Змінився костюм, звички. Але всередині він — «попсований мужик, скептик до філософії, ентузіаст до мистецтва, природи і всего, що гарне» — зберіг не одно розуміння, не одну навичку, яку прищепили йому, поряд з віденськими німцями, гори і дєдя. Звідси у нього його любов до народної творчості, до церемонної верховинської ввічливості, гумору, до коломийок, якими пересипає він свої оповідання. Звідси і те інтимне відчуття життьової філософії гуцула, що нею здалеку, з другого берега, милувався пожадливий на враження Коцюбинський. Доктор прав Віденського університету і «покушавши панства» зберіг — як ми ще побачимо з його творчості — живе відчуття свого селянського коріння.

3

У літературній діяльності Черемшини критика намічає кілька періодів. Так, А. В. Музичка в своїй монографії про письменника таких періодів добачає чотири. 1. Творчість гімназіальних часів — оповідання «Керманич» та драма «Несамовиті» (про інші речі нічого не знаємо); 2. Період «захоплення імпресіоністичним декадентством і наслідування його»; 3. Повернення до мужицької тематики, збірка «Карби» (1898—1901); 4. Творчість повоєнних часів. Простіше розподіляє доробок письменника Р. Заклинський («Життя й рев.», 1927, IX), говорячи про три періоди: I. Період шукання найвідповідніших для власної творчості форм (1896—1899), залічуючи сюди і раннє оповідання «Керманич», і «Несамовитих», і декадентські поезії в прозі; II. Доба «Карбів» і III. Повоєнна творчість (1919—1927). Розглядаючи здобутки Черемшини в останню пору, Р. Заклинський приписує їм кращу, в порівнянні до «Карбів», літературну форму та добачає в них зміну соціальних настроїв письменника. Оскільки за двадцять років мовчання поступила вперед форма Черемшининих писань, остільки ж знизились його суспільні настрої. «Тяжким намулом лягло двадцять років життьової практики на соціальну свідомість Черемшини; з його творів щезає пролетаріат, зникає незаможне селянство. Їх наче змила стихія імперіалістичної війни і опісля гніт національного пригноблення, письменник переходить від класового до позакласового становища в трактуванні села». Що ж до кращої форми повоєнних оповідань, то, очевидячки, критик розуміє під тим більшу вправність у користуванні літературними засобами, що намітилися в попередню пору, та більшу різноманітність в їх комбінуванні. Періодизацію Р. Заклинського ми і приймемо, з огляду на її більшу простоту та ідеологічну й стилістичну умотивованість.

Першим друкованим твором Черемшини було, як ми вже знаємо, оповідання «Керманич», видрукуване в газетному фейлетоні і потім не повторене у «Карбах». Видимо, це оповідання і познайомило молодого автора з Маковеєм. Принаймні, пишучи про фейлетони українсько-руських політичних часописів в р. 1898-му, він знає, що Черемшина — то є «прибране наймення одного віденського студента». Зміст цього першого оповідання Черемшининого, переказаний у книзі проф. А. Музички. Керманич Саїн рятує від смерті у річці свого ворога Майорка з Вижниці, що «хтів його задурно до криміналу всадити», а сам гине від ковбка, що трапив його в груди. В оповіданні є краєвий верховинський колорит, місцеві слова та звичаї. Його зв’язок з «Керманичем» Федьковича (невеликою баладою з пізніших писань), зв’язок, що пробує А. В. Музичка нав’язати, — сумнівний: образ альтруїстичного керманича міг виснуватись і помимо Федьковичевої балади.

Поезії в прозі з’являються у «Буковині» року 1898-го. Перекладні й ориґінальні, відкриваються вони сенсаційним оповіданням з міського життя «Нечаянна смерть». Не вважаючи на видиме плекання ефектів, виглядав цей «образок» — немовби кусок газетної хроніки (Маковей). Його тема — вимоги старості й молодості. Зміст його — конфлікт старого графа-вдівця з його вихованкою, а потім жінкою. Покохавши молодшого, вона облишає свого патрона і помалу сходить на вуличну проститутку. Зустріч з нею на тротуарі коштує життя старому графові. Він, пізнавши її голос, падає на камінь непритомний, а на ранок газети повідомляють про його наглу смерть. «Поезії в прозі видаються цікавішими, аніж це оповідання», але і в них багато для їх критика О. Маковея неприймовного. А саме: «В них Черемшина намагається підійти під лад теперішніх модерністів; фантазує, символізує, старається описати словами такі ніжні речі, як ледові квіти і часом попадає у надмірну і майже нездорову чутливість». Виписавши з поезії «Ґердан» кілька абзаців, Маковей закінчує порадою «заправляти свій талан на живих подіях, але не заморожених фіялках та ледових квітках. Для молодого таланта це небезпечна дорога в початках письменського доробку. Легко попасти в манеру». Те саме, як знаємо, сказав Черемшині, прослухавши його коломийку у вагоні, і Франко, і молодий автор вертає до нарисів карпатського життя, знавцем якого уже тоді видавався старшим літератам.

Другий період Черемшининої творчості цілком заступлений «Карбами» — невеличкою, на п’ятнадцять оповідань книжечкою, про постання якої вже розказано. В «Карбах» немає ні образків великоміського життя, ні безсюжетної ліричної прози: на всіх оповіданнях лежить мовний колорит гуцульських верховин, сильніший, аніж у «Керманичеві», — колорит, що здався М. Лозинському надмірним і якого домагався Маковей. До найдавніших, а разом і найслабших речей збірки належить оповідання «Хіба даруймо воду» — цей іще перший крок на переступі від ліричних мініатюр до справжніх новел. В оповіданні випинається народницько-програмовий і блідий з художнього погляду образ відданої справі учительки. В кінці оповідання штучний і наївний ефект: ласкаве поводження учительки з дітьми перемагає селянську ворожнечу до школи. Школа їм закрала воду, хвилину назад вони ладні були засипати шкільний колодязь; тепер обставини змінились — воду вони готові подарувати учительці. Старенькою видається і техніка автора — його спосіб коментувати власну оповідь: «Заким ще сонце пішло на відпочинок, зупинилося на одному гірському шпилі, так, як зупиняється мати, коли при відході в далеку сторону прощається з своїми діточками. Його золоте проміння — то золоті ниточки, що придаються для низання мрій палкої надії. На них нанизують свої мрії пани й мужики. Кожному бажається іншої речі, тим і мрії у всіх неоднакові… Золотими красками надії любувалася молода учителька, що недавно спровадилася до цього села, в котрому шкільна криниця забрала всім воду. Темнота, яку розігнати вона бажала, могла пригасити їх. Але вона знала свій нарід і не попадала в розпуку, коли зустрілася з його темнотою… Тільки праці, праці! І вона працювала…» Такі авторські резонування та прагматичні пояснення зустрічаються і в закінченні цього оповідання і в багатьох інших новелах. Але межують вони з місцями часом дуже сильними — наприклад, з тим місцем, де бадіка Штефан розповідає, як він показував учительниці відрізаний палець сина. Значно сильніше оповідання «Святий Николай у гарті», де авторських резонувань не знати; «Грушка», з її етнографічними деталями та страшним плачем удівця, осудами дочок на батькову адресу та ритуальним трембітанням, що разом з сумним повістуванням несе радісну звістку про нові шлюби, що на «Ілашчиній грушці» намітилися; «Основини», що хоч і впадають в річище утертого гумору, але викупають те тонкістю мовного опрацювання, і, нарешті, лаконічне і сильне «Більмо», яке М. С. Грушевський уважає найкращою річчю збірника.

В інших оповіданнях «Карбів» різко виявляється характерна риса Семанюка-Черемшини, його невідпорний нахил до ліричного вповивання ситуацій та персонажів. Франко в свій час одговорив його од вишукано-ліричних уривків, показавши йому царину, в якій він може бути справжнім майстром («Параска», коломийки, верховинська бесіда). І Черемшина справді перестає писати свої декадентні (хоч чого тільки не називали декадентським у 90-х рр.?) поезії в прозі, — але він використав свої ліричні фонди для селянських оповідань, як супровід. Виявляється це спочатку прегарним ліричним вступом до оповідання «Карби» («У пригорщі брав би тото зелене село»); виявляється це і в «Чічці», і в «Зведениці», і в інших оповіданнях, заступаючи собою авторські розумування і все більше набираючись верховинської фразеології та словника. Черемшина намічає вже те поєднання об'єктивно-спокійної розповіді, короткого та сильного діалогу і ліричного вповиття, що пізніше становитиме найхарактеристичнішу рису його письменницької манери. Тепер, з огляду на пізніші здобутки, нам виразно видко, як помилився у своїх прогнозах проф. М. С. Грушевський, коли ці саме пізніші оповідання визнав небезпечними для дальшого розвитку письменникового хисту. Його побоювання, ніби на шляху ліричного розбарвлення Черемшину чекає плаксива сентиментальність або фразиста напушистість та що його оповідання можуть стати тільки щасливими імітаціями чужої манери, показалося неслушним. Правда, побоювання і прогнози в статті М. С. Грушевського не висловлені категорично: «У давній манері своїй автор дав такі гарні проби, що я б нерадо міняв певне на ризиковане. А зрештою, будемо бачити, що з того буде. Автор ще такий молодий, що годі в’язати його якимись маршрутами. Лише більше уваги для життя, для його проблем, а менше полювання за зверхніми ефектами, за готовими шаблонами, а буде добре».

Стаття проф. М. Грушевського розцінена була частиною пізнішої критики дуже неґативно. На думку деяких авторів «по той бік»[410] вона «спихала письменника на осоружний для нього шлях трафаретів, яким він іти не хотів, не відважуючись, одначе, ступити на свій власний». Їй треба завдячувати (принаймні, така думка насувається) двадцятилітнє мовчання письменника. Не тяжко бачити, які перебільшені ці нападки на статтю М. С. Грушевського з боку його супротивників. Саме на шляху трафаретів Черемшина стояв зі своїми великоміськими оповіданнями та віршами в прозі; недалеко від трафаретів він одійшов у «Хіба даруймо воду», накреслюючи образ учительки та розпливаючись коментарями. Критика ж, в особі Маковея, Франка, М. Грушевського, перед цими шаблонними образами, трафаретними засобами і застерігала його. Проти нових шукань авторових критика рішучо не висловлювалась. Та й нізвідки не видко, що сам автор зрозумів ту критику як заказування йому шляху до дальших шукань. Принаймні, в своїй «Автобіографії» він зберігає про статтю М. С. Грушевського приємну згадку, а нові свої оповідання через двадцять літ по тій рецензії розпочинає саме у забороненій нібито своїй манері.

Р. Заклинський слушно відзначає в пізніших писаннях Черемшини розгосподарення ліричного моменту. В останнім добутку автора оповідань типа «Більма» стає все менше: мова авторова ритмізується, а оповідальні шматки починають раз у раз перетинатися ліричними тирадами, заплачками, голосіннями. Інколи оповідальний момент відступає на другий план і всі фабульні елементи подаються лише фраґментами, на хребті широкого ліричного потоку. Приглядаючись до повоєнних оповідань, об’єднаних у нас у два цикли «Село вигибає» (оповідання про обставини польського господарювання в краї), — ми досить зручно можемо розподілити їх на дві групи: до першої належать оповідання, де фактична референція автора тільки де-не-де переплітається ліричними тирадами. Серед них укажемо: «Село вигибає», «Перші стріли», «Парасочка», «За мачуху молоденьку», «Писанки», «Бо як дим підоймаєся». Розуміється, ступінь їх ліричності неоднакова. Інколи авторський ліризм залягає глибоким шаром; автор не виводить його на поверхню, тільки де-не-де зраджує його емоціонально насиченим епітетом чи то народно-поетичним образом; приклад: «Верховина», «Писанки». В останньому оповіданні перед нами тільки «Роман Мокан з верхів, голова читальні у Рогізні», вкрай приголомшений та переболений, з гіркими думками про своїх свідків-селян, що потопили його на суді; перед нами рефлексії та думки розумного та енергійного селянина, ватажка громади. Але автор весь час при своєму героєві, і коли ми читаємо про Мокана, що він «виглядав як підпиляний ясінь» або що він «вийшов з брами і оглянувся, як пострілена птаха оглядається в сторону свого вбивця», — то це затаєне авторське почуття виринає відразу. Відчувається воно і в закінченні «Верховини». В лісовій віллі «упріває п’яна зала, лунає старосвітський романс ідилічного Миколи Устияновича «Верховино, ти світку наш», а тим часом зеленюківський постріл забирає життя старому Федору Орфенюкові.

«В лісі луснув стріл і розшумівся понад Красноліссям та й шумом ударив у вікна віллі.

Біленька звізда на небі закрутилася та й упала на дорогу і в порох згасла.

Птаха з ґруня на ґрунь перелетіла, а ворони на дзвіницю сіли і закрякали.

Заяці і сарнюки поховалися в темних ярах, а медведі у своїх логовищах тільки очі розжмурили і позівали».

Далеко багатший на рецитаційні відбіги нарис «Бо як дим підоймаєся». Ліричні абзаци, зсилені по два, по три, вплітаються в оповідання в кількох місцях:

«Але тоті чупри, тоті лошачі гриви вже не довго будуть вітром буяти.

Але оці добрі сонішні дєді вже не довго будуть їх гей курята з руки годувати.

Але це зелене село вже не буде їх своїм сонцем гріти, своїми водами купати, своїми лісами холодити, травами росити, садами веселити».

Другий ряд оповідань представлений такими речами, як «Село потерпає», «Туга», «Його кров», «Після бою». Лірична ткань в цих оповіданнях — все; фабула, повідомлення про факти, події посідає другорядне місце. В «Тузі» плаче-розливається дівчина, що не може дождатися з війни «Юрійка свого золотого», але в яких саме вона стосунках до нього, точних вказівок немає. Так само не знати, куди саме подався Юрійко, за що бореться він, до якого моменту хронологічно його похід застосовувати. От зразок авторської вказівки: «Жду милого та й сподіваюся з Підгір’ячка, із-під сонечка, із далекої України». «А яка, питаю, буде тота Україна? А він схопився у стременах срібних та й каже: всі гори-долини та й полонини, як земля вширшки, як небо ввишки»[411].

Дуже цікаво порівняти це оповідання з Стефаниковими «Синами», що показані на ґрунті тих самих подій: галицьке село в громадянській війні. В Стефаникових «Синах» ми знаходимо досить-таки виписаний портрет героя, старого Максима, що втратив дітей. Ми бачимо його сивий чупер на голові й на грудях. Ми чуємо голос то суворий, то пом’якшений ласкавістю. З сусідніх нив до нас долітає характеристика старого, як багатиря, добре годованого змалку, міцного. Сам розмовляючи з собою, міркуючи вголос, старий Максим дає рельєфний образ свого господарського достатку і своєї давньої ґадзівської самовпевненості. Голос жайворонка і синова сопілка в ті часи були щасливим акомпанементом до його блискучих плугів, до його господарської втіхи. «А крізь сонце Бог, як крізь золоте сито, обсипав нас своєв ясностев і вся земля віблискувала золотом. Так то сонце розчинило весну на землі, як у великім кориті». Але сини пішли на війну, сини полягли в боях. Старому нема на кого покинути господарство. Ідучи за плугом, припадаючи на ушкоджену ногу, через свою батьківську тугу він виростає в якийсь колосальний і трагічний образ. «Діти, що вівці гнали, люди, що попри него плугами дзвонили, з ляку не поздоровляли його. Замазаний грязюкою, обдертий, він немов западався в землю».

Найголовнішим художнім засобом Стефаника служить образ. А найбільший ефект досягається у нього виразністю видіння, що діє на уяву, вражає її сконденсованістю та новиною. Коли дідові сини — Андрій та Іван — ідуть на війну, Максим бачить, як смерть білим рантухом обвивається матері біля шиї. Її застеклілий зір підказує йому надзвичайної сили враження: «Очі в неї випали і покотилися, як мертве каміння по землі». Стефаник коротко, але сильно виписує обставини трагедії; повідомлення про факти, хоч і взято їх крізь переживання героя, в характеристичному оповитті його мови, посідають — як порівняти до Черемшининої «Туги», — розмірно велике місце.

Найбільший засіб автора «Туги» — в ритмі його рецитацій та традиційній, майстерно перехопленій, народно-поетичній їх символіці:

«Ще лишень вірою животію і втікаю від свого гробу. Вийду на царинку, а тут хліб росте, підіймається. Але є й така стеблина, що в’яне-усихає. Думаю — це я, саміська.

Скажи мені, сонечко, ти, Боже очко, чи видиш ти мого Юрійка золотого?

Може, десь далеко, у чужій царинці, хоть на полонинці, хоть на дарабі, на бистрій річці, хоть на широкім лані».

Ліричні, народно-поетичним елементом перейняті тиради замикаються в цьому новітньому (за виразом А. Музички) плачі Ярославни в п’ять розділів. Перший, цитату з якого ми виписали, впроваджує в оповідання; другий є емоціонально насиченою ремінісценцією останньої зустрічі з милим у лісі; третій містить думки про милого при хатній і польовій господарчій роботі; четвертий виповнений темними передчуттями:

Не вся птаха, Марічко-чічко, з вирію повертає!

Не всіх стрільців Україна додому повідсилає!

Не всі перстні поміняються.

Не всі напередовці повертаються.

Останній ряд рецитацій — спогади про стрільців у селі, як вони чорну галич розганяли, та закляття повороту:

«Аби над селом небо сійнуло!

Аби повернулися золоті дуги, яснії мечі!

Яснії мечі в стрілецьких руках, золоті дуги в стрілецьких бровах, ярії рожі в стрілецьких ніжках, яснії зорі над головами, а присні душі аби пощезали за ріками, за горами, за синім морем».

Від таких оповідань, як «Туга», один неповний крок, і ми маємо такі суто ліричні речі, як «Колядникам науки» або привіт Стефаникові в день його ювілею — «Добрий вечір, пане брате!».

Та розпочавши віршами в прозі, Черемшина знову прийшов до ліричної прози, до оповідання з ледве наміченим фабульним рисунком, до колядок, плачів, голосінь. Але, проробивши такий круг, він ніде не впав ні в напушистість, ні в плаксиву сентиментальність, від якої застерігала його критика. Він надав своїй ліриці — використаємо знов його власний образ — обличчя Параски, народно-поетичні форми рідних верховин.

В книзі А. В. Музички читач знайде детальну характеристику ліричних рецитацій Черемшини в порівнянні їх до народних плачів та до складніших побудуванням історичних дум. А. В. Музичка реєструє різні ґатунки такого популярного в народній поезії засобу, як паралелізм [а) паралельний вираз доповняє основний деталями, b) інтерпретує його, переносячи образ з фізичного світу до царини психічних переживань, с) паралельний вираз стверджує або заперечує основний], і до кожного ряду добирає приклади із нашого автора. Характеризує Музичка і взагалі фразу Черемшини. Побудована ця фраза, на думку дослідника, дуже симетрично, розпадаючись на ряд інтонаційних одиниць, ритмічних колін, з однаковою (приблизно) кількістю складів у кожному. Напр.:

«Буде в селі баталія (8 скл.), буде село упрівати (8 скл.)».

«Розступилися гори — на два табори. Громами себе розсаджують (9 скл.), кремнисті голови собі розбивають (11 скл.), ліси на тріски розколюють (9 скл.), ізвори людьми рівняють (8 скл.)».

При цій однаковості числа складів у кожнім ритмічнім коліні треба відзначити ще три поставлені на однаковім віддаленні наголоси, однаковий розполіг частин речення, підкреслений асонуванням або римуванням відповідних членів фрази (присудків, прислівникових додатків тощо). Напр.:

«На чужій царинці, чи на полонинці, хоть на дарабі, хоч на бистрій річці, хоть на лані».

В розповідальних частинах новел таких явищ порівнюючи менше, але трапляються вони і тут. Не можна виповняти свої оповідання народно-поетичними матеріалами, щоб самому не улягти їх впливові, не виповнити від свого імені проваджену розповідь народною лексикою та фразеологією. З Черемшиною сталося щось подібне до того, що перейшов поважний майстер російської прози Лєсков. Уміння «поставити свій письменницький голос» було його ціллю і його втіхою. Він пишався, що духівництво в нього говорить по-духовному, «нигилисты по-нигилистически, мужики по-мужицки, выскочки из них и скоморохи — с выкрутасами». Сам він, «живучи в ладу со старой сказкой» (в широкому розумінні слова), колекціонуючи та перечитуючи старі повісті, засвоїв собі «язык народных сказок та церковно-народную речь». Так і Черемшина, з дитинства наслухаючи історичних та фантастичних переказів, орудуючи селянським складом бесіди в адвокатській канцелярії, ще замолоду ставши сам етнографічним матеріалом і по-мистецькому перейнявши голос верховинського фольклору, у власному реферуванні орієнтується не на виклад наукового трактату, не на епістолярну форму, не на мемуар, а на живу розповідь, даючи два варіанти своєї авторської мови — епічно спокійну (напр., початок «Перших стрілів» або «Верховини») або емоціонально схвильовану, з багатьма ритмічними та стилістичними ознаками народної лірики.

4

Народно-поетична стилістика Черемшини анітрохи, проте, не зв’язана у нього з романтичним інтерпретуванням гуцульської тематики. Навпаки. У «Верховині» весь ефект кінцівки збудовано на протиставленні жорстокої дійсності з романтичним образом карпатських верхів Устияновича та Корженьовського. «Свобідно — шумно — весело» лунає романтична пісня на той час, як погранична сторожа розправляється з дідом Орфенюком, як павуки розпайовують селянські ґрунти, як «гори в тюрмах сонця не бачуть». Семанюк-Черемшина недарма прийшов по Франкові і Франкових наступниках, що з натуралістичною вибагливістю підступили до життя, здираючи усі його препишні шати. Тому «Марічка занедужала» може нагадувати Федьковичевого «Побратима», «Парубоцька справа» може мати дещо спільного з «Таліянкою», — уже загальний тон Семанюкових «Карбів» різнить з загальним тоном «Люби-згуби». І це відзначив перший критик «Карбів» М. Лозинський: «Семанюкові нариси се не те, що повісті Федьковича, Семанюків гуцул це не той буйний та багатий, по-святочному прибраний, вольний син гір. Це — нужденна істота, бита злиднями і темнотою, визискувана і кривджена всякими пауками, в котрої «хліб і страва це найстарша справа», в котрої людське чуття, благородність душі лиш де-не-де продирається з-під важкої заслони злиднів, мов сонце в осінню днину з-за олов’яних хмар». Тому і не можна, на нашу думку, пристати на принагідно висловлений погляд А. В. Ніковського, що відніс Семанюка-Черемшину до манери і техніки Марка Вовчка та Федьковича, визнавши на ньому явище, яке збагачує нашу літературу, але нітрохи не посуває її вперед. Нам, коли ми беремо в руки Черемшину, перш за все впадає в око його поступ, його відхід від давньої етнографічної прози. Його користування народнопоетичним скарбом незрівнянно багатше; його тематика різноманітніша і сильно позначена індивідуальністю письменника (зовсім по-своєму трактовані у нього ерос і стать, глибоко зачеплена у нього селянська психіка).

Нам залишається ще одно питання, що його поставив у своїй періодизації Черемшининої творчості Р. Заклинський. Чи справді останні писання автора показують якусь утрату в соціальній його свідомості? Чи справді він в останніх своїх оповіданнях сходить з того класового становища, з якого розглядав верховинське село в першій книзі? З думками т. Р. Заклинського ми погоджуємось тільки почасти. Правда, в багатьох нарисах «Карбів» перед нами стоять селянські злидні, пауперизовані елементи сільської людності та економічна безвихідність, яку малювали Кобилянська, Мартович і Стефаник. Голий і голодний Курило Сівчук у «Св. Николаї», заробітчанин коновкар у «Чічці», старий Ілаш у «Грушці», нарешті, ціла родина Тимофієва, що віддає Анничку на службу до пана, назустріч поневірянням («Більмо») — справді кладуть наголос на соціально-економічному становищі пролетаризованого селянства. Але десь-інде центр тяжіння — в дальших оповіданнях: у «Карбах», «Основинах», «Хіба даруймо воду». Сільська темнота в останньому оповіданні та ідеалізована програмова учителька, забобонні жахи в «Карбах», психічні переживання у «Зведениці» навертаються на очі перш за все, відсуваючи соціально-економічні моменти на другий план.

Мимоволі пригадується давня суперечка межи Франком та С. Русовою з приводу інформативно-критичної статті останньої про українську літературу в російській пресі. Франкові здалася невірною думка С. Ф. Русової, ніби оповідання Стефаникові роблять сильне враження, власне, тим, що в них змальовано невимовно тяжкі умови життьові галицько-українського селянства. На його думку, найбільша сила і «ударність» Стефаника саме в його психологізмі, в нових методах змалювання людської душі. «Та й хіба, — запитує Франко, — Стефаник малює саму нужду селянську? Хіба сільський багач Курочка — нуждар? Хіба сім’я Басарабів — сім’я нуждарів? Хіба в «Кам’янім хресті» нуждарі вибираються за море? Хіба в «Сконі» конає нуждар?»

Коли застереження Франкові ми застосуємо і до Черемшини, що в «Карбах» теж не скрізь ставляв наголос на селянській нужді, — то ніякої утрати щодо соціальної свідомості ми не побачимо в передсмертній творчості Черемшининій. Він нічого, здається, не тратить із своєї суспільно-групової позиції в трактуванні села. Правда, перед війною та окупацією стали певною мірою усі рівні, по всіх пройшла катастрофа. Картини злиднів менше виділені в загальному образі села, але в трактуванні їх до позакласового становища автор не зійшов. Його «Верховина» майстерно показує круків та п’явок на громадському організмі села; його «Писанки» перейняті пафосом боротьби національної та соціальної, а «Коляда» та «На Купала на Івана» — невже вони не прояснюють почуття класової покривдженості галицького сільського люду? Нічого розпливчатого, сентиментально-упокореного нема ні в «Перших стрілах», ні в «Бодай їм путь пропала!» Відмінився предмет спостережень, але позиція художника слова лишилася незахитана.

Що ж це за позиція?

Гадаємо, Черемшині, як і Стефаникові, властива невиводна свідомість своєї приналежності до селянства, до цілого світу мужицького, до мужицького бідування; властиве інтимне розуміння життьової філософії села, те, що не раз він підкреслював (ми те уже бачили) в «Карбах», «Моїй автобіографії» і, нарешті, немов обвів червоним олівцем у своєму етюді на ювілей Стефаникові: «Добрий вечір, пане брате»:

«Серед маю весни — як помірки горбами розгорнули свої зелені хліба і навпроти сонця їх вигрівали, прийшов він на мужицький світ на ниві, яку дєдя орали, а мати від межі відсапували.

Свіжіська рілля вхопила його першенький плач і сховала під скиби, аби там кільчився і ріс та й колосився ґаздам на пожиток…

Дєдя ковтали сухим пальцем дитині в чоло, а мама… цілували його у ноги.

Та й таким хлібом виплекали дитину, і вона стала вростати в серце села і стала село любити, як зерно ріллю.

І приріс він до села душею…

Але пізнали його серце дєдя та й мама та й, щось обрадившись, у місто послали, аби молоденьке серце з селом розлучити.

І лишили його в місті, і казали йому з міста в село більше не вертати…

А мужицькі душі прилітали ‘д нему, як бджілки до цвіту…

А серце розпукалося, а душа плакала…

І поет прокинувся і спрагненими устами спивав, як дитина, всю свою отруту.

І як він її випив, то почув у собі силу, ніби другий раз на світ народився.

І поклонився мамі, та й підніс голову, та й пішов у село під вечірню годину.

Такий дужий і ясний, як весняний вечір!»

Так у поетичнім вислові виглядають соціальні підоснови — генеза не тільки Стефаникової, а й Черемшининої творчості.

1930

Руфін і Прісцілла{197}

(До історії задуму і виконання)

1

У творчім доробку Лесі Українки драма «Руфін і Прісцілла» посідає одно з найпомітніших, найпоказніших місць. Як зауважив у свій час Ан. Василько (А. В. Ніковський), всі віршовані драматичні писання поетки можна розподілити на дві групи — великі драми, яким Леся віддавала багато часу та уваги («У пущі», «Кассандра», «Лісова пісня», «Камінний господар») і коротенькі одноактові діалоги, що були немовби підготовчими для них етюдами, першою пробою матеріалу[412] («На руїнах», «У катакомбах», «Айша та Мохаммед»). Поділ цей, зроблений на око, приблизно (проти нього можна поставити, як заперечення, ряд невеличких драм, що не можуть бути з повним правом віднесені ні до одної з груп, як, напр., «Бояриня» або «Адвокат Мартіан»), має під собою певну рацію. У Лесі Українки справді були задуми, які захоплювали її надовго і яким вона сама надавала значення основних своїх висказів поетичних. До їх низки належить і «Руфін і Прісцілла» — ця найбільша з Лесиних драматичних поем (в книгоспілчанському виданні 1923 р. вона має 175 сторінок, на той час як «Камінний господар» тільки 75, «Кассандра» — 89, «У пущі» — 106).

З різних джерел нам відомо, що Леся Українка особливо цією п’єсою дорожила. Ні до одної з своїх речей вона не готувалася так пильно. Після перших двох з половиною актів, що далися їй ніби легко і написалися встяж (було це восени 1906 року в Києві, в одну із нечисленних зим, пережитих не в південних теплицях)[413], праця загальмувалась; а коли потім у Криму знову прийшло до роботи, то з’ясувалася потреба перечитати деяку спеціальну літературу[414]. Перервою в тих підготовчих студіях була коротка подорож (р. 1908-го) до Берліна для поради зі знаменитим хірургом Ізраелем. Із пізніших листів поетки знаємо, що один із уривків був посланий на перевірку проф. А. Ю. Кримському, який був уже знайшов раз помилку у Лесиному «Одному слові», та що її непокоїло мовчання кореспондента[415]. Нарешті, Л. М. Старицька-Черняхівська зберегла нам власне признання Л. Українки, як року 1908-го, сподіваючись, що Ізраель не відмовиться робити операцію нирок, вона турбувалася за розпочату п’єсу («Руфін і Прісцілла»): «що не скінчить її, що вмре і не скаже людям того слова, яке так хотіла сказати»[416].

Проте, подібно до багатьох улюблених задумів, «Руфін і Прісцілла» діставалися Л. Українці нелегко. П’єса нелегко писалася, з неприємностями друкувалася і, з’явившися друком, принесла своїй авторці небагато втіхи.

Що п’єса писалася тяжко, ми знаємо те від автора приміток до IV тому, вид. 1923 р. «Останні акти коштували великої праці», — пише він. Але, розглядаючись в доступних тепер рукописних варіантах перших двох дій, можна думати, що легкість їх написання теж деякою мірою перебільшено. Авторці ясніше всього малювалися ідейні позиції героїв — «римського всесвітянина» Люція, римського патріота, академічного, так мовити б, республіканця Руфіна, екзальтованої християнки Прісцілли з її картинами земного раю, — але не характери героїв. Леся Українка перш за все намічала пункти, де стикаються погляди її героїв; окреслювала репліки, що перехрещуються і дзвенять, мов шпади.

От, наприклад, заготовлений окремо діалог межи Руфіном та Прісціллою, що так і залишився не використаний:

Руфін       Правдивий християнин… Що ж, Прісцілло,

чи то вже й ти не римлянка тепера?

Прісцілла  Я римлянка. Люблю я тихі води

старого Тибру й се величне місто,

колиску люду рідного. Та страшно

мені, як згадую всі ті злочúни,

що місто се посіли, мов проказа.

Хай Бог над ним змилосердиться. Завжди

молюся я за Рим. Але хай буде

над ним святая воля; як не може

він видужати від прокази тої,

то краще згинути йому, ніж бути

заразою для світа.

Руфін                              Краще згинуть

всім римлянам, ніж пережити Рим.

Прісцілла  Був час, що не було на світі Риму,

а Божий рай цвів людям і в пустині.

Так може бути знов. Ніщо не вічне,

крім Бога і його святої правди.

Уривок повстав у зв’язку з першою редакцією першого акту і викликаний, очевидно, її рядком: «Чи ти уже не римлянка тепера?» Позиція Прісцілли, її патріотизм, що полягає в теплому прив’язанні до свого краю, але нітрохи не глушить в ній універсальної ідеї Господнього раю на землі — немовби відгомін тих розмов та суперечок, що провадилися між українськими націоналістами та першими соціалістами, — от що обходить Лесю Українку, от що є вихідна точка в композиції художнього образу Прісцілли. І тільки тому, що драму і так переобтяжено розправами та трактаціями, мусила вона пожертвувати цим прегарним шматком діалогу.

На той час, як громадські credo героїв одразу одстоюються в чітких різьблених формулах, — характери дійових осіб формувалися поволі, і протиріччя в них доводилося усувати згодом, після перегляду написаного. Діалогічне плетиво, захопивши авторку, не раз спотворювало риси її персонажів. Так, наприклад, праведна і тиха Прісцілла не раз показувала не стільки твердість своєї відданої, посвятної душі, скільки гострий, наламаний до суперечки язик. У первісній редакції першого акту перед кінцевим дуже сильним, емоціонально піднесеним монологом Руфіна (спогади про першу пошлюбну весну, пережиту у тестя), була теоретична розмова про постаті поганських богів, які повиносила Прісцілла. Філософ Руфін давно вже не кадить тим статуям і не складає жертв, але шанує їх і любить, як «образи великої краси». Прісціллі цей тілесний ідеал, краса самого тіла видається зухвалою і розпусною; вона знає іншу красу, красу покірного, відданого ближнім серця.

Адже ж ти знав Кріспінову Сабіну…

Чи ти її виразно пам’ятаєш?..

Руфін відповідає по-щирості:

Я, власне, мало уважав на неї…

Була руда і глиняста обличчям.

Прісцілла озивається на те — у ремарці сказано: гірко, але під тією гіркотою є досить неприхованого сарказму та ущипливості:

Еге ж, руда і з глинястим обличчям.

Се тілько й тямили сказать про неї

патриції високої освіти…

Руфін виправдується тим, що мало її знав і через те тільки зовнішній образ і запав йому до пам’яті. Але Прісцілла чіпляється, і всіх винуватить, що не помітили в Сабіні того, що помітила вона, поставлена в найкращі умови для спостереження:

Всі мало знали…

Рим добре знає тілько Мессалін

та Аґріппін вродливих, а Сабіни

патриціянський Рим не знав ніколи.

В дальшій переробці це посилання на Аґріппін та Мессалін, як історична риса невеликої ціни(замінене одним рядком: «Сабіни, звісно, Рим не знав ніколи», — але загальний тон репліки залишився той самий. Тільки з остаточним пропуском цієї фрази та інших подібних місць характер Прісцілли прояснився і набув суцільності.

Представивши два світи, два світовідчування в їх боротьбі, показавши той конфлікт в подружжі, при повнім довір’ї люблячих сердець одно до одного, Леся Українка, видимо, спокусилася на перших порах повнотою ілюстрування — вона занадто деталізує, дає забагато одноманітних прикладів. В дальшому редактуванні їй довелося все те повикидати. Так, пропущений в І акті Арістобал, гість Руфіна, що прибував із Сирії з оповіданнями про християн, і ті оповідання вносили суперечку в Руфінову родину, взаємно віддаляючи чоловіка, жінку і старого тестя; викинута в II акті розмова двох молодят, що їм християнська церква не дала шлюбу, бо немає згоди батьків («невірні», отже, неавторитетні у справах їх релігійного «самоозначення» батьки зберігають свій авторитет у «світових» речах, «а справа шлюбу — справа світова»). Молода нарікає. «Значить, попрощаймось?» — гірко запитує вона в свого обранця, а той відповідає їй розволоклою дисертацією про неперерваний їх братерський зв’язок у Христі та про переваги християнського братства над законами крові, що так високо їх ставлять погани:

Що ж

єднає їх, крім голосу глухого

однакової крові? Кров так само

єднає наречених, хоч не рідна,

але чогось вона бажає злитись

в один поток і б’ється в темних жилах

сліпою хвилею…

Остаточно підготовляючи текст для друку, Леся Українка пожертвувала цим діалогом молодят, — тим більше, що для характеристики християнської покори в цім другім акті вона мала такий вдячний матеріал, як провал законспірованого приміщення та арешт всіх присутніх у Руфіновій господі християн.

Великі труднощі під час писання становило і те, що поема дотикалася перших віків християнства. Авторці треба було держати себе в рамцях, щоб не допуститись якого нецензурного виразу. К. В. Квітка називає друковану редакцію І—IV дій неповною: «Леся передбачала, що російська цензура викреслить деякі місця, вбачаючи в них образу для християнства, — і тому, щоб уникнути формальних і логічних вад, які повстають внаслідок викреслювання і не можуть бути полагоджені, коли автор не живе в місці цензури і друку, сама виготовила [неповну] редакцію, яка могла б пройти через цензуру.

Рукописні варіанти показують, чим доводилось жертвувати. В другій дії Круста, розглядаючи фрески в Руфіновій господі, зумисне надає блюзнірського тону своїм речам, щоб викликати назверх християнські почуття Руфінових гостей. Розмова іде про Адоніса:

Бач, як розп’явся на розкішнім лоні

безсмертної Венери! На Амура, —

я б сам готовий мучитись отак,

а надто щоб воскреснути потóму

веселим Діонисом, паном вин,

володарем бенкетів. От не знаю,

чи той розп’ятий християнський Бог,

що нібито й собі воскрес із мертвих,

теж розуміється на винах добре?

Здається, так, бо ж хтось мені казав,

що за життя не був він непитущим

і вмів робить з води вино червоне.

Се він і Діониса переважив,

коли не брешуть люди. З винограду

вино зробити — невелике чудо.

Ні, ти зроби його з води! Не диво,

що всі п’яниці з римської голоти

охоче йдуть у християни — де ж пак

не шанувати їм такого Бога!

Та що? Я сам готов на те пристати

і помирить Ісуса з Діонисом.

В друкованім тексті це місце довелося змінити, зробити блідішим, а дальші репліки християн не цілком умотивованими. «От не знаю», — говорить Круста у пізнішій редакції —

чи то і в християн так воскресають?

Якби знаття, що так, я б сам пішов

до звірів на арену вкупі з ними

та й заспівав би там… Евое, Бакхе!..

(Спиняється, дивлячись просто на Нартала)

Чи, може, там інакше якось треба?

Нартал  Мовчи!

Круста           Образивсь ти за Діониса?

Місце невиразне — саме тому, що від зіставлення Ісуса з Діонисом, яке викликає репліку Нартала та провокаційне запитання Крусти, лишився тільки невеличкий уривочок.

Ця сама потреба оглядатися на цензуру знівечила і кінцеві рядки Руфінового монологу в І акті.

«Уквітчаю тебе огнем!» — казав я.

І не судилось… Я в поход подався,

а ти пішла тим часом в християни.

Замість ґранат блиснуло межи нами

меча Христового жорстоке лезо

і щастя й спокій розрубало враз.

В друкові треба було пожертвувати жорстоким лезом Христового меча, заступивши те досить блідим: «блиснуло межи нами якесь холодне і жорстоке лезо».

Як дратували поетку ці вимушені поправки, роблені для друку — а може, як томила та стримувала руку під час писання ця неможливість висловитись до краю, — можна бачити з одного із найпізніших її листів до матері. XI книжку «Літер.-наук. вісн.» за р. 1911-й, де видрукувано кінець «Руфіна і Прісцілли», авторка дістала в Гелуані з великим запізненням, в квітні 1912 року (разом з першими книжками р. 1912-го, де надруковано «Лісову пісню») і дуже засмучена була друкарськими помилками («цілі стрічки пропущено»)[417]. Вертаючись думкою до цього «скандалу» в пізнішому листі, вона міркує, що тяжче, чи підписувати <річ, зіпсуту в друкарні, ініціалами, чи «повним іменем підписувати річ свідомо скалічену, як трапилось з «Руфіном і Прісціллою». «Там автор сам калічив (і з яким болем!), сам і підписуватися мусив»[418].

2

Наслідком такого трудного писання (по-перше, ідеологічність задуму, що не відразу дається втілити його в образи, а по-друге, ідейна скованість автора, неможливість сказати, що думаєш) і було те, що драма вийшла, мало не на загальне признання критики, значно слабшою, як інші писання Лесі Українки. Відзиви на сторінках газет та журналів якось двояться: з одного боку, «Руфін і Прісцілла» імпонує багатством думки, складністю ідейного плетива, з другого — розхолоджує читача якимсь занадто теоретичним тоном, тоном розправи.

«Взагалі треба сказати, — пише з приводу п’єси Микола Євшан, — твір гідний імені авторки, хоч не можна його зачислити до найкращих її творів. Авторка звернула тут головну увагу більше на унагляднення конфлікту межи двома світоглядами чи світами: старим римським та новим християнським, поминула таким чином, а радше поставила на другий план психіку дійових осіб. В результаті вийшов твір, інтересний більше з ідейного боку, аніж артистичного, і тому чи не найбільш книжковий з усіх драм Лесі Українки — тільки місцями акція неначе розпалюється, і маємо картини, повні драматичної сили, як от в останніх двох діях (тобто III і IV. — М. З.), що відбуваються у в’язниці»[419].

На академічності п’єси кладе наголос і Ан. Василько (Ніковський):

«В ряді сучасних письменників Леся Українка найбільше літераторка, найбільше спокійний, витривалий член нашого літературного Олімпу; її літературна продукція повільна, певна, виношена в собі, солідна. Навіть сучасні переживання людини втілюються в образи давно минулого часу, і на гострі проблеми лягає тон спокійної глибокої думи. З творів Лесі Українки читач може вчитися доброї мови, гарного стилю, зразкового вірша. Але разом з тим класичність Лесі Українки трохи й охолоджує враження; останню сторінку її драми перегортаєш з тим самим почуттям, яке викликає шекспірівська трагедія: думка й почуття однаково зворушені, аж приходить потім чистий процес думки гарної, заспокоюючої. Повний контраст з тим впливом, який справляє Вол. Винниченко, що ніколи не тримається на одній лінії творчого напруження, що то піднімає на висоти творчого одкровення, то вражає грубими нехудожніми прийомами. «Руфін і Прісцілла» читається легко, але без того пожадливого захоплення, яке так характерне в творах того ж Винниченка; гомін вулиці не вноситься в цю світлу, спокійну студію; можна повільно читати і знов перечитувати і думати, що освічені діти наші читатимуть з таким самим почуттям, бо це благородний літературний матеріал»[420].

Не будемо надто уважати на компліменти, яких є трохи в обох статтях («благородний літературний матеріал» тощо): поетичних творів, які підносилися в той час понад середній, дуже невисокий рівень, було небагато, і, розуміється, впливовому журналові, який намагався зібрати довкола себе весь цвіт українського письменства, і «єдиній» на всю Наддніпрянщину газеті, що мала українську книжку популяризувати, проштовхувати на провінцію, — не випадало виступати з різким відзивом про твір будь-що-будь не щоденний. Але варт порівняти стримані вислови оглядів хоча би з фейлетоном одного із цитованих авторів з приводу олесівського «По дорозі в казку», щоб холодність читачівського прийняття «Руфіна і Прісцілли» впала в око.

Ще характерніше стоїть справа з третім оглядом — М. М. Могилянського (в «Русской мысли»). В своїй «беглой регистрации более или менее выдающихся фактов» автор огляду відзначає вихід «Історії українського письменства» С. Єфремова, появу II тому Шевченкових творів у вид. Яковенка, нотує Винниченкові п’єси «Чорна Пантера і Білий Ведмідь» та «бліді, непереконуючі художньо» «Співочі товариства», нові оповідання Коцюбинського («Сон», «Що записано в книгу життя»), говорить навіть про «буйное дарование» Чупринки, — але про «Руфіна і Прісціллу» не згадує й словом. Цікава паралель до відомих слів Г. Хоткевича про «допотопність» Лесиних тем, про «суворі лінії давньої культури» в її драмах і хороша ілюстрація до власних слів поетки, що оцінювала свої писання, як речі «нечитомі».

У зв’язку з цими явищами до речі буде згадати ще один епізод в критичній літературі про «Руфіна і Прісціллу», відзив А. В. Музички, просто протилежний попереднім характеристикам та замовчанням. Для Євшана ця п’єса — найкнижковіша із писань Лесі Українки; для Ан. Василька так само складною і довгою видається «передача», що в’яже життьовий матеріал з творчістю поетки; для А. В. Музички, навпаки, в «Руфіні і Прісціллі» повно конкретних указівок та біографічних даних. Зосібна драма Руфіна і Прісцілли — це те, що було в родині Косачів.

«Дома всі, крім батька, розмовляють по-українському. І цей контраст межи батьком і матір’ю не проминув безслідно. Мала Леся запримітила се й, мабуть, не раз питала маму подібними словами, що їх читаємо в її драмі «Руфін і Прісцілла». Недаремно Прісцілла каже до Руфіна, що коли б в їх були діти, то «їх душу катували б батько й мати».

Коли б я рано й вечір научала

дитину промовляти: Отче наш!

я знаю, ти б мовчав, але дитина

завважила, що все бракує батька

в нас при молитві хатній і спитала б:

чи татко мій невірний?

В образі Руфіна і Прісцілли відбивається, мабуть, не одна рисочка батька й матері; у згаданих словах — враження дитячих літ».

Погляд А. В. Музички знайшов собі загальне заперечення в книзі М. А. Драй-Хмари. Говорячи про родину Косачів[421], він детальніше спиняється на постаті батька поетеси, підкреслюючи, що ні про який контраст громадського характеру не випадає тут говорити, а на сторінці 139 робить спеціальне застереження, видимо, на усну традицію спираючись: «Думка А. В. Музички… нічим не обґрунтований здогад».

Треба додати, що й сама Леся Українка неґативно ставилася до всіх спроб біографічного розшифровування її творів. В листі до матері з Єгипту (Гелуан, 8.XI.1912) читаємо:

«Тут мушу сказати, що якби не NN, то, може б, той рукопис і зовсім зник зо світа, бо автор був раз у такому настрою, що хотів його знищити (сталось це після одної дружньої рецензії в листі на «Йоганну», де рецензент занадто щиро дошукувався автобіографічної основи)».

Легко зрозуміти джерело Лесиного роздратування. Її творчість високо підносилась над життьовими обставинами, абстрагувалася від них. «Її дух, — кажучи словами статті Ніковського, — ширяв охітніше в світі ідей, бо кволе здоров’я, фізична слабість сприяли якраз життю й розвиткові тонких і глибоких розумових процесів»[422]. Коли, напр., Винниченків хист набирав сили від землі, від дотику до живих людей, від безпосередніх вражень побутових, та й не від того був автор, щоб перенести в літературний твір живі риси живих людей та спостережені в житті ситуації, інколи навіть не перетворюючи, не замасковуючи їх, — то Леся Українка, навпаки, кожну життьову ситуацію узагальнювала; відривала її од ґрунту і переносила в інші обставини, в іншу добу, надаючи постатям та становищам загальнолюдського характеру. В цьому розумінні і М. Євшан[423] говорив про символізм мислення Л. Українки. Кожний її образ і ситуація були знаком для багатьох раз у раз обсервованих з’явищ.

Тому нема, може, більшої помилки, як з’ясовувати цю складну та тонку творчість, як нехитре алегоричне одслонення поодиноких моментів особистого життя поетки чи то її близьких. Позиція біографічного алегоризму, яку зайняв А. В. Музичка в своєму тлумаченні «Руфіна і Прісцілли», натикається на великі труднощі. Конфлікт героїв окреслений до тої міри загально, що під нього можна підвести велику силу з’явищ, що могли трапитись на життьовій стежці поетки. Це не так конфлікт батька й матері в родині Косачів, як конфлікт різного громадського виховання при спільній роботі — конфлікт українських націоналів та соціалістів, або наддніпрянців і галичан, а може, і ще щось інше. Постаті Руфіна і Прісцілли не мають ніяких індивідуальних приміт, щоб ми могли побачити в них якихось певних людей, як, скажемо, пізнаємо їх у винниченківських п’єсах. Це не так живі, списані з натури люди, як ідеальні представники різних ідейних платформ. І тому не помилився М. Євшан, коли прийшов був до висновку, що драма «Руфін і Прісцілла» цікавіша як ідейне побудування, аніж як артистичний продукт, як художньою творчістю викликане видіння.

3

В українській критиці «Руфіна і Прісціллу» інтерпретовано і оцінювано без порівняння менше, як інші твори Лесі Українки. Майже мовчать про неї і популярні підручники. У О. Дорошкевича читаємо про «Руфіна і Прісціллу», як про «драму з великим ліричним зафарбленням» та про те, що «рядом з іншими драматичними поемами» вона має «велику ідейну та мистецьку вартість, помітно збагачуючи українську літературу». Майже тими ж словами, тільки ще коротше говорить про п’єсу Володимир Коряк. «Руфін і Прісцілла, — зазначає він, — п’єса, перейнята ліризмом», і тим збуває всю характеристику. Третій, підручник А. Шамрая не згадує навіть назви твору.

Проте дещо для інтерпретації (і оцінки) «Руфіна і Прісцілли» зроблено.

Перша критична замітка належить рецензентові «Ради» Ан. Василькові і міститься в огляді українського письменства за р. 1911-й. Оглядач називає драму «прекрасним і дорогим здобутком нашої літератури». Відзначає він і підказаність драми сучасними обставинами: «З художньої картини життя перших християн переноситься в наші часи ідеал праведного життя, осягнення ідеалу громадської діяльності, незалежно від релігії людини, незалежно від теоретичного і практичного групування в суспільстві, в громаді. Людина має необмежену волю вибирати свій шлях до ідеалу правди, добра і краси. [Але] ідучи своєю дорогою, індивідуум не завжди попадає в тон і такт громаді — на цьому й заснована драматична ситуація Руфіна». Отже, для Ан. Василька[424] (Ніковського) «Руфін і Прісцілла» є трагедія індивідуальності, індивідуальності рафінованої, з власним планом роботи і почуттям своєї чужості масовому потокові, що творить добу. Головний герой п’єси — Руфін, а його ситуація в драмі є варіант Річардової в «У пущі», з тою відміною, що Річард бунтував проти громади явно, знайшовши в собі сили порвати дружні та кревні зв’язки, і вже потім відчув, що зірвання тих зв’язків відняло у нього душевну рівновагу і ґрунт для творчості, — а Руфін сам іде на спілку з громадою, схиляє свою голову перед неминучістю історії, і якщо обурюється проти громадського голосу, то обурюється не як борець, а як жертва.

Розвинув Ан. Василько свою думку в пізнішій статті, друкованій так само на шпальтах «Ради»[425].

Постаті Руфіна, Нартала і К. Люція критик ставляє у зв’язок з рабом-неофітом («У катакомбах»), вважаючи той діалог за етюд до «Руфіна і Прісцілли».

«В старому імператорському Римі багато було інтеліґентних одиниць, що шукали в християнстві засобу для соціального й політичного відродження країни і особливо… Вічного Города. Руфін знеохотився в релігійній і політичній системі сучасного йому Риму і, здавлюючи в собі презирство до некультурної отари християн, пішов за жінкою-християнкою в нову віру. Ради своєї дружини він намагається перебороти в собі нехіть до християнської громади, яка вмішується в його особисте життя, вражає його своєю рівнодушністю до справ дорогого йому Риму і, головне, ворожо ставиться до особистої самостійності людини. Експансивна і екзальтована Прісцілла вся, всією душею віддається справам християнства і поза релігією нічого вже знати не хоче, а Руфін, цей більше християнин, ніж всі члени громади, береже прадідівську культуру і прагне царства Божого на землі насамперед, а тоді вже на небі. Такий і той раб-неофіт в етюді «У катакомбах»; такий самий Нартал, що має собою символізувати перших і пізніших протестантів у християнстві проти браку в нім соціального вчення і проти його рівнодушності до земних інтересів. Особиста драма Руфіна, який ради коханої дружини стає близько до справ старохристиянської громади, ускладнюється ще його становищем патриція. Він і Люцій не тільки патриції зроду, але й аристократи духу, хочуть знайти собі поле широкої діяльності на користь відродження всього народу; в імператорському Римі їм нема чого робити: впала стара релігія, впала моральність і фізична енергія, і ці «лишние люди» тої епохи шукають собі роботи серед християн. Але вся маса перших християн складалася з рабів і людей бідних, які вже зовсім зневірилися в соціальній правді і можливості царства Божого на землі, — отже, нова віра була для них забуттям усього земного, сферою далеких сподіванок, одпочивком духу. Земні справи можна було вести абияк, тільки щоб душа була готова прийняти «жениха во полунощи», чистою зустріти друге пришестя. Значить, патриції вносили зайвий, земний і грішний елемент в настрої громади — на цьому засноване недовірливе відношення до них всієї громади».

До цього ж тлумачення повертається А. Ніковський і в статті про «Екзотичність сюжету та драматизм Л. У.», добачаючи вісь драми в конфлікті «між соціальними домаганнями та чисто релігійним захопленням і забуттям життя земного».

Без порівняння менш цікавий погляд Ів. Стешенка, що зіставляв «Руфіна і Прісціллу» з «Йоганною, жінкою Хусовою» («де жінка, з почуттям глибокого трагізму, через християнську повинність до чоловіка, мусить коритись» його поганським звичаям та поводженням, що обурює всю її душу). «Руфін і Прісцілла» є переважно така ж родинна драма.

«Трохи схоже (до «Йоганни, жінки Хусової») становище, — пише І. Стешенко, — і в драмі «Руфін і Прісцілла», де вплив на чоловіка має християнська жінка; де він все робить для неї, на користь її віри, але без усякої з боку жінки насили. Драма є ілюстрація сили благородного кохання і поводження через неї супроти своїм громадським переконанням»[426].

Критичні характеристики «Руфіна і Прісцілли» в книжках А. Музички, М. Драй-Хмари не докладніші від цих перших оцінок.

А. В. Музичка, повторивши свою думку про біографічну основу драми, пише: «В п’єсі поставлене питання про любов і волю в таких обставинах, коли чоловік не вірить в ідеали жінки, але з любові до неї приймає всі муки і віддає себе на жертву». Знаходить А. Музичка в п’єсі і наслідки нещасливої революції — образи деморалізації, недовір’я до керівників, взагалі підупадні настрої реакції по 1905 році.

В цілому пристає до цього погляду і М. Драй-Хмара. На його думку, в драмі «Руфін і Прісцілла» Леся Українка «намагається злити віру й розум, створивши з них одну гармонійну цілість»: Руфінові незрозумілі християнські сподівання та містичне піднесення Прісцілли, християнська чужість справам цього світу та невисокий культурний коефіцієнт християнської літератури. «У мене в серці віри не було», — говорить він дружині:

Я розумом хотів до вас пристати,

бо марилось мені, новая віра

врятує, може, Рим…

Нахилити себе в християнське ярмо він не може. Люди йому залишаються чужими і, коли він «приймає люту смерть з християнами, то на це штовхає його безмежна любов до Прісцілли».

Найґрунтовніше розглянув драму В. Василенко в докладній статті «Мотиви творчості Лесі Українки» («Критика», 1928, кн. 7 та 8). Для нього драма Руфіна та Прісцілли цікава в подвійному перекрою: 1) соціальними своїми натяками та 2) ідейно-психологічними антагонізмами. Соціальні моменти викриваються в ставленні рабів до християнської проповіді покори і в ставленні Руфіна до християнських сподівань на майбутнє. «Руфін, — пише В. Василенко, — це ідеальний римський муж, випещений культурно громадянин-республіканець і філософ, але без соціального фактичного козиря, без перспектив, без активності». Це підкреслення запізненості Руфіна є важлива риса в тлумаченні В. Василенка (злегка зазначено її у Ніковського і Драй-Хмари). Ця риса з’ясовує і те, чому Руфін, не знаходячи для себе виходу з дійсності, потроху звертає свою увагу на нову суспільну силу і приміряється до неї. Руфін як неприкаяний в новій дійсності; його ідеали позаду. В його господі стоїть статуя Катона Утицького, найзапеклішого із супротивників Цезаря, і кущі навколо неї попідстригувано, щоб її видно було якнайкраще. Але той республіканізм не диктує йому ніякої гострої лінії політичної. Це великопанська фронда, і навіть менше: просто вимога хорошого тону. Руфін нарікає на тих, хто занадто прислужується цезарям. Слова «республіці і Цезарю» ідуть у нього врозтіч

і ставляться, як два мечі на герці

одно навпроти óдного так гостро,

непримиренно…

Але досвідчений адміністратор К. Летицій знає, що це лише філософія, «і Цезар наш спокійно може спати». Найбільше, що можуть зробити такі Руфіни — це кидати владі докори «по гуртках та бенкетах», як говорив Таціт (in conviviis et in circulis. Ann. III, 54), або стати живими «пам’ятниками на гробі власної надії»,

позамикатись дома, наче в урни

замазатись, іще й не спопелівши.

Філософи проповідують навіть повну байдужість до зовнішнього світу та шукання внутрішнього задоволення в душі, і це скоріше йде на руку імператорському режимові. Варт із великої літератури про настрої Римської імперії перечитати хоча б кількадесят сторінок із книги Г. Буасьє «Opposition sous les Césars»[427] або статтю Р. Пішона про Сенеку (в книзі «Hommes et choses de l'ancienne Rome»), щоб побачити, який вірний історичній правді Лесин Руфін з його шуканням філософічної рівноваги, терпеливости та з великими óбразами мудреців у серці:

Нехай тяжка й трудна мандрівка наша,

але вона не так-то вже і давня,

щоб думати про край і береги.

Хто втомлений, хай спиниться з Платоном,

Зеноном, Епікуром або іншим

ловцем коштовних перел моря думки.

Як усім філософам, йому милі в християнстві заповіді гуманності.

Не раджу сам я кидати того,

що справді доброго є в християнстві:

добро чинити, вбогих наділяти

і мати милосердя над рабами.

Але його витончена культурна думка жахається християнської апологетики; його печуть «груба форма», «забобони всякі», «та ще якісь рогаті силогізми, позичені в софістів з передмістя»; йому чужа віра християн у воскреслого Бога, бо для нього «Бог мусить жить невпинно, так, як живе Платонова Ідея». І, нарешті, він ладен помиритися з найгіршими цезарями, аніж з християнським раєм без Риму. Боїться, що вони незабаром стануть

чужинцями у нашім ріднім краю,

вигнанцями з небесної держави,

бо їй нема на нашім світі місця.

Тільки зустрівши серед християн такого ж патриція, як і сам, «римського всесвітянина» Люція, що хоче християнством загоїти рани старого Риму, в християнських чеснотах відродити староримську virtus, зміцнити підупалу традицію новою, неспрофанованою леґендою і ждати

другого пришестя Христа і слави римської,

коротко сказати, намічає програм римського католицтва в його середньовічних прагненнях, римського всесвітянства у духовому керівництві світом, — Руфін подається, вражений широтою концепції.

Проте — на якийсь час. Перебування в тюрмі серед підозрінь громади, що то уважає його своїм, то зрадником, в атмосфері неясного інтуїтивного відчуття Прісцілли, що він, душею християнин, не до краю поєднався з громадою, — примушує його показати всі свої карти. Як у II акті для характеристики Руфіна найбільше дає його розмова з Люцієм, так у IV акті найбільше важить його розмова з Прісціллою. Руфін приєднався до християнства розумом; йому здалося, що нова віра є початок римського відродження. У в’язниці він хтів нахилити голову в ярмо нової віри і не зміг переламати себе, — але той великий досвід не пройшов йому марно. В імператорському Римі йому нема чого робити, і він спокійно віддає свій перстень, що може визволити його з тюрми, єпископові: є люди, потрібніші там, де він, Руфін, нічого не зробить. Він, для якого живий ще ідеал Римської республіки, і християни, що мріють про гармонію царства Божого, перед лицем сучасного занепаду — союзники, попутники. Стежки Руфіна і Прісцілли виходять на один шлях. В цьому розумінні ми приєднались би до цитованої вище думки, що в Лесиній драмі відбивається не одна риса реакційної доби, в яку писалася п’єса. Перед нами і характерна розбіжність ідейних устремлінь (її нотує В. Василенко) і деяка солідарність перед лицем дійсності принципово далеких течій. Так, у протесті проти реакційних заходів 1906-го і пізніших років зливалися і мораліст Толстой, і носителі соціалістичної думки, люди традиційного мислення і люди, причетні до нових доктрин, як сама Леся Українка.

Від ідейних колізій, з натяками на соціальний момент, перейдемо до психологічної сторони драми. Разом з ідейним життям, що помалу, під впливом революційного християнства, відводить Руфіна від будь-якого прийняття сучасного Риму, в головних персонажах драми сильно підкреслено їх емоціональне життя. В тому, що ідейна сутичка Руфіна з екзальтованою, вкрай відданою новій вірі Прісціллою розв’язується саме так, а не інакше, відіграє ролю і те ніжне почуття, яке в’яже подружжя між собою. Руфінові боляче стояти за порогом душі Прісцілли. Прісціллі так само тяжко відчувати внутрішню відчуженість чоловіка, бо ж живе людське почуття межи ними триває. Боронячи Прісціллу і через неї почуваючи жаль до християн, що мають от-от потрапити до пастки, Руфін дає притулок їм у своєму домі. Коли у в’язниці на Руфіна падає обвинувачення в зраді, а разом з тим беруть на підозріння і Прісціллу, як жінку «невірного», — вона воліє укрити правду свого подружжя, що тримається тільки як взаємна повага і приязнь, аніж покинути чоловіка самого перед громадою. Нарешті, любов допомагає Прісціллі зрозуміти, що Руфінові висказування та альтруїстичні вчинки в темниці — є якесь інше обличчя тієї ж правди, якій служить вона, що внутрішнє роз’єднання межи ними полагоджується в якійсь вищій ідейній сфері,

що там, на небесах, де вічна правда

очам душі з’являється відкрито,

її збагне незламаний твій розум.

І ми тоді в одну зіллємось душу,

єдину, неподільну і щасливу…

Ліричне зворушення останньої сцени IV акту завжди, гадаємо, спокушатиме дослідників шукати реальну основу цього мотиву високої любові: що саме підказало образи та настрої «Руфіна і Прісцілли»?

А. В. Музичка в своїй цитованій статті віддає похвалу П. П. Филиповичу, що той не злякався закиду в спрощуванні, тенденційності, вульґаризації і поставив питання про реальну основу постаті чужинця в поемі «Одно слово». А. В. Музичка пише: «Добре робитиме той дослідник, що й інші твори її (Лесі Українки) зв’язуватиме з дійсністю і дійсними особами. Тоді ми покінчимо з бессервіссерством (ліпшезнайством) у дослідженні великої письменниці, покінчимо з компаративним псевдознанням, а дамо знання позитивне… матимем ясний образ її світогляду і дістанемо добру базу для зрозуміння її творчості в зв’язку з добою»[428]. Безперечно, так, — але з однією умовою. Не треба розглядати художні образи та ситуації, як алегоричний вираз для життьових випадків; не треба говорити, що Руфін є старий Косач або хтось із пізніших приятелів Лесі Українки, а Прісцілла — мати Лесі Українки або сама поетка в період її соціалістичної лектури. Треба усвідомити, що життьові відносини могли бути невеличким паростком, з якого артистична творчість вивела цілий рожевий кущ, простенькою мелодією, з якої композитор розгорнув складну симфонію. Коротко сказати, докори у спрощенні та вульґаризації викликає не так перевірка «гармонії алгеброю», як заміна складного апарату алгебри на елементарну арифметику.

Слушно вказують деякі дослідники (М. Драй-Хмара, В. Василенко) на ускладненість у драмі основного конфлікту конфліктами бічними, другорядними. «У християнстві «Руфіна і Прісцілли», — читаємо у статті В. Василенка, — бачимо виразно позначену диференціацію, антагонізми переважно психологічного ґатунку, з натяками на соціальний момент. Тут — єпископи, пресвітери, диякони з деякими тенденціями угодовства; далі — екзальтовані фанатики віри, що вінця мученицького прагнуть (Парвус), «ідеальні» адепти віри, що безкорисно їй служать (Прісцілла); раби, що їх не задовольняє уже християнство; й, нарешті, «шкурний», хисткий елемент»[429]. Найцікавіші з них Парвус і Нартал, особливо останній, що його тюремні репліки нагадують раба-неофіта із «У катакомбах». Це, на думку В. Василенка, образ революційної стихії, що змагається проти психологічного рабства і в християнстві не бачить виходу.

Вияснення цих бічних конфліктів (Люцій — Нартал, Аецій Панса — Прісцілла) — справа дуже цікава (варт розробити аналогію межи рабом-неофітом і Нарталом[430]; ми скажемо тут тільки, що ці бокові ходи затемнюють основну течію драми. Надто в III і IV актах читач не зразу орієнтується в складних відношеннях дійових осіб між собою. Течія річки немов розходиться багатьма потоками, і тільки в кінці IV акту потоки збираються в одно ложище. Можна думати, що це планування драми Руфіна і Прісцілли на тлі численних персонажів, з яких кожен має свою позицію, призвело і до того перенавантаження п’єси ідеологічними деталями, що на другий план відводять часом її психологічний рисунок. Звідси і цитоване зауваження М. Євшана, що ідейний інтерес у п’єсі побиває артистичні її елементи. Начитаність Лесі Українки підказує їй усе ширшу диференціацію християнської громади, і деталізація картини починає утомляти читача.

Разом з тим перевага ідейного інтересу провадить до деякої психологічної неправдоподібності у п’єсі. Так, напр., підозріння християн проти Руфіна повстають не зразу, коли з’являється центуріон із сторожею, а пізніше, у в’язниці, коли самим фактом свого перебування з заарештованими Руфін дає докази, що в свій час хотів укрити християнську громаду перед владою.

4

П’ятий акт драми має характер, одмінний від чотирьох перших. Драматична боротьба ідейного гурту закінчилася; драмі кінець. Перед нами в широкій, спокійно змальованій картині з’являється цирковий амфітеатр. На лавах сидить гомінкий, розгаласований люд. Продаються напої; перехрещуються репліки, то вдоволені, то занепокоєні, то обурені. За сценою відбувається суд, — але тільки з оповіщень покликача та з хвилевих реакцій натовпу відомо, що робить і як тримається той або інший член християнської громади. Тільки на самім кінці дії, на видному краєчку сцени, з’являються, взявшись за руки, Руфін і Прісцілла. З’являються на коротку хвильку, і потім глухий стукіт двох мечів та коротке зітхання натовпу звістують про їх смерть.

Цей акт, з його контрастом до чотирьох перших, а може, саме завдяки цьому контрастові та зоровій розмаїтості, був потрібний авторці, — але з боку редакції «Літературно-наукового вісника» він викликав заперечення. Опрацювавши драму р. 1909-го, Леся Українка послала її до журналу і незабаром дістала повідомлення, де «висловлювалася» — поруч з високою оцінкою — думка, що V акт «Руфіна і Прісцілли» не степенує, а ослабляє враження. Леся написала до редакції «Літ.-наук. вісника», щоб акту не друкувати, і так було вчинено. Так розповідає Кл. В. Квітка, але єсть підстави думати, що справа стояла різкіше. Леся Українка, здається, не зразу пристала на друкування п’єси в складі 4 актів і взяла була рукопис із редакції. Принаймні, в листі до матері з 7.VI.1911 р. (з Кутаїсу) читаємо:

«Перекажи мою подяку NN за прислану статтю Ернста в «Ділі» і попроси його при нагоді переказати Сірому, що я таки постараюсь прислати знов «Руфіна і Прісціллу», з огляду на просьбу Мих. Серг. (Грушевського). Коли пришлю, то не пізніше іюля, а як до того часу не пришлю, то значить, не маю змоги нічого вдіяти».

Вперше V акт видрукувано у книгоспілчанському виданні 1923 року. Люди, що зберегли літературну спадщину Лесі Українки, зробили це з тих міркувань, що сама авторка «не висловлювала волі, щоб цей акт не друкувався ніде», і видимо не погоджувалася з редакційною оцінкою ЛНВ.

Для нинішнього коментатора це питання не має колишньої гостроти. Для нього ясно, що основний конфлікт межи Руфіном і Прісціллою розв’язується уже в четвертому акті. Чоловік і жінка подають руки одно одному — назавжди. Весь п’ятий акт є тільки ілюстративне покріплення цього завершення, тільки колоритна своїми деталями мальовнича кінцівка. А проте ефективний контраст п’ятої дії з III та IV, що відбуваються в тюрмі, і навіть більше: в якійсь тісноті ідейній, — приводить до висновку, що це виведення дії знову на простір, із задухи на вільне повітря, якось символізує те душевне прояснення героїв, що наступає наприкінці IV акту. І навіть приставши на думку, що вся п’ята дія стоїть уже поза драматичною боротьбою п’єси, ми ладні одночасно визнати за її авторкою право на таке фабульно-зорове завершення історії трагічного подружжя.

1930

Юрий Яновский{198}

Юрий Яновский хронологически принадлежит к третьему и, если не считать авторов начинающих, самому младшему призыву украинских прозаиков революционной поры. В настоящее время ему двадцать восьмой год. В прошлом у него всего-на-всего пять-шесть лет творческой работы, а в будущем, по общему признанию украинской критики, — самые широкие перспективы. И только некоторым неполным предчувствием дальнейшего роста и расцвета можно считать вышедший в прошлом году молодой и свежий, обрызганный соленым морским прибоем роман «Мастер корабля».

Что это за призыв молодых прозаиков, к которому принадлежит Яновский? Каково его место в развитии новейшей прозы на Украине, в какой литературной обстановке зародились характерные для него тематические и стилистические устремления?

Ответить на эти вопросы тем более необходимо, что далеко не все явления украинской литературы можно объяснить по аналогии с русской. Общее положение новейшей украинской прозы иное. Развитие ее не всегда происходило в элементарно благоприятных условиях. Традиции ее бедны. Выступила она значительно позже и сейчас еще не совсем сложилась.

В ряду общих условий, определивших сравнительно позднее ее появление и развитие, значительную роль сыграло невольное трехлетнее молчание во время империалистической войны. Еще в июне 1914 г., в дни патриотических порывов и иллюзий, когда так много писали и говорили об «освободительной войне», об освобождении братских народов, «которым принадлежала русская летопись от древнейших времен до наших дней», — украинской литературе пришлось познакомиться с печальной изнанкой этих красивых слов: все украинские издания были приостановлены, и целый ряд новых направлений, только пробивавшихся в украинской литературе (как, например, футуризм), был насильственно задержан в своем развитии.

Весною 1917 г., с пробуждением литературной жизни на Украине, и поэзия, и проза возродились с того самого этапа, на котором они умолкли в 1914 году. Неудивительно поэтому, что почти вся проза 1917—1920 гг. характеризуется вещами, написанными так, «как будто ни войны, ни революции не было».

Таковы сборники рассказов Галины Журбы «Поход жизни» и Михаила Ивченко «Весенние шумы», с их запоздалым эстетизмом и характерными для реакции «санинскими» настроениями.

Правда, в это же пятилетие 1917—1921 гг. мы видим первые попытки украинской прозы отозваться на революционные настроения и события, но ни одной крупной, значительной вещи эти попытки не дали. Перед нами исключительно короткие очерки, моментальные снимки, зарисовки, этюды с натуры, и особенно — стихотворения в прозе. Стихотворением в прозе был, по существу, и «Голубой роман» Михайличенко, самое крупное произведение того времени.

Коснувшись огромного социально-политического сдвига 1917—1918 гг., эта лирическая проза как бы останавливается в раздумьи, перебирая формы и средства выражения, необходимые для новых тем. Ищет их и не находит.

И в ту же пору сказывается другая характерная черта в развитии украинской революционной прозы — бедность традиции, — черта, тонко отмеченная в статье харьковского профессора А. И. Белецкого (журнал «Червоный шлях», 1926 г., кн. 3-я). В русской литературе революционного десятилетия, несмотря на многократно возвещаемый разрыв с традициями, художественная преемственность сыграла большую роль. Чувствовалась живая связь между недавним прошлым и настоящим в лице Максима Горького.

На Украине было иначе.

В 1913 году умер Коцюбинский, самый напряженный искатель в среде старшего поколения. Умер со славой — как это ни странно — писателя изысканного, чуждого социальной тематике. Ушел от литературы в политику Винниченко. В условиях все более определявшегося культурного разрыва стали дальше, чем были, западноукраинские (галицийские) мастера, как Кобылянская, Стефаник и другие. Молодые авторы предоставлены были самим себе, и многим из них было неясно, что и как можно использовать из литературного наследия прошлого, да и само содержание этого наследия было им неясно. Только в 1921 году Гр. Косынка нашел для сборника своих рассказов «На золотых богов» опору в импрессионистической манере Винниченко и Васильченко. А в 1924 году Хвыльовый показал, что психологизм Коцюбинского может быть использован для изображения революционных настроений и конфликтов. (См. рассказы «Я» и отчасти «Пудель»).

Впервые украинская проза подходит к широкому изображению революционной действительности в уже названных нами рассказах Косынки и Пидмогильного («В эпидемическом бараке» и «Военный летчик»). Но по-настоящему начало революционной прозы ведут от Хвыльового с его «Синими этюдами» 1923 г.

Хвыльовый сразу определил весь круг тем украинской революционной беллетристики. Он ввел героику революции, — тему мелких, незаметных героев, стрелочников революции; шире и разнообразнее развернул бандитские истории, эпопею бандитизма, фигурировавшую уже в творчестве Косынки. Наконец, он дал образцы революционной сатиры, главным образом мещанского сопротивления революционной стихии («Чумаковская коммуна», «Свинья» и др. вплоть до «Ивана Ивановича»). Сыграла роль и литературная техника Хвыльового. Фрагментарность, ведение рассказа в нескольких планах, связываемых лирическими раздумьями, историко-культурными воспоминаниями и аналогиями — все это было воспринято как откровение. Целый ряд молодых прозаиков — Панч, Сенченко, Копыленко и другие пошли по его стопам.

Сам Хвыльовый не был склонен считать свою манеру прочным достижением. «Я ищу и вы ищете», — писал он в одном из своих очерков. Тем не менее его последователи приняли «Синие этюды» как литературную норму и под знаком манеры Хвыльового оставались около трех лет.

И только с появлением «третьего призыва» украинская проза вступила на путь напряженных и более разнообразных исканий, увлекших за собою весь наличный состав беллетристов: и тех, кто сложился около 1917 года, как Ивченко, и тех, кто стал писать в 1920—1923 годах, и тех, кто лишь теперь стал появляться на страницах альманахов и журналов. К последним принадлежит и Юрий Яновский, в литературе впервые выступивший в 1924 году.

Новые авторы первоначально стремились к сюжетной насыщенности рассказа. Психологическая трактовка при внешней неоформленности вещи была признана подлежащей ликвидации стариной. Сюжетный рассказ, авантюрная новелла, повесть-сценарий были объявлены формами, левыми по преимуществу. Стремление к ярким краскам, необыкновенным положениям, авантюрному, трюковому и детективному жанрам характерно для Гео Шкурупия. Сюжетную заостренность в духе Генри находим в первых двух книжках О. Слисаренко, до сих пор известного только стихами. В то же время появилась первая книга Яновского «Бивни мамонта», впоследствии включенная в сборник рассказов «Кровь земли».

Почти все первые вещи Яновского новеллистически ярки. Состоят они из фрагментов, разнообразно исполненных: то рассказ — сообщение от имени автора, то сказ — индивидуально окрашенное повествование действующего лица, то письма, дневники. Характеристика действующих лиц и пейзаж либо отсутствуют, либо схематичны; психологической мотивировки нет. Все внимание сосредоточено на действии. Впоследствии эти особенности автора слабеют: «Рейд» и «Гибель бригады» — уже не новеллы: им недостает сюжетного переплетения. Это скорее этюды, материалы для большой повести или романа. В ткань повествования постепенно проникают и портрет, и элементы пейзажа, и психологическая трактовка. Общий тон повествования выравнивается, исчезает юношеская пестрота (как, например, в рассказе «Бивни мамонта» с их палеонтологическим обрамлением, отрывками речей и газетных статей селькора). Мало-помалу проходит молодая неопытность, крепнет рука мастера. Но автор еще чувствует свою неопытность, хотя и дорожит юной свежестью своих восприятий. «Теперь я только чувствую великое, — говорит он, — и перо мое враждует с мыслью. Теперь во мне — хаос. Но придет пора, и согнутся мои молодые плечи, и первое неизбежное серебро ляжет мне на голову. И я стану строгим мастером слова. Тогда я не позволю лишнему слову блуждать между строками. Не позволю рассматривать, как строятся мои здания. Мое перо будет холодно лепить строки, и книги, как дом, будут ожидать недолговечного владельца».

Его новеллистическая манера — лишь этап художественных исканий. Рано или поздно он ее оставит и пойдет навстречу большим и строгим формам.

Исканиями собственного выражения и «выражения необщего» и объясняются стилистические особенности первых рассказов Яновского. Начинающий автор упорно ищет своеобразия. Это сказывается прежде всего на его сравнениях и метафорах. Все они служат цели обновить, освежить восприятие читателя. Отсюда ночь у него «наливает в лужи черные чернила»; «солнце льет из золотого чайника короткую и терпкую жизнь»; «зевает и потягивается золотой вечер»; луна — «как золотая дыра на голубой, расшитой плахте неба». Поэтому анархисты обкладывают шофера «компрессами крепких слов»; «убитый, припав к земле, прислушивается разбитым ухом». Исканиями автора объясняется и характерное для него обнажение творческих приемов. Яновский любит прервать естественное течение рассказа, предстать перед читателем в роли режиссера, раскрывающего свои профессиональные тайны. Так, заговорив о деревенском пожаре, он вместо обычного описания посвящает нас в свое мастерство: «Картина «Пожар в деревне» ставится просто: темная, как чернила, ночь прорезывается огненными столбами и т. д.».

Конечно, на этом пути обновления изобразительных средств бывают у автора и неудачи. Нетрудно впасть в натянутость, легко допустить всякого рода излишества… Русскому читателю, более искушенному в стилистических тонкостях, верно, бросится в глаза изысканность 14 главы в повести «Байгород» — довольно длинное рассуждение о «науке вооруженных восстаний в городах». К такого же рода излишествам принадлежат и обращения к читателю. В украинской прозе этот прием привился с легкой руки Хвыльового, впервые применившего его в «Синих этюдах», и уже значительно примелькался. Вот что пишет, например, один из наиболее внимательных ценителей формальных достижений украинской прозы: «Заговариванье с читателем — новаторство очень сомнительное. Желая во что бы то ни стало отмежеваться от традиции, дать хотя бы и худшее, лишь бы новое, автор срывается и попадает… в неизбежный консерватизм. В русской литературе этим приемом иногда пользуется Малашкин и этим консервативным новаторством заставляет вспомнить в лучшем случае о временах Загоскина и Лажечникова» (Гр. Майфет).

Конечно, отдельные неудачи не должны бросать тени на несомненную одаренность автора, на его искренность и привлекательность. Он сам видит свои ошибки и неудачи. Он обезоруживает искренностью своих признаний, своими прелестными гимнами молодости, труду и любви: «Жизнь есть молодость, труд и любовь. Дайте мне вкусить этого напитка. Молодость, чудесный рубин, должна гореть в сердце. Всю жизнь человек лишь шлифует грани своей молодости».

В связи с основной темой творчества Яновского — героической, стихийной силой революции — эти лирические отступления, яркие образы, эмоционально-насыщенный стиль дали повод украинской критике говорить о романтизме автора. Как часто бывает, подобранная на глазок этикетка пошла в ход, приобрела популярность. Утверждение «Яновский — романтик» стало общепринятым, и одна из недавних критических статей о нем так и начинается, что «это — мол — всем известно и спорить тут не о чем». И далее романтики определяются как мечтатели и фантасты, охотно переключающие себя из действительной жизни в прекрасное будущее или в минувшее, живущее в памяти человечества, как застывшая волшебная сказка» (Я. Савченко).

Но что общего у Яновского с такими романтиками? Мироощущение Яновского напоено новой действительностью, например, в романе «Мастер корабля», как ни переброшен его герой в будущее, прежде всего отчетливо выступают «характерные черты послеоктябрьской действительности». Обычно указывают на сгущенность красок, на праздничную приподнятость и нарядность лексики, на характерное трактование революционной борьбы как движения стихийного, на характерную переоценку роли героической личности, при которой бледнеют изображения социально-классовой природы революционного сдвига. «Яновского волнует не столько самый процесс революционной борьбы, не ее социально-классовая природа, а романтически революционный антураж этой борьбы, широта патетического жеста, не герои, а героические позы, сгущенные яркие краски».

Конечно, нельзя отрицать некоторых из отмеченных тут черточек. Но для этого эмоционального напряжения, для этого внимания к героической личности, для этого стиля, играющего неожиданными образами и их сопоставлением, нарушающего иногда зрительную четкость описания, трудно найти иное, более свежее название. Не есть ли это черты экспрессионистического стиля?

И затем: как ни славит автор героическую стихию гражданской войны, он нигде не показывает своих героев в ореоле сусального золота. Его герои, говоря словами Хвыльового, «не гитарны». Красный партизан Шахай в «Рейде» — крестьянский парень, бывалый, энергичный. У него нет ни орлиного взора, ни соколиных бровей, ни поразительной красоты. Одно говорит о его незаурядной воле, — его упрямый, крутой подбородок. Еще меньше приукрашены герои «Туза и перстня» и «Бивней мамонта» — санитар Большаков и селькор Семка. Говорят они грубо, корявым говором пригородных мещан или портовых грузчиков, пишут малограмотно. Яновский натуралистически передает их речь, стилистику их писаний, подобно тому, как это сделал Бабель в «Конармии» или Тренев в «Любови Яровой» (матрос Швандя). Все это заставляет говорить о снижении героических образов, о своеобразном сочетании у автора элементов экспрессионистического и натуралистического стилей.

«Кровь земли» — первая книга Яновского, книга почти начинающего автора. Ее недостатки — недостатки дебютанта, от которых легко и быстро освобождаются молодые таланты. Ее достоинства — это свежесть и острота восприятия, упорное искание новых форм. Сам автор поет гимны молодости: она — как драгоценный рубин, играющий на солнце. «Всю остальную жизнь человек только шлифует ее грани». Но, внимательный к вопросам мастерства, Яновский, конечно, не думает отрицать того, что искусство гранильщика очень важно и ценно для красоты и блеска драгоценного камня.

1930

[Лист до редакції «Літературної газети»]{199}

Вельмишановна редакціє!

Не відмовтеся дати місце кільком моїм словам у відповідь на замітку М. Яська «За марксистське літературознавство» у ч. 8 «Літературної газети» за цей рік.

Базуючись на моїй побіжній фразі про Коцюбинського (в передмові до російського перекладу оповідань Юр. Яновського), де я пишу, між іншим, що Коцюбинський «умер со славою, как это ни странно, писателя изысканного, чуждого социальной тематике», — М. Ясько накидає мені солідарність з усіма авторами, що хотять трактувати Коцюбинського, як письменника-естета, «раба чистого мистецтва».

Думаю, наведені вище слова не дають приводу таким способом трактувати моє розуміння особи і творчості Коцюбинського. Я в своїй статті говорю тільки, що в хвилину смерті Коцюбинського досить сильно тримався погляд на нього, як на естета і письменника, по суті чужого соціальним темам; своє ж власне ставлення до цього погляду виявляю в словах: «как это ни странно» (странно, очевидячки, для мене і тепер). Тут не місце спинятись на питанні, що саме породило леґенду про естетизм та чужість Коцюбинського темам соціальним. Скажу тільки, що спростуванню цієї леґенди я присвятив два роки тому спеціальну доповідь в Київському домі наукового робітника, а торкнувшись цього ж питання в статті «Коцюбинський і Чехов» (Коцюбинський, т. III, вид. «Книгоспілка»), написав буквально от що: «Довільними видаються і міркування про естетизм Коцюбинського. На нашу думку, з Коцюбинського ніколи не було естета та жерця самодовлінного мистецтва». І трохи далі: «Коцюбинський завжди лишався вірний в цілому виголошеній в 70-х рр. теорії літератури, як методу пізнання соціальних обставин людського життя, і навряд чи можна було б закинути йому випадковий, не проказаний міркуваннями актуальності громадської вибір тем» (стор. XXVI—XXVII).

Шкода велика, що М. Ясько не звернув уваги на ці мої думки (хоч на інші статті в тому ж виданні Коцюбинського посилається). Може, тоді він не приписав би мені думок, діаметрально протилежних моїм власним, зовсім виразним висказуванням.

З привітом і пошаною

Київ, 19.III.1931                        Мик. Зеров

Свидницький і «Люборацькі»{200}

1

Початок шістдесятих років, найбільше рр. 1861—1862, коли заходами б. кириломефодіївців виходила в Петербурзі «Основа», були для українського письменства короткою, але досить жвавою порою мобілізації всіх наявних літературних сил. Поети, повістярі, учені історики, етнографи, публіцисти і критики — в Києві, у Полтаві, в Чернігові і навіть ще дальших, ще глухіших «Непитай-городах» провінції — подають свій голос, беруть участь у літературному підприємстві петербурзької громади, використовуючи давніші запаси, утворюючи нові цінності. Здійснюється досить широкий, на нинішній лад висловлюючись, літературний фронт: до журналу мають причетність люди різних літературних поколінь[431]. Перед ведуть, розуміється, колишні братчики, однолітки та молодші перевесники Шевченка — Костомаров, Куліш, Білозерський, але до них пристають (нас у даному разі цікавлять, головно, постачальники художнього матеріалу) і люди старшої ґенерації, яких літературні уподобання зложилися ще в передшевченківську пору і які досі не озивались «за недосужностию по должности», — наприклад, Олекса Стороженко (1806—1874), на той час «статський советник», п’ятдесятип’ятилітній урядовець особливих доручень при міністерстві внутрішніх справ, — і люди молоді віком, що допіру вступили в життя і порівнюючи недавно перейшли в третій десяток, — наприклад, несправедливо забутий Митрофан Миколайович Александрович (Митро Олелькович, 1837—1881), талановитий автор етнографічних та історично-етнографічних оповідань. До цих наймолодших віком і найсвіжіших хистом літературним письменників-«основ’ян» належить і Анатоль Патрикійович Свидницький.

В момент виходу першої книжки «Основи» йому всього 26 літ. Належить він до кадрів різночинної інтеліґенції — в стилі й характері 60-х років. На той час, як велика частина основ’ян вийшла з кіл дрібномаєтного дворянського землеволодіння і не цілком ще від свого ґрунту відірвалася, хитаючись межи хутором, службою та літературними заробітками, Анатоль Свидницький вибивається з кругу маломожного правобережного духовенства[432]. Учиться він у духовній школі, але, всупереч батьковій пересторозі: «тільки в ченцях буде тобі доля», розриває з нею, розриває з оточенням, виписуючись із духовного стану і вступаючи в університет, формуючи з іншими такими ж, як сам, поповичами та дяковичами найдемократичніше на той час крило української інтеліґенції.

Нова людина він і своєю літературною практикою. Приналежні до старшого покоління повістярі, як Стороженко, ставлять собі завданням змалювати ефектну українську історію та своєрідний побут соковитої «старої Малоросії», спираючись на фольклор, пророщуючи та визбируючи колос народних переказів та леґенд[433], і кінець кінцем дають образ, не вельми одбіглий від гоголівського образу «племени поющего и пляшущего». Недарма так кпив із Стороженка анонімний рецензент «Современника»: «Автору хотелось показать, — писав він, — что малороссы такой идеально прекрасный народ, какого не было, да и не может быть на свете»… «Г. Стороженко рисует Малороссию какой-то сказочной страной, где люди живут по своей властной (!) воле, не зная ни горя, ни труда, живут себе, кушают арбузы, пьют наливки, собирают карбованцы да кохаются с чернобровыми красотками…» І далі: «Обитатели такой чудной местности не должны быть похожи на обыкновенных смертных, они чужды мелочных житейских забот, они только любят да едят сало, и веселятся так, что даже горе смеется. Сам Бог невидимо посылает им хлеб и сало за их добродетели»[434].

Середнє покоління — в критичних статтях Куліша, у мистецькій практиці Носа, Кузьменка, Марка Вовчка — стоїть уже на відмінному ґрунті. Воно теж спирається на фольклор, але в своєму художньому відтворенні життя уникає яскравого освітлення, додержує середньої побутової норми. З Стороженком і Гоголем йому не по дорозі. Відома Кулішева сувора критика гоголівських повістей з погляду етнографічної точності[435]; відомі «нарікання» Стороженкові, що ні Куліш, ні Костомаров, захоплені Марком Вовчком, не схотіли за нього вступитися, не «наершились» в його оборону[436], і відомо також, що Стороженко не помилився, відчувши внутрішню чужість Кулішеву його трактаціям українського життя[437]. Куліш хвалить оповідання Марка Вовчка, Кузьменка за їх життєву правдивість. Він робить крок до утилітаризму тодішньої критики: він обстоює, що українська література (основ’янська), «независимо от эстетического достоинства, имеет и практическое значение», а саме: «она знакомит образованных достаточных людей с нашим народом, от которого они отстали, вводит их в его внутренний мир, уясняет им материальные его и моральные потребности, возбуждает любовь и уважение к нему, ту любовь и уважение, без которых неосуществимы надежды на лучшее будущее»[438]. Але при тому реалістичні вимоги Куліша ще нерішучі: він хоче, щоб література більше проповідувала, ніж спостерігала, більше навчала, як вивчала.

Він хвалить авторів за не перерваний зв’язок з народно-поетичною традицією, з її квітчастими словником та образовістю. Він підкреслює в повісті Кузьменка «едва заметное благоухание посреди безвонных злаков и посреди растений, поражающих обоняние сильно, но неприятно»[439]. Марка Вовчка він характеризує, очевидно, на похвалу їй, як «бджолу Божу», що випила «найкращу росу із квіток нашої мови»[440]. Певне, на таких характеристиках спиралися й нападки на українську літературу за її народно-поетичний естетизм, за її «цветочное направление», які йшли від прихильників тогочасного російського реалізму і від яких обороняв Куліш своїх літературних протеже на сторінках «Основи».

Свидницький у своїх літературних прагненнях та завданнях далеко сміливіший від Куліша та його підоборонних прозаїків етнографічної школи. Він хоче дати правдивий, тобто заснований на спостереженнях, а не з етнографічних матеріалів виведений[441] малюнок селянського життя і життя інших шарів людності, і то не з тим, щоб посіяти симпатію до селянина, до його понять, мови та життєвого обходу, але дати реальний ужиток своїм образам, тобто збільшити справжнє знання[442], відгукнутись на чергові питання, що так непокоять публіцистів та практичних діячів громадських; коротко сказавши, Свидницький змагається до тієї «розумної битописі», що її, як певний постулат, поставив пізніше Ів. Рудченко[443].

Що це так, нам покажуть кілька цитат із одної, уміщеної в «Основі» статті за р. 1862-й. Як відомо, «Основа», пишучи про освіту «в истинно народном духе», уважала, що в просвіченні села велику ролю повинно відіграти духовенство. Але справжнє становище сільського духовенства та його стосунки до «народу», на думку журналу, ненормальні і роблять його непридатним для такої почесної ролі. Так, С. Опатович-Яструбець, автор статті «Отношения сельских священников к народу в Юго-Западной Руси»[444], уважав, що ці стосунки стали без порівняння гірші, аніж були у XVII—XVIII вв. Тоді, переслідуваний уніатами та католицькою церквою, сільський священик знаходив для себе опору «в тесной связи с народом». «Духовенство Юго-Западной Руси не существовало, как особенное сословие, выделенное из народа, отличенное от него разыми привилегиями». «Прихожане сами из своей же среды выбирали священника, снабжали его презентами и отправляли в какую-нибудь архиерейскую кафедру» — для висвячення, або приймали до себе попів, висвячених у Молдавії.

Цей тісний зв’язок, на думку автора статті, важив надзвичайно, сприяючи «охранению южнорусской народности от наплыва унии и polszczyzny». Нині духовенство зробилося замкненим у собі станом і разом з тим перестало не тільки обороняти український люд від денаціоналізації, а й само на шлях винародовлення ступило. Серед чинників цього процесу перше місце належить школі. 1) «Теперь духовенство имеет несуществующее для селян право отдавать своих детей в духовные школы, где они путем долгих и своеобразных занятий приобретают склад ума и чувства, далеко различные от народных представлений и ощущений». 2) Наявність школи касує і робить непотрібним вибір панотця парафією. «Эти-то школы и дают право на приход, и народный выбор в данном случае становится излишним». В життя духівництва входить принцип призначення, а це далі відриває попа від селянської маси, перетворюючи його на урядовця. 3) Садиба й церковна земля, яку селяни мають за повинність обробляти, прищеплюють погляд на попа, як на пана; і 4) Цей погляд, усвідомлений самим духовенством, спричиняє їх культурну орієнтацію на панство. Биті й перебиті по духовних школах за своє мужицтво, попівські діти намагаються, підтримувані в тім намаганні з дому, будь-що-будь не здаватися мужиками; в семінаріях вони говорять про модні галстуки, про модні сурдути, про добірні манери. Те саме спостерігається і в жіноцькому товаристві: «Жены и дочери считают такою же честью говорить по-польски, как у нас в высшем и среднем обществе по-французски. Польский язык, манеры, обычаи считаются признаком цивилизации». І наостанку автор статті досить наївно[445] намічає стежки до полагодження стосунків межи селянством і духівництвом: а) язик, тобто проповідь українською мовою, b) демократичність загальної лінії поводження, при умові глибшого перейняття світоглядом народу, і с) громадська та просвітня робота на добро селянства.

Перейдім тепер до детальнішого розгляду «Люборацьких», щоб побачити, якою мірою авторські завдання, в цій повісті поставлені, спадаються з загальним наставленням допіру реферованої статті та оскільки розроблення теми про винародовлення та урядовецьке переродження духовенства свобідне в ній від характерних для Куліша та Марка Вовчка елементів дидактизму.

2

Початки літературної роботи Свидницького ми можемо датувати приблизно 1859—1860 рр., в кожнім разі — часами перебування в університеті, куди він вступив восени 1857 р., не добувши повного курсу в Кам’янецькій на Поділлі семінарії (офіціальні документи називають його «поступившим из Подольской духовной семинарии»)[446]. Так, принаймні, дозволяють думати короткі замітки Б. С. Познанського та В. Б. Антоновича, друковані у «Зорі». Перший із названих авторів свідчить, що, бувши студентом, Свидницький жив мало не на Куренівці, підтримував зв’язки з студентами духовної академії, бував у них на слов’янських вечорах вокальних і сам зложив до старих мелодій кілька нових пісенних текстів, виключно нецензурних: «От уже літ двісті» та інші[447]. Читав він і прозові свої твори, і Познанський пригадує, що були вони «написані душевно» і «на нашій мові». На жаль, ці відомості не мають на собі виразної дати, їх можна застосувати і до 1859, і до 1860 рр., хоч, здається, більше підстави відносити їх до останніх часів перебування Свидницького в Києві. (23—XII—1860 він дістав учительську посаду в Миргороді). З таким припущенням погоджується і свідчення В. Б. Антоновича, що Свидницький почав писати р. 1860-го під тисненням Куліша, який оцінив етнографічні його відомості і залучив до «Основи»[448]. Із творів Свидницького, писаних для журналу, В. Б. Антонович пригадав етнографічну ніби розвідку «Злий дух», і справді в проспекті «Основи» серед статей, що лежать у редакційному портфелі, значиться «Злий дух» Патриченка — «ряд этнографических рассказов на ю(жно)р(усском) языке»[449]. Нарешті, на р. 1860-й вказує і лист самого Свидницького до В. С. Гнилосирова, надрукований Г. П. Житецьким в «Україні». В цьому листі наш автор так повідомляє свого кореспондента про власну літературну роботу: «Я справді працював, і Ви не на вітер писали, «що не було порухи». Через Білозерського[450] я спорушився. Подумайте самі. Післав я йому от що: «Злий дух», «Відьми, чарівниці й опирі», «Вимова наша українська й потреби нашого ортографовання», «Народні оповідання», «Мысли по поводу предстоящей реформы (здається) по Мин-ву Народ. Просв-я», «Люборацькі» — роман з життя правобіцького духовенства (1-у половину тільки відіслав оце в січні 1862 р.). Перші три штуки 1860 р., других дві — 61, третю одну — 62»[451].

Дальшого змісту не виписую (він знадобиться в іншім зв’язку). Поки що лист цікавий нам, по-перше; своїм потвердженням відомостей Познанського та Антоновича, по-друге, точною датою написання «Люборацьких». Останніх написано взимку 1861—1862 рр., написано для «Основи» — і хоч раніше, ніж у журналі з’явилася стаття про становище сільського духовенства на Правобережжі, але під напливом тих самих міркувань, що викликали і названу статтю. Бо ж думки, у статті Яструбця висловлені, у великій мірі були лише переказом поглядів «Руководства для сельских пастырей», часопису, видаваного при київській семінарії; являлися вони і в інших органах тогочасних; виникали і в свідомості активніших українських громадян 60-х років, і вже поготів мусили обійти таку живу й темпераментну людину, як Свидницький, що й пізніше в таких і подібних справах озивалася (так, його кієвлянинська, 1869 р., стаття «Прошлый быт православного духовенства» починається вказівкою публіциста на нові заходи біля поліпшення матеріального побуту духовенства).

Головною віссю, біля якої обертається ввесь виклад «Люборацьких», є характерне і для наведеної вище статті основ’янського публіциста протиставлення старшого і молодшого покоління українського духовенства на Правобережжі. Старше репрезентоване колоритною постаттю о. Гервасія Люборацького, молодше — цілим рядом персонажів, як тубільних (Антосьо Любораченко та його товариші), так і зайшлих (Тимоха Петропавловський). Всі симпатії авторові на стороні старшої ґенерації. О. Гервасій — «панотець старий, людяний», — він «почувається українцем і держиться старосвітчини»; він близький до селянина і поводженням, і життьовими звичками, і всіма способами мислення. Він ще «із тих старих панотців, що у бакалярів вчилися», самі бакалярували і вже потім, оженившися «під сорок літ», до попівства «досравгалися». Виростаючи в громаді, вони звикли її шанувати, — і тому в свою чергу користуються незмінною її повагою[452]. Догоджають вони парафіянам і господарчою своєю обізнаністю, і професійними своїми прикметами.

«Дивна діла твоя, Господи! Здається, оці вчені та товчені панотці повинні б лучче громаді подобатись: і більше читав, і більше вчився; хоч з книжок, та світ повинен би знати і себе спізнати; а піди ж! вийде наче з ліса, і в дяка вчиться правити, а в старости хазяйнувати. А в громаду вийде, що ясне сонце — високо-високо: як не вклонись, не догледить. Все, мабуть, якісь великі та розумні думи думає, що й під ноги не дивиться. А що з того? Ні за собою, ні перед собою — дарма тільки батьки кошти несуть… Дивна діла твоя, Господи! На простого чоловіка як гляне, то наче ворога в ньому пізнав. Чи така вже наука, чи такий світ настав? А старі не такі були! От хоч би й о. Гервасій! Тих високих наук і в очі не бачив і слухать навіть не любив; а піди ж до хазяйства — хоч якого битого господаря перейде. Або до відправи! — приведи татарина, що зроду-звіку не чув Божого слова — і той зрозуміє: і голос мав на славу, — кожне слово наче виточене з уст йому викочувалось… Не тільки в церкві та в своїй господі, — і в громаді о. Гервасій був чоловік з головою. Як розкаже було що з давнини, то наче з книжки вичитує, аж зітхнеш, слухаючи. Дасть же Бог таку голову на в’язи! Здається, щоб другому попалась, то покотилася б, як кабак, — не вдержалась би. Господи, Господи! Тим і громада його поважала й любила, що малої дитини не мине, не сказавши доброго слова, а що з старим, то й до розмови стане».

То тут, то там автор відзначає в постаті о. Гервасія його близькість до традиційних селянських поглядів та понять. Так, панотець знає, що «найбільший гріх» не дбати про дітей: «о. Гервасій нічого так не боявся, як Божої кари за недолю дітей»; умирає він спокійно, діловито, віддаючи останні накази, не змагаючися з неминучим. Навіть книжна його очитаність та обізнаність з давниною, про яку говорить Свидницький, не відрізняє його від звичайних собі сільських книжників; його найвищий авторитет — «Глава халдейских мудрецов, гадатель, толкователь снов» — популярний Мартин Задека. Коли паніматка, що ввесь час перебуває в полоні есхатологічних вірувань, згадує покійного свого татуня і наводить усі безперечні ознаки недалекого вже кінця світу:

«Кажуть було: монахи житимуть, аки миряни, а миряни, аки невіра. Хіба тепер не так? Кажуть було, що як зближиться Страшний суд, то люди поробляться скнарами такими, та гроші любитимуть; один рів будуть засувати, а другий копати; ліси пообкопують! А тепер хіба не так? Та ніхто не бачить…» —

то це зворушує й панотця; його вражає спадання в даній точці народної апокаліпси і Мартина Задеки.

«Та й Мартин Задека, — говорить він, — пише багато. Він каже, що Москва взойдеть на височайший градус; що духовное владеніє прийдеть во ізможденіє, і закони ослабіють».

Одно тільки й заважає панотцеві перейнятись матушчиною теорією «останніх днів»: ще багато лишилося невірних та інаковірних, а вони всі мають перед антихристовими днями вихриститись, — міркування, що теж не надто панотця Люборацького від народних понять одводить.

Ще міцніше з селянським ґрунтом пов’язана паніматка. Неграмотна, в далеких світах і панських світлицях не бувала, вона ще більше впередвизначена оточенням та традицією. Вона виразно протиставляє себе панам, солідаризується з холопами. Коли Печерицина-Печержинська, цей суддя в справах доброго тону серед містечкових людей, розгортає перед нею проект уцивілізування Масі, вона думає: «А мабуть, що вона правду каже, бо поміж пани треться, то всякого дива наслухається. А вони мають час розпізнати — не те, що ми, хлібороби, ніколи і в голову пошкрібатись — не знаємо світові ладу. Недарма покійні татуньо розказують, що як зближиться Страшний суд, то світ обернеться очима назад, а потилицею наперед». Вона й справді найстарша, найповажніша з сільських жінок, «всьому селу мати», як атестує її роздратований неуважністю містечкової учительки пані Печержинської наймит Митро. Нарешті, її почуття многолітньої зв’язаності з селом, з усією околицею, з соціально-політичними вибухами, що колись потрясали селянством[453], одстоюються у неї в чітких викінчених формулах. Мася, її дочка, не потребує відмінятись на полячку, не потребує засвоювати польську науку — вона і так має право на пошану, вона і так «хорошого роду», — паніматка Люборацька говорить навіть про «знатний рід»:

«Що вже тут відмінятись, коли попівна-сь з діда-прадіда! Твого прадіда в цім-таки селі ляхи замучили, що в гайдамаччину ножі освятив, ще в першу, ще в різанину. І діда твого тут же мучили, хто зоставсь після Коліївщини. Він, бач, знався з гайдамаками, з тими степовиками, що в Ганщині жили. Знатного ти роду попівна, давнього роду. Якби це другими часами, який полковник так би і взяв тебе: ти знатного роду».

Дуже подібні, мабуть, до цієї і ті не наведені автором розмови про старовину, які провадить панотець Гервасій і яких так люблять слухати селяни. Либонь, і вони позначені тим самим почуттям історично-культурного зв’язку, що найбільшою мірою формує національну свідомість… Ця риса панотця і паніматки остільки важить в очах авторових, що він ладен подарувати їм і темноту їхню, і забобони (есхатологічні розмови паніматки), і вузькість правових понять (суперечки паніматки з Тимохою). Майже з замилуванням відзначає він ту суто селянську жестикуляцію, якою аристократична матушка виявляє свою неповагу до зятя[454].

Які чинники ліквідують це старе попівство? Свидницький відповідає, як і автор цитованої вище основ’янської статті: щонайперше нова, обов’язкова духовна школа. Сторінки, присвячені школі, належать до найяскравіших у повісті і раз у раз звертали на себе увагу давнішої української критики: «живую, рельефную характеристику постановки образования и воспитания в духовных школах доброго старого времени, в этих своеобразных рассадниках просвещения и фабрикования служителей церкви» відзначають Ф. Матушевський, О. Огоновський, С. Єфремов і інші; вони вважають, що «ці живі малюнки не завдали б стиду кожній іншій літературі»[455].

Духовна школа, списана в «Люборацьких», це та сама шестирічна (чотирикласова) парафіяльно-повітова школа статуту 1815 року, на яку так нападав у російській літературі Помяловський і яку так докладно схарактеризував виключний знавець духовного побуту проф. Д. І. Ростиславов[456], — тільки що школу цю змальовано не на тлі великоміського пригороду, а в глибині української провінції. Подібно до Помяловського та численних мемуаристів, російських і українських, Свидницький кладе наголос на неохайності, серед якої живуть бурсаки[457] (пор. знаменитий intérieur шкільної стації дячихи Волоської), на хронічному недоїданні школярів[458] (борщ із пастрами на шкільній «станції»), на мертвотності навчання, на суворості бурсацького начальства. Ідучи з Антосьом до смотрителя, їмосць Люборацька зустрічається з панотцем та його «блідим, як глина», сином-школярем. «Не втекло цеє від гострого маминого ока. «Бідні діти, — думає вона, — недарма мої татуньо покійні кажуть, було, що будуть не ученики, а мученики, не учителі, а мучителі…» Епізод супроводиться і ліричним відступом: «Ступнів зо два зробивши сінцями, на ліву руку двері. Скільки тут молилося, зітхало! Скільки плакало, ридало! Нема того, щоб перелічив. Топтавсь і я тут… Здається, з меншим страхом ставали люди перед суд інквізиції, як тут. Душа було завмре, зовсім завмре, як муха восени. І землі під собою не чуєш, і світа перед собою не бачиш, тільки в вухах шумить та серце б’ється, як риба на гачку». Вже в першій сцені у смотрителя, де начальство екзаменує оторопілого Антося з «псалтирі гражданського друку», викривається ця варварська суворість педагогічного персоналу, повною мірою розгортаючись у дальших розділах. Сторінки, присвячені різкам та іншим подібним методам заохочення до науки, у Свидницького значно поступаються відповідним місцям Помяловського: ні про хлосту «на воздусях», ні про посипання битого тіла сіллю від нього не чуємо, але при всьому тому загальна картина вражає і в нього. Застуканий на чужому городі, Антосьо Любораченко пускається на хитрощі, хоче одурити господаря-молдувана, щоб той вів його до інспектора, а не до смотрителя. От його міркування: «Інспектор був добрий чоловік, хоч і він бив, бо там кожен б'є, і це не йде за зле в людини, та мав серце в грудях; не катував, а найбільше десять давав. Смотритель же то й по сорок і по сто ліпив…» Цьому смотрителеві, правда, далеко не тільки до учителів Помяловського, Батьки або Лобова, але й до списаного у Ростиславова смотрителя касимовської духовної школи протоієрея Полікарпа Каструського, «умного человека» й «души общества», сильного діалектика в суперечках і хабарника в школі, що з великими тонкощами розбирався в лозах (які так і звалися «протопопськими»), палях та канчуках[459]. Проте досить знущання вноситься в шкільні кари і в бурсі, списаній у «Люборацьких». При тому, подібно до інших авторів — мемуаристів та белетристів, Свидницький натискав на інститут цензорів та інших академічних «субів» з-поміж самого учнівства та на використовування живої сили старших, «ледачих та здорових» товаришів (сцена з цензором і учитель Заторський, розд. X першої частини). «Кавказець» і «гебес» (бо сидить «по малоуспешності» на задній лаві, на «Кавказі»), Ковинський так інформує недосвідченого Антося про об’єктивність «спекуляторів» чи «сікундаторів»: «Вже на кого завізьмуться, то й різки особні плетуть на того: виберуть самі луччі прутики, попарять, сплетуть як батіг, і як увірве, то наче в ката вчився. Другий ще й волосіні приплете. Був такий, що й дріт уплітав, та його сключили по великовозрастію». Спиняється Свидницький і на загальній грубості шкільного товариства, на кушках та пинфах[460], на систематичному розбещуванні старшими молодших (особливо яскравий епізод, як Карман Іванович, Ґава та Папуша підущають Антося на обкрадання городів)[461], нарешті, на великій поблажливості товариської етики, що досить байдуже припускає і навіть дає процвітати зухвалій та одвертій крадіжці (епізод з Антосевими чобітьми у розд. IX)[462].

Та є в його начерку одна риса духовної школи, якої нема ні в Помяловського, ні в російських мемуаристів, специфічний витвір українських обставин, — це денаціоналізаційні заходи бурси, бурса (за Кулішем мовлявши), як «питомник чужеземства и притом самого плохого». На учнівській «станції» дячихи Волоської лежить на столі «Журнал для записывания поведения учеников»… в журналі кілька графок: «в одній ставиться число, в другій записуються — кто куда отлучался и за чем, в третій — скоро ли возвратился, в четвертій — кто шумел, сюди вписують і — кто мужичил. П’ята графка зоставлясться для начальства, над нею надписано: отметка г. инспектора. На стіні в учнівській кімнаті, крім того, ще килим висить, а на килимі колодка з на п’ядь довжини, і на ній написано: Nota. Ноту чіпляють тому, хто забалака по-наськи — хто «мужичить». Її доти треба носить, поки не спіймаєш другого в такій же провині. Кожного, хто «мужичив», записують у журнал і за кару зазначають вивчити скількадесят латинських слів — до трьох раз, а там уже б’ють»[463]. Свидницький досить виразно показує, як діє нота на бурсацтво. Спочатку вона, як і журнал, викликає до себе невкриту ворожість школярства. Перед вакаціями, коли учні роз’їздяться, справляється велике свято «всесожжения», розривають і спалюють по листочку журнал, обпалюють і закидають ноту, при тому за ноту учні навіть сперечаються, кому її закинути: кожен хоче услужити їй, відомстити за своє. Але згодом до ноти звикають: літа минають — «хто щебетав, як дівчина, став з баса говорити, кому ноту прив’язували, тепер іншим прив’язує. Так і Антосьо Любораченко, кінця бурсі дійшовши, як наїжджає додому, то говорить уже по-російському (досить погано: «ух как я зашмалился» і т. д.); потребує він і манішки, і нового сурдута, і їхати додому хоче неодмінно ресорною бричкою — нова приналежність культурна вимагає певного відрізнення і в одежі, і в життьових вигодах».

Разом з цим побутово-мовним відрізненням викристалізовуються й інші з'явища, що далі й глибше прокопують рів межи духовенством і селянською масою. Їх Свидницький показує навіть ґрунтовніше, ніж автор уміщеної в «Основі» статті. Останній упирає на землю та на садибу, та ще на «природне» бажання попівства бачити дітей своїх «не мужиками», що, мовляв, підказує тим дітям орієнтацію на пана, як економічну, так і культурну. Консисторська практика призначень, іґнорування парафіяльної думки залишені без уваги. На той час Свидницький висвітлює консисторські звичаї (епізод — отець Яким у Кам’янці), підкреслює такі факти, як призначення чужорідних, ба навіть ворожих місцевим поняттям та звичаєвому правоусвідомленню людей, як Тимоха Петропавловський. На жаль, історія цього порождіння архієрейського непотизму, цього живого виклику громаді розроблена надто конспективно, як і взагалі вся друга частина повісті; завдяки цій видимій похапливості авторській, особливо помітній в останніх розділах, не все умотивоване в персонажах як з погляду соціально-, так і індивідуально-психологічного[464].

Проте руїнницька роля Тимохи підкреслена виразно: добрі стосунки розладжені остаточно — парафія розправляється з попом фізично. Вражений Антосьо підпирає плечем хату і думає: «От які попи! От який з них ужиток для пастви! Невже ж і я такий буду? О, ні, грім мене побий, що ні!..» Проте негаразд справа і з ним. Принцип призначення консисторського обминає сумлінних Антосів: архієрейський протекціонізм та консисторське хабарництво сприяють інтриґанам та кар’єристам. В Солодьки, як і на інші добрі парафії, попадають черстві, але добре підтримані зв’язками Робусинські, або немудрі, елементарні, але пристосовані та життєздатні Ковинські. Такі собі чутливі, здібні та невпокійні Антосі мають «просити дяківського місця». Недогідні єпархіальній владі своєю непокірністю, відірвані від селянської маси паничівськими поняттями, мовою, вони не мають даних ні для кар’єри, ні для культурно-просвітньої роботи на селі. З їх правдолюбністю та пориванням до корисної на селі роботи їх шлях: або вийти з духовного стану, або, залишившися на парафії, бути затертими, упослідженими невдахами, загинути, не розвернувши своїх сил.

Третій чинник, що поряд з російською школою та єпархіальним управлінням руйнує старий побут духовенства і внутрішню його згармонізованість, — це його (духовенства) малокультурність, що не дає змоги обізрітися в широкому світові, власну культурну лінію поводження визначити та оборонити свої родини, своїх жінок та дочок від полонізації. На цьому чиннику спиняла увагу читачеву цитована стаття «Основи»; в добрій згоді з нею особливу увагу приділяє цьому питанню і Свидницький. От як характеризує він цей культурний рóзмир у своєму пізнішому оповіданні «Гаврусь і Катруся»:

«…Сталася велика зміна у звичаях, у поглядах, ну, словом, у всьому. Катруся ставилася з презирством до того, чим пишалася її мати, а Гаврусь так само ставився до того, перед чим тремтів його батько. Де перше брали поклоном, вигравали мовчанням, — там почали орудувати силою та погрозами; де були лише базиліянські школи, з’явилися духовні училища і семінарія в Кам’янці. Вплив поляків, проте, не був паралізований, хоч обмежувався самим жіноцтвом.

Від того в родиннім побуті нашого духовного стану стався нелад: дочки переймали польську мову, сини стали говорити по-російськи, тоді як батьки могли висловлюватись тільки своєю українською мовою з домішкою окремих слів та цілих виразів церковних.

— Стовпотворення вавилонське! — раз у раз говорив батько Катрусин.

— Смішеніє язиків! — підтверджував батько Гаврусів.

— Кінець світу! — зітхали попаді.

— Jeszcze со! — додавала про себе Катруся, не сміючи з’являтися до гостей, а слухала, виглядаючи з другої кімнати в щілинку.

— Все вздор против вечности! — озивався Гаврусь, що кінчав уже семінарію»[465].

Те саме і в «Люборацьких», тільки що картину тут подано без порівняння ширше й детальніше. Старе покоління не в силах заімпонувати молодшому, довести, що його життьова позиція правдивіша, бо «тільки й світу знає, що в вікні» і само того власного незнання свідоме. Звичайна молитва о. Гервасія: «Господи, прости моєму невідінію». І він справді не знає, що треба для дітей, зосібна для дочки (справа з сином розв’язується наказом від благочинника). «Науки? Освіти? — по правді сказати, ні! йому хотілося б, щоб вона була, як людські дочки, як усяка панянка: чи навчиться, чи ні, аби в учительки побула, по-польськи «цвенькала», «дізналася всього людяного» та була як слід «витресована», щоб люди не дорікали та й Бог на тім світі не поклав йому кари за дітей. Паніматка розуміє, що з тією «людяною» освітою не все гаразд, що «доброго розуму» від неї не діждати, але і в неї жодних арґументів проти неї немає, крім цитат із неіснуючого «письма»: «Недарма стоїть написано, — вицитовує вона фантастичні тексти, — «нашлю на вас мучителів, грабителів, розорителів і вкорочу вам віку, як будете злі». Паніматці не до вподоби в освіті Масиній «гапти та сукні», відчуженість від старої традиції; на її погляд, краще «держатися старини, то й на душі легше було б, і в скринях повніше», але чи можна це, коли кругом «світ відміняється», і коли можна, то де знайти середину межи «стариною» і належною попівській дочці пановитою пристойністю, якої вимагають нові часи, — ні вона не знає, ні найбільший її авторитет, татунів оракул, не дає відповіді. Тим часом панотець настоює, посилається на приклад благочинникової дочки, кричить: «Що моя дочка, мужичка, чи що? Мужичка? хамка?» — і паніматка, якій властива висока станова свідомість, мусить сама одвезти Масю до розсадника польщизни, до пансіону пані Печерициної, чи то Печержинської.

При тому Свидницький не обмежується констатацією самого факту спольщування попівських дочок та жінок, він підкреслює і той нелад родинний, який виникає в результаті такої полонізації. Він показує, як Мася, повернувшися додому, бере в свої руки виховання сестер, навчає їх «клякати» та «присідати». Він натякає на невисокий рівень дівочої освіти по таких пансіонах (от як у розмові з Антосем намічає цей програм його «симпатія» Галя: «Zakon Boży, pisać, haftować, tańczyć, — Антосьо допитується про інші науки, але зразу ж натикається на заяву: — Nie! My geografji nie uczymy»). Він показує, як у вихованок таких пансіонів з’являються нові потреби і вимагають свого задоволення шляхом певного ущербу родинного добробуту (Мася «вбирається, як павич», останню краплю крові тягне з матері та садить «на крам») і як нарешті через защіплювання нових понять, на іншому соціальному ґрунті вироблених, приходить етичне приниження, а то й зовсім моральне зопсуття, як народжується соціально-психологічна покруч, до життя непристосована (кінець Масі).

Так доводить Свидницький своїми художніми образами загальну тезу, як бачили ми, дуже популярну в 60-х рр., висловлювану на сторінках «церковно-громадських» і загальних журналів, тезу, що, безперечно, обходила його, як виходця з духовного стану і як людину, що звикла на питаннях громадського характеру застановлятися думкою. Як же, за допомогою яких метод опрацьовує він повзяту тему?

Спочатку може здатися, ніби автор стоїть на ґрунті етнографічної школи. Так, до речі, і визначив «Люборацьких» у своїй «Історії літератури руської» проф. Ом. Огоновський. На його погляд, обтяжений і притуплений приписами шкільних поетик, це не є «повість, писана по правилам естетики», — та «автор (вносить він своє застереження) і не намагав одноцільного оповідання зладнати, позаяк назвав свій твір хронікою. Мабуть, не помилимось, коли скажемо, що се суть етнографічні картини, списані в напрямі реальнім з закрасою поетичною». І справді, подібно до авторів етнографічної школи, Свидницький додержує розмовної синтакси, розповідних форм; оповідання веде, не раз відслоняючи своє авторське лице, пересипаючи свої референції про людей і події примовками, приказками, крилатими словечками, докладно подаваною народною номенклатурою. От, напр., його пейзаж:

«Чи навмисне, чи несподівано. Мальована корчма стоїть в такій прикметі, що хіба сліпий не полюбується. І Антосьо вийшов, і сон його не бере, став на порозі, взявся в боки. А справа і зліва ліс чорний та темний, грабина, як свічка; та всяке дерево — одне в одне рівне та високе. Легенький вітрець подихає, і все те кланяється, шелестить; і наче тихий гомін розходився у гущині, і дзвони причувались. Де-де ятел довбав, жовна фітькала, туркала горлиця, припутень гув, та ще якась птаха трр… тррр… Тут же зараз копи стояли; а по горі далеко за долиною, що стелеться перед очима, щось рябілося: і не пізнати, чи люди ходили, чи товаряка паслась».

В тих самих тонах подається і портрет: от яким з’являється в Солодьках Тимоха Петропавловський:

«А селом кацап іде, точка в точку коробейник: і на тім’ї йому розділено, і потилиця підголена, і в китаєвім армяці, в личаках; через плечі, замість коробки, чамайдан висить невеличкий; борода тільки пухом поросла, а в руках палиця, далеко довша за самого. Збіглась вгурт дітвора, хто був на вулиці, а хто й з дому вибіг, почали кричати: «Кацапи косолапі, гаспидові діти» і т. д.

Такі ж і жанрові картинки:

«— Молчі, проклятая!

— Ось на тобі! — дала попадя дулю.

А Тимоха по руці, та: — Матєрі поднєсі! — каже.

— Моя мати в гробі, а я тобі на лобі…

— Батькє своєму…

— Твоєму в бороду, щоб не здох з голоду…

— Зажму тєбє єнту пасть собачью!

— Ось на тобі й ще, — дала стара дулю другу. Тимоха знов по руці. Стара знов дулю, Тимоха — по руці. І знов так: стара дулі тиче, та руки хапає, мов у лапки граються».

Проте, не вважаючи на всі ці риси, ніби спільні з письменниками етнографічної школи, — розповідну синтаксу, насиченість повісті етнографічним матеріалом (приказками, народною номенклатурою тощо), — з Свидницького письменник зовсім іншого ґатунку. Він не такий виключний збирач народної леґенди і, згадавши про портрет Кармелюка у Мальованій корчмі, не пускається з того приводу ні в які фольклористичні екскурси. Він ніде не шукає краси вислову, як Марко Вовчок, і навряд чи можна б його манері закинути «квіткове спрямування», що добачала в прозаїках-основ’янах Кулішева кореспондентка 62 р.; його «поетична закраска», всупереч характеристиці Огоновського, має, як у тому можна переконатися з попередніх виписок, доволі знижений тон. Натомість виступають риси іншого порядку: видимо, автор хоче своєю повістю послужити нашому знанню, деталізувати і прояснити його. Він раз у раз забирає слово, як коментатор, з’ясовуючи свої персонажі або окреслюючи обставини, в яких вони діють. Такі його зауваження з приводу шляхти і шляхетського убрання, національної свідомості у поляків на Правобережжі, про «оники» — квитки на дрова — і з цього приводу про економічну залежність панотця від пана — в І розд. І част.; такі його роз’яснення про відмінність життєвого укладу на Лівобіцькій та Правобіцькій Україні (розд. II); про закріплені парафії та сиріт попівських (розд. VII), про жалобу в селян і жалобу серед т. зв. «культурного шару» на Правобережжі (розд. VIII), про навчальний порядок у семінарії та про стосунки межи різними її курсами (розд. II, част. друга). Ці всі зауваження на деякий час відтягають читача від образів та дії художнього утвору, але мають служити і служать поглибленню читачівського сприйняття, допомагають йому ув’язати художній матеріал з деякими загальними думками та міркуваннями. Автор ніде не зловживає цим ресурсом, ніде не доходить до того співвідношення коментаря та художньої ткані, яке зустрічається у російських авторів 60-х рр., того співвідношення, що робить їхні писання напівхудожніми, напівпубліцистичними, — але вже ступає на цю дорогу.

І ще характерна риса. Спостерігаючи з’явище розбрату межи селянством і сільським духовенством, він не декламує; розповідаючи про Масину некоректність супроти старої паніматки (історія з подушками та іншими статтями Масиного приданого), він не обурюється; розказавши про сумний кінець всіма забутої та упослідженої матушки, не проливає жодних сліз. Взагалі, він дуже стриманий щодо емоціональної закраски свого утвору, і тому так дивно читати в Огоновського — після рядків про «фотографічну вірність» побутових замалювань Свидницького — розшифрування його повісті, як твору патріотично-моралістичного. Чи не можна говорити скоріше про суворий об’єктивізм «Люборацьких», про недвозначну спрямованість образків повісті в бік реалізму, в бік «розумної битописі» та про підкорення сцен і персонажів задумові соціолога? Чи не попереджає Свидницький своєю практикою українську критику 70—80-х рр., що вимагала від письменника-повістяра трактувати найперше такі актуальні та «важні явища в сучасному народному житті южного краю Росії, як еманципація, польське повстання, желізнодорожне та сахарофабричне діло, штунда та шалапутство, війна 77—78 рр., переселення на Амур, чиншове питання, погроми та обрусіння, що представляють собою багаті сюжети для місцевої белетристики»?.. Як далеко пішов цей прозаїк 60-х років у своєму новаторстві, нам покаже порівняння Свидницького з його «літературними сусідами».

3

Цей термін належить Ю. П. Філю, що зіставив між собою три старій бурсі присвячені твори: «Очерки бурсы» Помяловського, «Люборацьких» (власне, поодинокі їх розділи) Свидницького та мемуари кам’янецького протоієрея Юліана Лотоцького[466], написані без жодних претензій на художність, «з особливою простодушністю та епічним спокоєм». Ми не будемо притягати численної мемуарної літератури (не цілком навіть у відповідних працях занотованої), дарма що деяким її сторінкам не можна відмовити художнього ефекту (окремі розділи Д. Ростиславова або «Деятель старой бурсы» Н. Біловольського[467], — візьмемо тільки художні твори, в першу чергу «Очерки» Помяловського, що перекладалися по-українському задовго перед тим, як став відомим Свидницький[468], і з якими мали звичай порівнювати «Люборацьких» українські критики.

З «Очерками бурсы» «Люборацькі» спадаються головно в тій частині, де списане перебування Антосеве у Крутих; значно менше подібного у розділах, що містять відомості про семінарське його життя. Досить першого побіжного погляду, щоб установити риси схожості обох авторів: ми вже одмітили однакові наголоси, поставлені на тих саме сторонах бурсацького життя. Але разом з тим дуже скоро з’ясовується і значна їх відмінність щодо оформлення художнього. Про те я вже писав у своїй статті «Анатоль Свидницький, його постать і твори»[469] — коротенько на тому спинюсь і тепер. По-перше, Свидницький дав свій нарис духовної школи як певну смугу в житті одного з своїх героїв, як сумний факт у родинній історії «Люборацьких», що посіяв у тій хорошій сім’ї внутрішній нелад та незгоду. Тим часом у російського письменника для такого оформлення не знайшлось «епічного спокою», і подібний задум не дійшов виконання. Так розповідає принаймні біограф Помяловського Н. А. Благовєщенський: «Еще по выходе из семинарии он начал писать большой рассказ «Данилушка», намереваясь героя рассказа провести через всю бурсу и таким образом намереваясь при этом дать полную картину бурсацкого воспитания; но потом отложил эту работу надолго». Яка була причина тих вагань? На думку Благовєщенського, «он боялся как-то разбередить на дне души своей старые полузажившие раны, снова перечувствовать впечатления бурсы и в то же время боялся быть небеспристрастным». Нарешті, цієї теми йому довелося торкнутися під напосіданням редакції «Век». З’явився перший начерк «Зимний вечер в бурсе», що мав заразом бути й останнім, але громадська увага, враження й розмови примусили Помяловського взятися до продовження нарисів. «Всех очерков предполагалось до 20, и в них он думал исчерпать весь быт бурсацкий»[470]. Раз відтворення бурси в художньому оповіданні було неможливе, Помяловський вирішив скористатися формою напівбелетристичного, напівпубліцистичного етюду, надолуживши відсутність спокою та пластичності систематичністю замалювань та привнесенням громадсько-педагогічних оцінок. Твір вийшов гострий, неспокійний, в характерній для тих часів викривальній («обличительной») манері. «Надо удивляться, — читаємо у біографа, — с какой ясностью и изумительной верностью (?) припоминал он малейшие подробности бурсы… Он снова точно превратился в бурсака; среди знакомых только и толковал о разных неприятностях бурсачества, в светских обществах с каким-то болезненным наслаждением рассказывал сцены одна другой циничнее и отвратительнее. Благовоспитанных людей, конечно, коробило от этих рассказов, а ему то было любо. «Нет, вы узнайте, какая жизнь создала нашего брата; я покажу вам, что значит бурсак, я заставлю вас призадуматься над этой жизнью». Помяловський-письменник немовби мстився на бурсі за Помяловського-бурсака, зводив з нею задавнені, але все ще свіжі особисті рахунки. Його робота відбивалася на душевному його стані; нервове роздразнения шукало виходу, і, видимо, він переживав щось подібне до Костомарова, що, пишучи про Стеньку Разіна, бив посуд з власного буфета. «Вследствие этих работ, — згадує біограф, — и некоторых других причин Помяловский сильно изменился, стал желчен, придирчив, возненавидел окончательно официальность и отсутствие искренности, готов был на всякий скандал, чтобы только досадить ненавистному для него барству». Не диво, що й результати цієї робота були далекі від завершеної манери «народжених під липами» «бар-писателей» — гострі, з підкресленими, з докладними публіцистичного характеру втручаннями авторськими, зафарбовані сарказмом, перейняті подекуди навмисною грубістю.

Всі ці відомості та помічення і підказали мені таку порівняльну характеристику російського та українського творів: «Писання Помяловського про бурсу — писання à thèse. Відповідні сторінки Свидницького вражають певною художньою безсторонністю і, хоч написані на підставі ще свіжих вражень від бурси, нічого не мають спільного з манерою «обличительною» і до сфери «художньо-служилого слова» не належать. В них немає умисного згущування фарб. Поряд із смотрителем-хабарником, різками та бідуванням на угодних начальству школярських «станціях» ми сприймаємо в них теплий колорит і сонце Поділля, дитячі подвиги і веселі шкоди, легке повітря й поезію дитинства — все те, чого немає в гнітючих начерках російського письменника. Але «Очерки» Помяловського навіть і в нескінченому вигляді є ґрунтовна, систематично розроблена монографія; начерки ж духовної школи у Свидницького — тільки талановито зроблений епізод, що далеко поступається перед російським твором повнотою та детальністю малюнку»[471].

Ця моя характеристика, здається, досить розважена, видалася сумнівною проф. О. І. Білецькому, і він присвятив їй дві сторінки у своїй передмові до українського перекладу «Очерков бурсы». Проф. О. І. Білецькому видається несправедливим мій закид щодо згущених фарб у Помяловського, і він посилається на «Записки» Д. І. Ростиславова, як на доказ того, що автор «Очерков» «нічого не вигадав». Проф. Ростиславов був відомий знавець духовної школи, писав спокійно і на великім віддаленні від дитячих своїх вражень, але світлих сторін бурси, мовляв, і він не згадує. А варт перечитати хоч би нарис Решетникова «Меж людьми», щоб не називати наївним висновку Писарєва про більшу потворність та жах старої бурси супроти колишньої ж каторги. І нарешті проф. О. І. Білецький закінчує: «Порівнюючи бурсу Помяловського з тією бурсою, яку змалював наш Свидницький, треба пам'ятати, що різниця межи двома змалюваннями не в тому, що Помяловський публіцист, а Свидницький чистий художник, а в їхньому художньому стилі, зумовленому різницею психології та ідеології письменників».

Всі ці уваги проф. О. І. Білецького потребують, щоб спинитися над ними уважніше.

Отже, 1) «Помяловський не вигадав і не видумав нічого». На думку проф. Білецького, з нього — типовий збирач людських документів, «на кшталт тих, які пізніше і з іншим змістом виготовляв фундатор французького натуралізму Золя». О, певна річ, це так, — і, зіставляючи свідчення Помяловського з признаннями мемуаристів, я приходжу до того ж висновку. А втім, це не виключає деякого згущення фарб, так само як знаходжувано його і в основоположника французького натуралізму. Беру для початку бурсацьких учителів у Помяловського. В начерку «Бурсацкие типы» їх троє: перший — «великий педагог», як його «називає сам автор, саркастичною увагою випереджуючи читачівське враження, — Іван Михайлович Лобов. До класу він з'являється у фризовій шинелі, з атрибутом педагогічної гідності, з лозиною в руках. Викладання його полягає в перегляданні нотати та у визначуванні різних порцій кари, а під час екзекуції — у попиванні квасу та заїданні того квасу пирогами. Потім до кінця лекції педагог спить. Другий — Долбьожин, сухотний, повсякчас роздратований, «мучений бісом бурсацьких заздрощів». «У него, — розповідає Помяловський, — было положено за священнейшую обязанность пересечь всех в продолжение курса». Друга його особливість — це віртуозність у лайці та невичерпаність цинічної розмови. Третій — Батька, викладач уставу, що з найпростішого предмета, що потребує практичного засвоєння, зробив несосвітенну дурницю і неймовірне завантаження для пам'яті — і за недостатню увагу до варварської своєї науки карає, щоправда, без хамства Лобова, без одчайдушності («отпетости») циніка Долбьожина, але з завзяттям і розмахом розбійника («с разбойничьей удалью»): він видирає волосся учням, примушує поклонятися пічці, цілувати різки, б'є і примушує сікундаторів солити битого по битому і т. д. «Батька разбойничал», — читаємо в «Очерках бурсы», дістаючи враження, ніби інших педагогів у бурсі немає і ніби ті гекатомби премудрості приносяться протягом трьох найближчих лекцій. До цієї портретної ґалереї тільки третій начерк додає учителя нової, ніби гуманнішої формації — Павла Федоровича Краснова. Цей учитель уже не примушує визубрювати слово в слово, дає не більше десяти різок за раз, але, як придивитися добре, то цей, «у приватних стосунках добрий і чесний чоловік», не менший монстр, як і раніше схарактеризовані три кити: «Краснов донимал не столько сечением, сколько систематическим преследованием, и вот это преследование, основанное на психологической тактике, сильно отзывалось иезуитизмом». І далі кілька сторінок присвячено описові моральних тортур, які, за допомогою Сократової методи, учиняв «добрий» учитель Краснов. Троє китів дохльостують учня до своєї науки, Краснов доїдає словами.

Чи ж не є це звичайне згущення фарб? Пригляньмося до мемуаристів, до Н. Біловольського, до Клебановського[472]. Перший із них дає образ українського провінціального Лобова і Долбьожина разом, ієромонаха Полікарпа, інспектора лубенської бурси в середині 40-х років. Пише Біловольський з приводу якоїсь незнаної нам статті в «Церковно-общественном вестнике», говорить про «повальну» à la Долбьожин хлосту («Убирайтеся, бо охота єсть, всіх бити буду»), згадує про «келейну» кару з поливанням тіла горілкою, але з якою метою — лікарською чи катівською — лишається невідомим; нарешті, згадує і непристойну лайку Полікарпову. Але при всім тім мемуарист дає зрозуміти, що перед нами характер виїмковий. Учитель, переведений з делікатнішої поводженням переяславської бурси, не може втриматися від сліз під час екзекуцій Полікарпових; подають свій голос осуду та відрази і лубенські міщани, випадкові свідки педагогічного знущання. Одно єпархіальне начальство не приглядається до лубенського інспектора, «и только полное сумасшествие Поликарпа, дошедшее до вешания ученика, положило конец его безумным варварствам»[473]. Другий із мемуаристів згадує такого собі інспектора Заушкевича, переведеного з Умані до Богуслава. Перед інспектором біжить поголоска, ніби в Умані він «засекал до смерти»; разом з цим прилітає до учнів «на краю пера» і своєрідна профілактика — досить деталізована інструкція, як від інспекторових різок уберегтися. У богуславській бурсі інспектор Заушкевич стоїть якось відокремлено: з іншими, гуманнішими, ласкавішими учителями у нього порозуміння немає. Правда і те, що дія діється уже в середині 50-х рр., а це «переходовий час бурси», коли й начальство уже «присматривало за сечениями». Як характер, інспектор Заушкевич і тут — не правило[474]. Нарешті, як перейдемо до Ростиславова, що, з погляду оборонців консервативної інерції в духовному побуті, нічим не різнився від Помяловського, то й він, поряд з «жестоковыйными» представниками бурсацької методики та дидактики (додаймо, що пише він про бурсу провінціальну, касимовську на Рязанщині), відзначає і таких, що мають добрі знання, а інколи й педагогічний хист. Особливо виділяє він одного із своїх викладачів — Якима Федоровича Горохова, «человека очень умного, старательного, не слабого, не жестокого», що «мастерски приспособлялся к нашим понятиям, объясняя нам уроки». «Сделавшись взрослым, с удовольствием вспоминаю о нем»[475].

Отже, ні в кого із мемуаристів немає суцільної монструозності педагогів Помяловського.

Мені здається, не тяжко уявити, як саме й чому згустилися фарби в перших із «Очерков бурсы». Педагог з покликання, що в свій час привернув до себе увагу Ушинського, Помяловський виступив немовби з актом обвинувачення проти старої бурси в ім’я свого педагогічного credo. Знаючи її неґативні сторони в деталях і пишучи твір ударного значення, він зацікавлений був випнути їх якнайрельєфніше, представивши їх як справжню громадську небезпеку; не кажу вже про те досить природне роздразнення, в якому писав він свої перші нариси і про яке свідчить біограф. Таким чином і сталося, що найвиразніші представники бичованих тенденцій старої школи — Лобов і Батька, Долбьожин і Краснов — виступили наперед і закрили своїми лозами та фризовими шинелями ввесь виднокруг бурси. Принаймні, наприкінці другого з своїх начерків сам Помяловський робить застереження, немовби має перейти від дев’яти пекельних кругів до чистильна. «Уже в следующем очерке вы увидите добрые задатки для будущего из жизни бурсаков, хотя и там будет много гадкого. Бурса будет в моих очерках постепенно, как и на деле было, улучшаться, только позвольте описать, как было, — не прибавляя, не убавляя. Еще очерков восемь, и бурса, даст Бог, выяснится окончательно. Если придется ограничиться этими двумя очерками («Зимний вечер в бурсе», «Бурсацкие типы»), то будет очень жаль, потому что читатель тогда не получит полного понятия о том, что такое бурса, и потому относительно составит о ней ложное представление». Від біографа дізнаємося, що Помяловський мав торкнутися і світлих сторін бурсацького життя, немовби вирівнюючи спершу накиданий образ. Про таке ж згущення фарб, наслідком задуманої ударності цілого твору, говорить і В. Острогорський у своїй статті, писаній з приводу 25-х роковин письменникової смерті[476]. Він відзначає, що духовна школа не тільки неґативно діяла на Помяловського, що «несмотря на все безобразие бурсацкой жизни, в семинарии, где Помяловский пробыл с 1851 по 1857 год, были некоторые факты, действовавшие на него относительно благоприятно. Таковы упражнения в сочинениях[477], дававшие все-таки некоторый толчок мысли, товарищеский журнал «Семинарист», наконец, хотя и схоластические, но довольно сносные лекции Мишина по логике и психологии… Да и вообще в последние два года в семинарии, как и во всей русской жизни, повеяло новым духом; неоконченный очерк «Переходное время бурсы» уже намечает несколько это веяние». Додамо тут, що Острогорський належить до апологетів Помяловського і, відзначаючи в його начерках риси певної згущеності, анітрохи не солідаризується з тими голосами, що закидали Помяловському вигаданість його бурси, а кошмарність загальної картини шкільної з’ясовували білою гарячкою автора[478].

Так само нічого не вигадав і Писарєв у своїм «сравнительно-анатомическом» етюді про «погибших и погибающих», про стару бурсу і сучасну їй каторгу. Не можна заперечити, що він ішов від «людських документів», які зібрав Помяловський. Тільки освітлення белетриста він зробив ще різкішим і в результаті свого порівняння «погибших» та «погибающих» установив десять переваг «Мертвого дома» Достоєвського над бурсою Помяловського.

Але на цьому треба покласти особливий наголос: «мертвого дома» не взагалі, а каторги Достоєвського, над бурсою не взагалі, а над бурсою Помяловського. Невідомо, як змалював би бурсу Достоєвський, але можна наперед сказати, що по-іншому: в мистецтві Достоєвського інтерес до побутових форм не відіграє тієї ролі, як у Помяловського, та й недарма старомодно-красномовний мемуарист прирівнював його творчість до «глибокої шахти, прокопаної в найглибші надра людської душі», «до складних та поплутаних ходів підземних, що таять у своїх закутках золото сердечних зворушень, сльози чулості та співчуття людському нещастю»[479]. Можна думати, що по-іншому змалював би «мертвый дом» і Помяловський з своєю манерою добирання «людських документів», з своїм хистом викривача-«обличителя». Проте Писарєв зовсім не звертав уваги на те, що Помяловський мав на думці змалювати бурсаків «погибающими», на той час як тенденція Достоєвського була зовсім протилежна — показати «погибший народ» не до краю спустошеним та пропащим; Писарєв не ставить питання про переломлювання дійсності в митцеві, отже, і висновок його позначений рисами наївно-реалістичного утотожнення художніх образків з відповідними їм фраґментами позаестетичної дійсності.

Переходимо до третьої уваги проф. О. І. Білецького: відмінність у письменницькій манері українського й російського автора треба з’ясовувати одмінністю їх психоідеології.

Ця увага, безперечно, справедлива, потребує певного уточнення та деталізації. Тим більше, що на перший же погляд у соціальній фізіономії обох авторів виступають не риси відмінності, але риси схожості, і то схожості разючої. По-перше, обидва автори походять з нижчих шарів духовенства: Помяловський — син диякона з Охти, петербурзького пригороду; Свидницький — син диякона з сіл Маньківки та Паланки на Гайсинщині, що потім виходить на сільські панотці, але, не маючи освіти, не має і жодних перспектив на дальше службове просування. По-друге, обидва належать до тої самої доби; народилися одночасно — Свидницький 3.VII.1834 р., Помяловський р. 1835[480] — одночасно проходили духовну школу, р. 1843-го вступили до бурси, р. 1851-го перейшли до семінарії, р. 1857-го обидва розпрощалися з нею. По-третє, обидва в своєму середовищі почували себе негаразд і кінець кінцем розірвали з ним і з духовною школою. Помяловський, як розповідає його біограф, при величезних своїх здібностях, не виявляв жодної охоти до семінарської науки і скінчив передостаннім у списку, з препоганим атестатом. Свидницький вибув перед закінченням курсу, не вважаючи на блискучу обдарованість, що давала його батькові підставу мріяти про архієрейську кафедру для сина. По-четверте, обом письменникам властиве однаково різке самоусвідомлення «різночинців», нових людей, вороже настроєних супроти попередньої літератури та пануючих шарів соціальних. «Где те липы, под которыми протекло мое детство?» — питає один із героїв Помяловського і сам собі відповідає: «Нет тех лип и не было никогда». Н. Благовєщенський пригадує, як, збираючись із центру на Охту, Помяловський повторяв іронічно, що їде до «рідних лип». У споминах М. Успенського, недавно, між іншим, процитованих в статті про літературний побут[481], Помяловський так говорить до мемуариста: «Послушай, брат, ведь мы с тобой сила. Не правда ли? Давай бросим литературу. Ведь ты очень хорошо знаешь, что ее судьбами заправляют эксплуататоры, которые высасывают из нас кровь». — «Ну, а чем же мы с вами будем заниматься?» — «Во-первых, откроем булочную… это, я тебе скажу, очень выгодно, потому тут главную роль играет припек… Затем сами будем издавать какой-нибудь листок или газету». Відомо і те, як в останні свої дні Помяловський, пригадуючи за чаркою минулі дні і все заподіяне йому лихо, кричав, задихаючись від злості: «Прокляті, як я вас ненавиджу! Ви струїли все моє життя, ви розбили кращі мої надії!» Пишучи свої белетристичні твори, він любить підкреслювати свою зацікавленість моментами гонорару і, збираючись писати про бурсу, запитує товаришів: «Продать мне бурсу ан нет?» Про Свидницького наші матеріали бідніші, але багато спільного з Помяловським знаходимо в цитованому вище листі його до В. С. Гнилосирова з нападками на «Основу» та В. Білозерського: «Написав оце історійку з катехізисом і вже не шлю в Основу, а дав тут одному панові, — казав, видасть… та побачим. В маю подав письмо до Білозерського і писав, що нам пора розрахуватись за «Великдень» (етнографічна стаття Свидницького в «Основі» за р. 1861. — М. З.), а коли не підписуєте і не друкуєте, то пришліть мою працю («Люборацьких» та оповідання. — М. З.) назад, а я поперекладаю на московське і так ознакомлятиму з Україною. Таке-то. Реченець по 1 липня. Коли не озветься, то буду скаржитись і в «Основу» ні словечком не поклонюсь. Пани собачі!»[482] Нарешті, щоб закінчити паралель, згадаймо однаковий інтерес обох письменників до педагогічних проблем, до недільних шкіл[483], їхні радикальні, але без виразної політичної спрямованості настрої[484], їхню життьову непристосованість, невміння знайти сталу роботу і якір, що кінець кінцем і звело їх передчасно з життьового бойовища.

Обидва, бувши аналогічними явищами, один на українському, другий на російському ґрунті, відповідно намічають і свою літературну манеру, відштовхуючись від своїх попередників.

Детальну характеристику художньої манери Помяловського ми знаходимо в цитованій статті В. Совсуна. Звичайний композиційний засіб Помяловського — вповивання реферативної частини оповідання, а інколи й діалогів різними авторськими коментаріями — ріднить автора «Очерков бурсы» з Чернишевським та іншими шістдесятниками. Ці коментарії — частково публіцистичного характеру, частково психологічного, — власне, й утворюють від «Очерков бурсы» враження напівбелетристичного тільки твору, відтягаючи увагу від художнього опису та дії до педологічних та педагогічних трактацій. Інколи вони, розбиваючи суцільність сцен та описових шматків, заважають безпосередності сприйняття, утворюють враження «підглядів» та «підслухів», що про них, як про небажану невигладженість стилю, писав К. Леонтьэв у статті своїй про романи Льва Толстого. Ця риса тим більше видається зумисною грубістю, що, відштовхуючись від естетичної заокругленості письменників попередньої доби, Помяловський демонстративно плекає плебейський словник, знижає середній рівень лексичного свого репертуару. Звідси у нього такі вирази, як «веселенький пейзажик» замість «препогана картина», «рожа» замість «лице». Звідси у нього і міфологізми та церковнослов’янізми, що поєднуються нарочито з вуличними, вульґарними виразами, дискредитуючи засоби «високого стилю» і перетворюючи авторову мову на ряд жарґонних вивертів. Напр., «Морфей легонько посвистывал себе через нос педагога». «Что ты за кличку (замість ім’я) дал своєму чаду?» Звідси і такі розв’язності, підкреслена невимушеність бесіди: «Главное действующее лицо настоящего очерка Карась. Что ж это за рыба? Карась — довольно самолюбивая рыба»; або: «В одно мгновение обнажили ему те части корпуса, которые в бурсе служат проводниками человеческой нравственности и высшей правды». Ці засоби довго трималися в практиці цілої фаланги російських «очеркістів», що її корифеєм був Помяловський.

Свидницький ставав на той самий шлях в українській прозі, що Помяловський в російській. Публіцистичні коментарії, авторські ремарки ми визначили в його розповіді, як певну новину в порівнянні з його попередниками — письменниками етнографічної школи. Отже, літературна путь Свидницького, як і путь Помяловського, диктується бажанням по-новому глянути на речі, відштовхнутися від попередників, але те, від чого той і другий відштовхувались, виглядало по-різному: там, у російській літературі, це була заокруглена, естетна повість письменників-«бар», тут — етнографічне оповідання Марка Вовчка та його наступників.

Можливо, відрив Свидницького від української повістевої традиції був не такий рипучий, як відрив Помяловського від російської. Але це так природно. Російський різночинець 60-х років був без порівняння численніший, як український; він був давніший, організованіший, досвідченіший; він мав своїх критиків та ідеологів, мав більшу матеріальну підтримку і свій літературний штаб. Тому він і сміливіше поводився, упевненіше протиставляв себе літературній традиції. Свидницький на Україні був мало не єдиним у 60-і рр. автором радикально різночинського типу. Коло інтимних його приятелів, друзів давало йому підтримання, але це не було організоване, компетентне підтримання літературних товаришів по зброї, коммілітантів; не мало воно ні журналу, ні критика-корифея, критика-виводника та порадника. Не дивно, що й Свидницький при всіх нових своїх прагненнях зберіг не одну рису етнографічної школи (перш за все форму усної розповіді) і порівнюючи небагато вніс у свою повість елементів публіцистично заправленого начерку, хоч це було в межах його хисту і в той бік, видимо, він простував.

На українському ґрунті найближче до «Люборацьких» стоять хроніки Нечуя-Левицького «Причепа» та «Старосвітські батюшки та матушки». На тематичну подібність «Люборацьких» до першої вказувала вже редакційна примітка «Зорі», де повість Свидницького друковано вперше. Редакція «Зорі» рекомендувала «Люборацьких» як першу пробу української повісті на тлі сьогочасних обставин і заразом, можна сказати, одну з найкращих проб, які маємо на тім полі, що в «деяких зглядах може сміло стати під пару Нечуєвій «Причепі», з котрою у неї багато спільного і котрої вона старша сестра». Справді, тема тієї і другої повісті-хроніки — з’явища польського культурного впливу на Правобережній Україні. У «Причепі» тільки полонізацію показано не на жіночій статі попівського роду, а на двох чоловіках з міщанських родин — на Ясеві Середі та Якимові Лемішці: обидва перетворюються на панів Серединського та Лемішковського, набираються гонору та презирства до хлопа і процвітають по правобережних економіях панських. І той, і другий улягають денаціоналізації, скоряючись недобрим порадам: ролю злого генія при першому відіграє пан Хоцінський, при другому — його жінка Зося Пшепшинська. Хоцінський уловляє в свої сіті Яся Серединського підмальованими оповіданнями про минувшину його ніби шляхетного роду: («не раз, не два до півночі не стуляв [Ясь] очей після розмови Хоцінського, що Ясь веде свій рід од панського польського коліна, що в ньому плине кров шляхетсько-польська, що його діди й прадіди були заможні, були панами й католиками, мали поля, села й людей…»). На думку Левицького, досить було самого слова Хоцінського, щоб роздмухати в Ясеві «ту пиху, що лежить в основі польсько-шляхетської натури». Ту ролю, яку при Ясеві пан Хоцінський виконує своїми оповіданнями, супроти Лемішки-Лемішковського Зося відіграє за допомогою свого непереможного кокетства. Вона підкоряє його всього, розслабляє його волю, сварить з батьком, улаштовує хатнє життя на свій кшталт і по своїй уподобі, і тільки з упадком Зосиних чар жіночих та небувалим зростом її примх Лемішковський показує їй, що «тиха вода греблі рве». Згодом, тільки по втраті сердечної і простої Гані, прозріває і друга жертва польщизни — Ясь Серединський.

Не тяжко розглядіти характеристичну рису Нечуєвого наставлення в питанні про полонізацію. Все питання зведене кінець кінцем до польсько-шляхетської інтриґи, а вістря всього викладу скероване проти жіночого лукавства, якому й приписано таку абсорбційну та руйнуючу ролю. Ширшого тла, сучасних обставин соціально-політичних у повісті саме й нема. В цьому розумінні «Люборацькі» стоять без порівняння вище від «Причепи». Правда, і в «Люборацьких» яскраво виступає в ролі спокусника солодьківський пан Росолинський, і в «Люборацьких» автор згадує про польське лукавство: «Ляхи нарід облесний, знають, з якого боку підійти і так примаслиться, що й сто голов май, не вгадаєш, що в ньому кипить», — але дійсні причини денаціоналізаційного процесу, на його думку, лежать десь глибше. Вони — в проказаному цілою системою відносин економічних, соціальних, культурних, бажанні самих попівен і паніматок «запаніти»: Свидницький нотує про Масю, що панування прилещало небогу. Вони — у давньому, традиційними стосунками зумовленому, поглядові, ніби вище полірування дається тільки польською мовою, звичаєм, цілим декорумом (Уляна, служниця Печержинської, та її розмова з Масею), і в повному незнанні, на яких ще стежках можна того культурного обличчя, тієї цивілізованості шукати. «Сліпому що? Скачи, бо рів», — резюмує автор і змальовує, як неминуче піддаються загальній тенденції панотець і паніматка. «Такий світ настав!» — кілька раз коротко цю соціальну зумовленість характеризують старі Люборацькі. З погляду уміння авторського доглянути в індивідуальній історії персонажів загальну соціально-економічну та культурно-національну кон’юнктуру раніше написана хроніка Свидницького далеко краще, аніж Нечуєва «Причепа», відповідає теорії «розумного битопису».

Не вважаючи на всю видиму свою простоту та схематичну нерозробленість останніх глав, «Люборацькі» переважають «Причепу» і з погляду композиційного. Вони не завантажені без потреби матеріалом описового характеру, що, по суті, не має відношення до дії, — а в «Причепі» такого матеріалу аж занадто: товариська пиятика панотців Федора та Мойсея (останній не відіграв жодної ролі в дальшому ході повісті), Ганине весілля, товариські гулянки, які справляють Лемішковські (розд. VIII), і т. п. У «Люборацьких» всі головніші для задуму авторського моменти в історії героїв розроблені детально, моменти другорядні полишені в затінку; на той час у «Причепі» центральне місце фабули — роман Яся Серединського з Зосею Лемішковською — розповіджений коротко, прихапцем, і вся повість сходить, по суті, на дві, зведені в один вузол експозиції, — експозицію Серединських і експозицію Лемішковських. Виписані вони з незвичайною докладністю, а самий вузол, що має бути фабульним осереддям повісті, ледве держиться і відразу переходить у коротко, стисло розказаний «тургенєвського» типу епілог. Автор немовби не знає, що йому робити з героями, що стали в складніший фабульний межи собою стосунок: знаючись на епічному описуванні, на жанрових картинах, пейзажах тощо, смакуючи статичні деталі, він не вміє і не любить розробляти дію.

З відповідними змінами те саме треба сказати про «Люборацьких» у порівнянні до пізнішої повісті Нечуєвої — «Старосвітських батюшок та матушок». Тема «Батюшок» — зіставлення старого і нового попівства — стикається з темою «Люборацьких» не менш від «Причепи». Дія діється в 30—40-х рр. XIX в., і задача авторова в ній — «показати ті умови й процеси, що доводять кінець кінцем до цілковитого розбрату народу з інтеліґенцією, найперше з духовенством». Проте: а) ці процеси показано головно в ділянці господарства та матеріального побуту, без переважного інтересу до моментів національного самоусвідомлювання старого духовенства (на недостатність національного колориту вказував Нечуєві, між іншим, Теофан Лебединцев у цікавих листах під час друкування повісті в «Київській старині»)[485], б) моменти, що мають центральне значення в розумінні соціальної характеристики — вибори священика парафією і консисторське призначення, інвентарі і панщина на попа і т. д. — поступаються місцем перед етнографічними етюдами, жанровими сценками і т. п. матеріалом, не кажучи уже про такі епізоди, як Балабушине залицяння до Орисі та «гарбузова пригода». Докладніше на тому спинятися не буду: цього досить, щоб признати характеристику Огоновського, до «Люборацьких» застосовану, більш відповідною до «Старосвітських батюшок та матушок», бо це справді ланцюг мало пов’язаних у фабульну єдність етнографічних нарисів, «з закрасою поетичною», розуміючи під останньою оздоби з народно-поетичного запасу.

Натомість «Люборацьких» вірніше буде назвати першою реалістичною повістю в українськім письменстві, як характеризував її Франко. Своїм стремлінням служити художніми своїми образами цілям глибшого зрозуміння суспільних стосунків своєї доби Свидницький значно в своїй повісті випереджав пізніших прозаїків (як Нечуй та інші). В цьому сенсі і приймаємо ми висновок критика «Київської старини» про те, що Свидницький відразу твердою ногою став «на почву строго реальную». Він справді «сумел поставить факты пережитой и наблюдаемой им действительности в связь с общими условиями жизни и быта, уяснить их с точки зрения этих общих начал в прекрасной художественной форме».

Додаймо ще, що ця форма була інколи навіть занадто для українського читача свіжа та смілива і випереджала його уподобання.

4

Літературна історія «Люборацьких» належить до найсумніших сторінок в українськім письменстві.

В свій час, як ми знаємо, повість не була надрукована. В тих умовах, в яких авторове життя проходило в 60-х рр., — реакція, повна відсутність українського часопису, служба на провінції, що відтягала від літературних інтересів, — Свидницький не міг дати їй ходу. Тільки де-не-де в пізніших своїх фейлетонах використав він одну-дві сценки зі своєї давнішої хроніки (напр., попівське частування в «Гаврусі й Катрусі»). Через чотирнадцять лише років по смерті автора невідомими нам стежками «Люборацькі» потрапили до рук Франкові, що був тоді причетний до редакції «Зорі»: Франко належно оцінив повість, можна сказати — наново відкрив її і її автора і почав збирати відомості про не знаного йому Свидницького, відтворюючи його затерте непам’яттю сучасників обличчя. Першими його інформаторами були, як знаємо, Драгоманов та В. Б. Антонович; обидва виявили себе дуже скупими на відомості і ненадійними в датах. Драгоманов повідомив, що не знав навіть, про якого з братів Свидницьких іде мова — про Анатоля чи Ісая, і зложив досить гостру обом характеристику: Ісая охарактеризував людиною нерозумною і морально негідною, Анатоля — людиною талановитою, але мало освіченою[486], згадав його пісні, його алкоголізм та дивацтво і дату смерті поклав на 1867—1868 рр. Наплутав дещо і Антонович: помилився він і щодо служби Свидницького, і щодо його смерті, віднісши її на рік 1873-й (в дійсності Свидницький умер 18 липня 1871 р.).

Цю дату взяла і редакція «Зорі», що пізніше видрукувала і всю замітку Антоновича[487]. Точніші відомості пізніше (р. 1887-го) подав О. Кониський у своїх біографічних замітках (альманах «Ватра»)[488].

Тоді ж, з початку 1886 року, і з’явились вперше на люди «Люборацькі», друковані у «Зорі» протягом цілого року (1836, чч. 1—6, 9—22), а в наступнім році, 1887-му, вийшли окремим виданням у складі «Русько-української бібліотеки» Євгена Олесницького[489].

Це (перше) видання «Люборацьких» було дуже невдатним — надто підчищеним і поправленим — і як у свій час, так і потім викликало багато нарікань. Яскравий реалізм картин, особливо сміливість і різкість у змалюванні «духовного стану по благочестії» неабияк стурбували редакцію галицького журналу. Повість було піддано своїй домашній цензурі, що ґрунтовно пройшлася по її сторінках, систематично пом’якшуючи різкий до небезпечності тон автора…

Зробивши все те, редакція (власне, один із редакторів, як знаємо, О. Калитовський) узнала за потрібне перепросити за повість галицького читача, що, сам здебільшого на той час духовного походження, міг образитися і прийняти те все на власний рахунок. У вступному редакційному слові говорилося, між іншим, що оскільки невелика різниця між українським людом у Галичині та Наддніпрянщині, остільки ж радикальна і значуща вона межи духівництвом православним та уніатським. «Наше духовенство — то моральні провідники і учителі народні, тамошнє духовенство 40-х літ, — а про таке говориться в цій книзі, — мало різнилось від люду і перш за все само потребувало проводу». Під статтею редакція залишила підпис Франка, що подавав тільки біографічні та історично-літературні відомості про автора, і зробила його таким чином відповідальним за свої застереження[490]. А як Франко на той час був під досить уважним доглядом Драгоманова та Павлика, то уже наприкінці січня того ж таки року (1886) йому довелось почути гострий докір від Драгоманова: «Ваша примітка до «Люборацьких» нагадала мені примітку в «Правді» 1873 р. до казок про попів. 12 років пропали для нас дурнісенько. Коли навіть «Люборацьких» не можна пускати в світ без такої примітки, то я вже не знаю, яку живу справу можна зачепити в «Зорі» живими словами»[491].

Своє пояснення справи Франко дав пізніше в збірнику «Молода Україна», розказавши про надзвичайне тиснення на часописи з боку тодішнього галицького читача. «Скільки крові, — писав він, — напсували нашій публіці і нашим редакторам ті невинні, невеличкі проби реалістичного мальовання життя. Яких курйозних осудів були ми свідками. Моєї «Лесишиної челяді» не могли зрозуміти — не того, щоб там були які загадки, а для того, що се «заповідаєся, як ідиля, а кінчиться дідько знає як»… Коштовна повість Свидницького «Люборацькі» могла бути поміщена в «Зорі» тільки з досить значними пропусками. Громадська цензура була вдесятеро страшніша для авторів, ніж прокураторська, а львівська громада стояла перед тероризмом провінціальної публіки, що, не знаючи іншої літератури, крім польсько-шляхетської або німецької сентиментальної… тільки й ждала найменшої причини, щоб звернути нумер, зректися пренумерати, ще й вилаяти редактора»[492].

Що ж саме скоротила галицька редакція, поступаючись вимогам читача?

Не будемо переглядати окремих купюр. Скажемо тільки, що всіх їх коло п’ятнадцяти, причому найбільша з них обіймає до двох сторінок (розмова між Антосем та Масею на стор. 152 нашого видання), найменша — до двох рядків[493]. Купюр меншого значення або меншого розміру — по кілька слів (пропусків здебільшого переступнúх та зв’язкових фраз, експлікативних та підсумовуючих реплік у діалогах) на приблизний підрахунок зроблено біля 120. До числа цих великих і малих купюр попало в першу чергу все те, що галицьким законодавцям літературного ґусту здалося замахом на престиж духовенства. Так, викреслено було всі занадто різкі, занадто реалістичні деталі, напр., про о. Гервасія Люборацького, коли той, прокинувшись зі сну, «набирає повен рот води» і «розхристаний, нечесаний, тільки в шматті» іде через двір. Рискованим видалося редакторам і те місце, де панотець Люборацький одганяє гуси дрючком і, «добре почастувавши одну звірину», примовляє: «А щоб тебе піп ззів». В галицькому тексті цей вираз змінений на безпечне: «А щоб тебе вовк ззів». Ще приклад. Вираз Свидницького «нема на світі більш празного народу, як деякі панотці» — вираз, здавалося б, зовсім не рискований, — потребує в очах редакції спеціального застереження — додатку: «на нашій Україні»: нікому-бо не вільно твердити подібні речі про уніатське духовенство Галичини, «моральних провідників та учителів народних», і т. д.

Але не тільки стремління оборонити гідність духовного стану проказувало редакції її поправки та купюри. Інколи редакцією керувала і просто відраза до реалістичного підкреслювання. Трохи вище від сцени сварки Масі та Антося Свидницький розказує, як Антосьо, приїхавши додому, «стає собі коло порога та й стоїть обдертий, обшарпаний, лиш чухається».

«— Чи нема в тебе куки? — поспитала мати.

— Ні, нема, — відказав Антосьо.

— Треба тебе поськати, — каже Орися.

— Ні, не треба! — озвавсь Антосьо, все стоя на своїм місці.

— Чого ти наче чужий? — каже мати».

Редакторові «Зорі» ця розмова видалася, очевидно, надмірно реалістичною, неумотивовано грубою, і чотири перші її репліки було викреслено. В дрібніших поправках знати ту саму тенденцію: редакція намагається тримати стиль повісті на певній висоті. Наведемо приклади:

«Чогось так очі вивалила?» — каже о. Гервасій до Масі. Поправлено: «Чого ти очі витріщила?»

«Так добре підопхавши кишку». Поправлено: «Так добре перетрутивши…»

«…В руках учителів мордувавців». «Мордувавців» пропущено.

«Звідусіль жадна консисторська блоха в своїм умі не виходила» (в описі шиночка «Попівської діри»). Всю фразу пропущено.

«Що можуть консисторські блохи проти архирея?» Поправлено: «Що може консисторія проти архирея?»

«Раз сиділа Мася у себе в хаті… два ляхи цілували її в руки, третій, як цуцик, служив перед нею». Поправлено: «третій вертівся перед нею».

«Нехай свиня знає своє стійло». Поправлено: «Нехай теля знає своє стійло».

«І ти, корова, стала…» (репліка паніматки Люборацької до Масі)». Поправлено: «І ти, відданице, стала».

«Оцю проклятущу свинарію». Поправлено «семинарію».

У зв’язку з цією стилістичною тенденцією стоїть систематичне переслідування звульґаризованих форм.

«Себто треба йому в «коляндар» подивитись». Замінено: «календар».

«…Взяв патрахиль з хрестом і требником». Поправлено: «єпитрахиль».

«…Якурат так і єсть». Поправлено: «якраз». «Некрути», поправлено: «рекрути».

До вульґаризмів, видимо, були віднесені і такі вирази, як: «ні гич» («По лівий бік Дніпра міста ні гич не походять на тогобіцькі»), «соб» і «цабе» («Ідучи градою від Теплика на Вищий Ташлик до Серебрії соб ліс тягнеться, а цабе долиною села»), хвицати, куричка. «Ні гич» за мінена на «ні трохи»; «цабе» і «соб» — «вліво, направо», «хвицати» — «ногами викидувати» і «куричка» — то «папироса», то «сиґара». Не завжди заміни ці витримано до краю. Так, напр., в другій частині, що взагалі менше улягла хатньому цензуруванню, в описі Кам’янця читаємо: «Спустившись з гори, круто повертається соб — аж таки назад і йдеться попід скали. Цабе тут Смотрич тече, a за ним височенна стіна-круча… От так попід скали, як проїхати з чверть верстви, повертається цабе на міст, а за мостом соб».

Зміни торкнулися і локальних подільських виразів та навіть граматичних форм. Їх було заступлено (не завжди щасливо) виразами і формами загальновживаними.

«Тато сидів на топчані». Поправлено: «на софі».

«Так би сказати, бурдій». Поправлено: «землянка».

«Помоцується». Поправлено: «посилується».

«Тлустий обід». Поправлено: «жирний».

«Отеє мене біда опала з тими чужоземцями». Поправлено: «постигла».

«Рехтуватися». Поправлено: «лаштуватися».

«Чи не забула-м чого». Поправлено: «Чи не забула я чого».

«Щоб знала-сь». Поправлено: «щоб ти знала».

«Буде їй лихий світ». Поправлено: «лиха година» і т. д., і т. д.

Внаслідок усіх тих змін літературне обличчя повісті значно посірішало; відпала низка колоритних слів, форм зворотів («женитва» замінена «женитьба», «прейма» замінена то на «хоча й», то на «принаймні»); випав ряд сцен, нехай і грубих часами, може, і перевантажених деталями, але яскравих і мальовничих, словом, все те, що перечило розповсюдженому поглядові на літературу, як на «школу панського виховання і добрих манер».

В такому вигляді повість оберталася в Галичині (в українськім письменстві Наддніпрянщини зовсім не знана), аж поки десь коло р. 1900-го не заходилося біля неї в-во «Вік». Виявилося, що у Франка, якому так дорікали непоправним, занадто поблажливим до міщанського ґусту виданням, збереглася не зіпсована редакторською рукою копія авторського тексту. Ця копія і лягла в основу видання 1901 року: через тридцять років по смерті Свидницького його твір «побачив світ таким, яким вийшов з-під руки автора, може, й грубуватий, нецеремонний, необроблений, але самою грубуватістю своєю цінний, цінний своєю чутливістю до нових артистичних тенденцій 60-х рр., молодістю та свіжістю реалістичної манери. З’явившися через 40 років після написання, він не здався і надто перестарілим: по суті, не так далеко зайшли од нього вперед перші оповідання Винниченка, що незабаром по тому були видрукувані на сторінках «Киевской старины» і з якими носились, як з найсучаснішим словом української белетристики. І, певно, не так випадково в «Обзоре малорусских изданий» за р. 1901-й згадано про «Люборацьких», як про повість, що поставлена була «выше всего, что появилось в украинской литературе минувшего года»[494].

Це було вже безперечне перебільшення. Повість могла справляти враження колоритністю мови, яскравістю тем, окремими здобутками натуралістичного письма, але в цілому літературна її манера була вже в минулому. Її пора перебігла з 80—90-ми рр. Повість могла б увійти корисним чинником у літературну практику попередніх поколінь, послужити зразком для багатьох авторів, що починали з поверховнішого і не такого яскравого Нечуя, — але в свій час вона в належному вигляді і належній кількості примірників не з’явилась, а через те належної їй ролі в літературному процесі не відіграла. Залишилась в літературі XIX віку з'явищем блискучим, але самотнім, без виразного по собі сліду в художній методології «нащадків».

1931

Аполог в українській літературі XIX–XX вв.{201}

1

Завдання нашої книжки — зібрати головніші матеріали, що стосуються до розвитку української байки XIX—XX вв., дати невелику хрестоматію байкової літератури і разом з тим намітити найбезперечніші етапи в еволюції цього без перебоїв популярного у нас жанру[495]. Починаємо ми добою Котляревського, коли народне просторіччя потужно увійшло до літературного вжитку; закінчуємо сучасними спробами застосувати стару форму до потреб революційної сатири. Таким чином з нашого поля зору випадають найдавніші зразки жанру: «Байка про Мравія й Коника», наведена в підручнику піїтики — «Praecepta de arte poëtica» проф. Київської академії Т. Александровича[496], а також ті зразки байки, які подав Сковорода. «30 №№ Басен Харьковских», окрім звертання до цієї форми в діалогах і fabulae, уміщені серед його поезій у вид. 1894 р. Написані старою слов’яно-українською мовою, інколи досить розладженою, з численними русизмами, складені силабічним віршем або й прозові, як, напр., «Басни Харьковские» Сковороди, — вони досить сильно розходяться з характеристичними зразками пізнішого українського байкарства: з його ритмічним побудуванням («вольные», як любили говорити рос. теоретики XIX в. «стихи» — тобто наявність різностопових ямбічних рядків у межах одного твору), з його пониженою лексикою та своєрідною розмовного типу синтаксою. Натомість українська байка революційної доби знаходить собі місце в нашій хрестоматії. Не вважаючи на інше практичне спрямування (як про те говоритимем далі), підказана літературним успіхом російської байки-сатири Дем’яна Бєдного, — наша пореволюційна байка, хоч і підкреслює потребу шукати нових стежок, усвідомлює також минулий розвиток жанру, колишні його здобутки, коротко сказати, розвивається якоюсь мірою на ґрунті Гребінчино-глібовської традиції[497].

В книжнім набутку останніх років знаходимо одну спробу, на перший погляд, аналогічну нашій, — маємо на увазі книжку І. Степаненка «Українські байкарі XIX в.»[498], — але аналогічну тільки на перший погляд. Як видко уже з самої назви, книжка І. Степаненка 1) не притягає матеріалів пореволюційного байкарства, 2) вона спиняється на фабулістській роботі шести головніших канонізованих його представників — Гулака-Артемовського, Боровиковського, Гребінки, Глібова, Старицького та Грінченка. Отже, упорядника цікавлять нібито показніші тільки здобутки жанру, але не ідеологічна та формальна його еволюція, — хоч і при такому припущенні лишається нез’ясованою відсутність Самійленка, що перекладав байки, як і Старицький, не надто їх на свій кшталт переробляючи, але робив те з більшим успіхом художнім. Тим часом нас обходить саме питання розвитку байки, її розуміння та застосування, а це вимагає конче притягнення другорядних, забутих, випадкових, навіть безславних авторів. Так, забігаючи вперед, скажемо, що для з’ясування раннього Глібова треба узгляднити байкарську практику провінціальних перекладачів Крилова. Так, своєрідну сторінку в історії жанру становлять численні автори, дуже часто педагоги, що пишуть до дитячого журналу «Дзвінок». Нарешті, поряд з байкою, як вона сформувалася під пером найвидатніших її законодавців, ми даємо інші близькі їй варіації жанру — байку-приказку, коротку, зведену дуже часто до приповідки, те, що звали: польський байкар Красицький — przypowieścią, Гулак-Артемовський — приказкою, Боровиковський — «прибаюткою», а російські теоретики XIX в. (Остолопов) — апологом, апологічною епіграмою, — і притчу (параболу), до якої зверталися найталановитіші наші поети, яким не чужа була нотка дидактизму, — Франко і Леся Українка. Робимо ми це тому, що: 1) тяжко провести будь-яку межу поміж сутою байкою і двома допіру названими байкоподібними формами, що являються немовби її сателітами, і 2) притягнення приказкового та притчевого матеріалу забезпечує повноту репрезентації апологічного жанру в цілому.

2

Спочатку — кілька довідок з теоретичних робіт, щоб умовитись відносно уживаних тут і нижче термінів.

Для загального означення жанру ми користуємось словом аполог. Байку, приказку і притчу вважаємо трьома ґатунками апологічної літератури. Таке означення не перечить давнішим теоретичним працям, сучасним народженню нової української байки. «Аполог», — читаємо ми в «Словаре древней и новой поэзии» М. Остолопова, — есть нравоучительная баснь или вымысел, клонящийся к исправлению человеческих нравов». І далі: «Юлий Скалигер производит сие слово от ἀπό и λόγς, т. е. речь, заключающая в себе более того, что в ней представлено». «Словарь» Остолопова вказує, таким чином, на дві характеристичні риси всього жанру, на дидактичну його спрямованість та інакомовний характер того, що давніше звали «басенным рассказом» чи то «рассказом басни».

Першу рису апологічного роду (жанру), його учительность — докладно з’ясував Потебня в своїй книзі: «Из лекций по теории словесности. Басня. Пословица. Поговорка»[499]. Розповівши біблійний аполог про дерева й терен (з «Книги Суддів Ізраїльських»), відому українському читачеві з віршового переказу Франка[500], до речі, сильно змодернізованого, біблейську притчу пророка Нафана, якою той докоряє Давида, та Стезіхорове оповідання про суперечку коня з оленем, що, згідно з переказом, з’ясувало людності міста Гімери небезпеку тиранії, — Потебня приходить до висновку, що аполог має певне практичне значення, конкретизуючи оповіданням-прикладом якусь загальну, спочатку неясну думку і разом з тим намагаючись визначити людське поводження, «вплинути на волю і вчинки людей». Аполог виникає і служить «важную службу в обстоятельствах, когда не до шуток и празднословия»[501].

Про інакомовність оповіді — цю другу особливість апологічного жанру — дуже широко говорять як старіші, так і новочасні теоретики жанру. Наприкінці статті про байку «Словарь древней и новой поэзии» відзначає: «Причиною происхождения басни (по-нашому, аполога взагалі. — М. З.) было желание поучать, не принимая на себя вида учительского», а при такій умові «вымысел или аллегория бывают иногда полезнее, нежели простое нравоучение»[502]. В новій роботі Лідії Віндт ця сама думка сформульована вишуканіше й точніше»: «Основной признак басни (знову підставляймо загальне означення апологу — М. З.) — иносказание или семантическая двупланность: описываемое происшествие имеет значение не только само по себе; оно является символом или знаком. За повествовательным планом всегда просвечивает некоторая общая схема, сводимая обычно к нравоучительной сентенции»[503]. На двопланності, тобто на безперечній наявності в кожнім апологу оповіді і затаєної під нею якоїсь загальної схеми настоює і О. М. Фінкель у своїй статті до українського перекладу лекцій Потебні[504].

Інакомовність апологу не єсть інакомовність символічна, властива іншим поетичним жанрам. Символ може мати багато тлумачень, на той час інакомовність аполога якнайсуворіше обмежена. Як уважав іще Лессінґ, аполог є ілюстрацією якогось загального твердження морального. Це загальне твердження і становить його сенс. Для того, щоб читач або слухач не сприйняв апологу, як поетичний твір взагалі, щоб не дати алегоричному його образу перетворитися на символічний, отже, зафіксувати і сформулювати його єдиний сенс, — автор і додає поучення, науку, де і з’ясовує своє оповідання. «Поетичному творові взагалі можна одночасно надати кілька значень, або навіть не знати точно, що саме він визначає. Для апологу це щось неприпущенне; тлумачачи байку, кожний знаходить для неї певне значення і до того ж єдине. Через те «Півень і Перлина» — байка, а лермонтовський «Парус», — не байка»[505].

Цю думку можна ще доповнити. Чи візьмемо ми лермонтовський «Парус», чи який інший інакомовний по-символічному, отже, многозначінний твір, напр., його перероблену з Гайне «Сосну», — ці поезії діють на нас найбільше своєю емоціональною насиченістю. Емоціональний набій, в них закладений, — їх найголовніший козир. Він спричиняє їх сугестивну силу, їх поетичне увіювання. На той час відомий пасаж однієї з лермонтовських поем:

На гордых высотах Ливана

Растет могильный кипарис,

И ветви плюща обвились

Вокруг его прямого стана.

Пусть вихорь мчится и шумит

И сломит кипарис высокий, —

Вкруг кипариса плющ обвит:

Он не погибнет одиноко, —

роз’яснений в дальших рядках: «Так миру чуждый Зораим / Не вовсе беден: Ада с ним» і так далі, на протязі десятка рядків, кінчаючи словами: «Судьбина их соединила / А разлучит одна могила», — є щось інакше. Це є чиста алегорія. Вирваний з поеми і наведений десь у хрестоматії, цей фраґмент міг би увійти до відділу «Притч», фігурувати серед творів апологічного роду. Він діє на нас не емоціональним зарядом, якого не має, а логічною своєю продуманістю. Приємність його сприйняття полягає в установленні відповідностей межи висловленим і задуманим. Формулюючи цю особливість апологу взагалі і застосовуючи її до одного з ґатунків апологу, до байки, рецензент «Северных цветов» 1831 р. писав: «Басня требует поэзии ума, т. е. отчетливости в создании, обдуманности в цели, глубокой истины в применениях и, так сказать, целости и полноты обеих частей ее — вымысла и нравственных следствий, из нее извлекаемых»[506].

Інакомовна однозначність апологу не заважає йому знаходити щоразу нові застосування, підводити під загальну схему, виповіджену в нім, все нові й нові конкретні з’явища. «История басни (ми скажемо: апологу. — М. З.) полна случаями таких новых применений. В средние века все басни Эзопа были перетолкованы в духе христианской морали и снабжены длинными и благочестивыми комментариями; у Демьяна Бедного те же басни Эзопа изображают классовую борьбу. Аргументация от басни, особенно развитая у античных ораторов[507], или ссылка на басню, как колкий намек, применяется еще в наше время в общежитии, хотя почти изгнана из литературы. В эпоху же расцвета русской басни они встречаются даже в политических обзорах. Ехидные советы прочесть такую-то басню — излюбленный прием литературной полемики».

Ссылка на басню играет роль pointę во многих эпиграммах:

Ты Пушкина произведенье

Ценить не можешь, знаю я:

Ушам осла невнятно пенье[508]

И светлый голос соловья.

Нове застосування ходячої фабули інколи межує з цілковитим її переосмисленням. Банальне, розхоже, елементарне може стати філософічно значущим, архаїчне — зробитися модерним. Прикладом може служити філософічна інтерпретація досить простих фабул у «Баснях Харьковских» Сковороди або розшифрування притчі про Інорога в «Моєму Ізмарагді» Франка. В старохристиянськім духовнім романі «Варлаам та Йоасаф» притчу про Інорога розповідає пустельник царевичу, якого має навернути до правої віри. Утікаючи від страшного звіра, «да не будет тому в снідь», якийсь чоловік потрапив у велике провалля; щоб не впасти на дно, учепився за коріння дерева і ноги свої поставив «на рососе нікоей». І вже думав, що він — «у мирі й твердині», коли враз зауважив, що миші, біла і чорна, підточують дерево, за яке він ухопився, що на дні провалля лежить змій, огнем на нього полихаючи; що та приступочка, на якій він поставив ноги, є кубло аспидове. Серед усіх тих небезпек впало йому в очі трохи меду, «от ветви древа каплюща», і чоловік, «толиких и такових зол забив, устремися к сладості мала меду оного». За оповіданням йде тлумачення:

«Инорог… образ есть смерти, гонящія убо постигнути адамский род; пропасть же мір есть, исполнь всяческих зол и смертоносних сітей; древо же от двою миши непрестанно подгризаемо, его же ухитивше держимся, время есть коегождо жизни, скращаваемо и скончеваемо час ради дневних и нощних и к посіченію помалі приближаяся; четири же глави аспидови… составленіе человіческого тілесе назнаменавает… к сим же и огнеобразний он и неистовий змій страшную проображает адову утробу… медовная же капля сладость являет міра сего сладких, ими же той прелщая своя други, не оставляет их пещися о своем спасеніи»[509].

Франко витравляє з притчі християнські її елементи. Притчу у нього розповідає «Готама Будда, Азії світило», і його тлумачення відходить від пустельникового. Змій на дні — не адова паща, але вічне забуття; мед, що примушує забути про небезпеку, не «сладость міра сего», соблазн живущих, що відтягає людину від спасенних думок, — але «чиста розкіш братньої любові».

Се той чудовий мід, якого крапля

Розширює життя людськеє в безмір,

Підносить душу понад всю тривогу,

Над всю турботу із-за діл минущих

В простори, повні щастя і свободи…

Таким способом стара, християнським духом надихана притча застосовується до моральної свідомості дуже далекої від традиційного світогляду людини.

«Семантична двоплановість» (інакомовність) та дидактична спрямованість суть родові ознаки апологу. Які ж специфічні ознаки кожного з трьох названих вище його ґатунків — байки, притчі, приказки? Почнімо з найпопулярнішого із них — байки.

Перша специфічна ознака байки, що відрізняє її від притчі і приказки, — є фабульна її завершеність. Про це одностайно висловлюються старі й нові теоретики. У Остолопова, що в своїх формулюваннях спирався на Мармонтеля, знаходимо вказівку про тотожність байки з поемою. Байка — поема в мініатюрі. «Всякая басня должна иметь действие, как и все прочие поэмы, следственно — вступление, узел и развязку; должна иметь определенное место и потребное число действующих лиц с собственными их характерами»[510]. На тому кладе наголос і Потебня. В своїх цитованих лекціях він виписує тургенєвську поезію в прозі: «Necessitas — Vis — Libertas»: «Высокая костлявая старуха с железным неподвижно тупым взором идет…» — і, поставивши сам собі запитання: «Чи байка це?» відповідає: «Утверждаю, что это не басня». Це образно, рельєфно, але це фіксує тільки один момент — на той час, як «непременное условие басни составляет то, что она заключает в себе действие, т. е. ряд изменений»[511]. Мальовничі аксесуари при певній фабульній укінченості, елементах характеристики і діалогу наближають байку до невеличкої новели.

Друга специфічна риса байки — її герої. «Свойственные басне действующие лица суть животные и даже неодушевленные вещи. Сим-то отличается она от притчи или параболы, в которой описываются люди или люди вместе с животными». Це твердження «Словаря древней и новой поэзии» уточняє нова теоретична думка: «Действующие лица (басни) — животные и предметы неодушевленные, которые при применении должны служить символом людских отношений. Существование басен с героями-людьми не меняет дела. Отдельные произведения воспринимаются не изолированно, а на фоне идеи целого жанра, существующей в литературном сознании. Допущение бессловесных (героев) в литературу накладывает свой отпечаток и на басни о людях. Изредка вкрапленные в общую массу, они воспринимаются не как «рассказы из жизни людей», а как звенья в пестром ряду условных, полуреальних басенных героев. Целый сборник басен о людях был бы выпадением из жанра»[512].

Третя риса байки — її нотує тільки остання стаття Лідії Віндт — полягає в особливостях сюжетного будування. Розвиток дії в байці найчастіше проходить у двох моментах: вихідна ситуація намічає певну розв’язку, але розв’язка наступає несподівана і кардинально відмінна, інколи просто протилежна наміченій. Вона ламає позначену спочатку лінію. Прикладів такої двомоментності сюжетного розвитку та несподіваності розв’язання можна навести безліч. Ми вкажемо два, репрезентовані серією прикладів у нашій збірці. Дві наймички, що живуть у невпокійної господині, ненавидять півня, що рано вдосвіта підіймає на ноги господиню, а їх садить за роботу. Щоб виспатися хоч коли-небудь усмак, вони зводять півня. Розв’язка: господиня, не маючи півня і втративши з ним знання часу, починає будити їх серед ночі. В інших байках такого розподілу дії на два моменти немає, але тоді байка зводиться до якоїсь несподіваної кінцівки, загостреної, інколи афористичної, що звучить парадоксально на тлі попереднього оповідання. Вельможний урядовець стає по смерті перед судом і, здаючи на тім світі про своє життя звіт, признається, що він ні про що не дбав і нічого не робив, і всупереч усяким принципам і видимій справедливості потрапляє до раю. Загальна опінія не може помиритися з таким винагородженням бездіяльності та лінощів. Але мудрий суддя уміє її заспокоїти:

Не знаешь дела ты никак.

Не видишь разве ты? Покойник был дурак.

Что, если бы с такою властью

Взялся он за дела, к несчастью?

Ведь погубил бы целый край

И ты б там слез не обобрался…

Затем-то и попал он в рай,

Что за дела не принимался.

Крім цих трьох головних рис, що характеризують байку мало не на всім протязі її існування, є ще дві ознаки формального порядку, що характеризують байку XVIII—XIX вв. Це своєрідна ритмічна її структура — її користування різностоповим ямбом («Басня на русском языке, — зазначає Остолопов, — может быть писана стихами всякого размера, но по большей части употребляются в ней вольные ямбические стихи») і загальне наставлення її на живу розмову — на розмовну синтаксу і знижену лексику. Останню вимогу виразно поставлено вже XVIII віком. Сумароков у своїй «Епистоле о стихотворстве» ставляє байку серед жанрів низької літератури, безпосередньо перед іроїкомічною поемою, хоч і застерігає в ній проти зайвої грубості тону:

Склад басни должен быть шутлив, но благороден

И низкой в оном дух к простым словам пригоден,

Как то де ла Фонтен разумно указал

И басенным стихом преславен в свете стал,

Наполнив с головы до ног все притчи шуткой,

И, сказки пев, играл все тою же погудкой.

Быть кажется, что стих по воле он вертел

И мнится, что писав ни разу не вспотел:

Парнасски девушки пером его водили

И в простоте речей искусство погрузили[513].

О. Ю. Ізмайлов в теоретичній праці своїй «О рассказе басни» теж вимагає простоти слога, перекладаючи одним словом La Simplicité et le Familier французьких поетик. Але його вимоги пуристичніші, ніж сумароковські. Звичайними, простому стилю властивими виразами він уважає ті, що уживаються в розмові і зрозумілі «для всех состояний одной нации». Цим, з одного боку, виключені слова й звороти, властиві високій літературі, з другого — краєві, місцеві або уживані самими-но соціальними низами. Так, напр., Ізмайлов уважав стилістичним огріхом у байці такі вирази (їх можна пояснити пародією на високий стиль):

Воссяду на кирпич с поникшею главой

Небесного под кровом свода.

З другого боку, Жуковський уважав занадто як на байку вульґарним криловське: «В зобу дыханье сперло».

Але фактично на середній позиції тяжко було утриматись, і самі теоретики середньої лінії раз у раз сходили в діл. Сходив до низького стилю Сумароков[514], що його «непомерная смелость» «оскорбляла образованный вкус»; сходили й інші, що «обременяли» і навіть «безобразили» свої твори «вынужденно простыми выражениями, безвкусными картинами». Так, «русскому Теньеру» або: «подгулявшему Крылову»[515] — Ізмайлову доводилось обороняти свої й чужі стилістичні ходи від докорів критики: «Слово царап покажется иному строгому критику столь же низко, как и ан, как бишь и т. п. Но я осмеливаюсь спросить, какими другими словами эти заменены быть могуг и почему они низки». Упорядник «Словаря древней и новой поэзии» гадав, що «простое выражение болван болваном», як і деякі стилістичні ходи у Дмитрієва в байці «Дуб и Трость», «могут всякому понравиться». До того ж мармонтелівська вимога простоти перетворилась в рос. літературі на вимогу народності, отже — натуралістичного трактування селянського побуту (пор. байку «Двоє селян і Хмара» у Флоріана і в Ізмайлова), та на вимогу розроблення розмовного стилю та інтонації. Остолопов теоретизує: «Помещение кстати простонародных выражений и пословиц… придает иногда много приятности в баснях». І варт хоч би побіжно переглянути виписки з різних відгуків критичних на байки Крилова, так пильно зібрані в книзі Кеневича, щоб побачити, як тими рисами народності дорожили і в чому найбільшу заслугу байкаря покладали. Крилову записують на плюс те, що він «искусно извлекает из наречия простонародного самые, так сказать, удобные и назидательные выражения», «изощряет» у російській мові те, «что способно к вписыванию нравов», «наделяет слова своего выбора патентами на ум» і т. п. «Краски местные», «веселое знание языка и нравов», «новость в языке» — тобто використання свіжих, не знаних у літературі мальовничих засобів мовних — уважаються «высочайшею тайною» байкарського мистецтва. В байці добачають жанр народний par excellence — «вестовщицу духа и характера национального».

Після цього не тяжко провести грань межи байкою і притчею, межи байкою і приказкою (або апологом-епіграмою).

Притчі, по-перше, не властива фабульна насиченість та завершеність байки. В наведеній у нас притчі про Інорога ми маємо тільки один фабульний момент: людина зависла у проваллі і розглядається навколо, зважує обставини. Що сталося з нею далі, ми не знаємо. Розповівши про небезпеку вгорі і внизу та про солодощі меду, притча зупиняє всякий фабульний рух і негайно переходить у розшифрування образів, що й становить її raison d’être. Таку саме бідність дії, недорозвиненість фабули ми бачимо і в уривкові «Saxifraga» Л. Українки, і в її «Казці про велета». В останній розв’язки, власне, й немає: вона тільки намічена, як певна можливість. По-друге, притча не має тих специфічних героїв, які властиві байці. Люди й звірі, що в ній виступають, не мають того умовного ірреального характеру, що примусив Потебню прирівнять байкові персонажі до шахових фігур, з певними раз назавжди визначеними ходами. По-третє, притчі не властиве те прямування на понижений словник та розмовну синтаксу, яким визначається байка. «В притче смешно было бы слышать царя, говорящего или действующего подобно простолюдину», — зазначає стара поетика, і про це саме свідчить хоча б порівняння притч Лесі Українки з байками Глібова.

Знов інші прикмети виділяють в окремий ґатунок жанру приказку, або, як названо її вище, апологічну епіграму. В російській літературі її зразки подав Дмитрієв, що його чотирирядкові перекладні апологи:

Мартышка, с нежностью дитя свое любя,

Без отдыха его ласкала, тормошила —

И что же? наконец в объятьях задушила…

Мать слабая. Поэт, побереги себя! —

подали потім вдячний матеріал для влучних і веселих пародій:

Одна свеча избу лишь слабо освещала,

Зажгли другую — что ж? изба светлее стала.

Правдивы древнего речения слова:

Ум — хорошо, а лучше два.

У польській літературі цей ґатунок алегорично-розповідного жанру досить ретельно розробляв Ігн. Красицький (1735—1801); а за ним пішов дехто і з українських авторів. Аполог-епіграма втиснена в кілька рядків, немає і детально показаної дії. Коротенькі, на чотири, шість, maximum на 8—10 рядків, дидактичні поезійки «не могут уже по краткости своей заключать не только законченного действия, но даже удовлетворительного рассказа о действии, требуемого правильною баснею». Зате в ній яскравіше виступає загальна схема і, так мовити б, без остачі переходить у кінцеву сентенцію, висловлену часто засобами народної приповідки. Звідси і той термін, який привласнили їй українські автори: приказка, прибаютка.

Із трьох перечислених ґатунків жанру на українському ґрунті найширше розвинулася «правильна» байка, значно менше — приказка і найменше — притча[516].

3

З’явилися вони в найперших початках нового українського письменства. Байка йшла у нас слідом за іроїкомічною поемою та пародійною одою, поряд з комічною оперетою і випереджаючи повість.

Причину ранньої появи у нас цього жанру Грінченко, як відомо, добачав у наявності величезного фольклорного запасу. «Природжений гумор і уміння висловлюватись алегорично, — писав він[517], — що проймають усю натуру українця, а також в зв’язку з тим безліч приказок, прислів’їв і примовок, які ми знаходимо в народі, виразно свідчать про те, що українській вдачі зовсім не чужий, а навіть і дуже рідний той літературний жанр, котрий звичайно зветься байкою. Сама мова, багата синонімами, фігуральними образними виразами, здається, давала ще більшу змогу розвитися цьому родові літературному. І справді, байки з’явилися…»

Що можна відповісти на цю наївну патріотику молодого Грінченка, захопленого етнографа й народника-публіциста? Байка — жанр інтернаціональний, і не менше, як українській вдачі, відповідає він натурі давнього індуса, що породила «Панчатантру», і давнього грека, що стільки байкових мотивів зібрав під іменем Езопа, і ґалантного француза XVII в., що утворив лафонтенівську байку, і росіянина XVIII—XIX вв., що дав теж літературні продукти, з якими навряд чи зможе українське письменство мірятись.

До того ж, як побачимо далі, не так-то й широко українська байка скористалася з українського фольклорного запасу і чи не більше живилася ходячими байковими, з літератури відомими схемами, аніж творила нові фабули на підставі численних своїх прислів’їв.

Інтерес до байкового жанру на початках XIX в. можна скоріше поясняти літературними поглядами та потребами тогочасного українського автора й читача.

У величезній більшості цей автор і цей читач походять із служилого дрібно- і середньомаєтного дворянства, що вперше сформувалося з козацької старшини в третій і четвертій чверті XVIII в. і поклало свою печать на ввесь розвиток культурного життя українського, мало не до самого визволення селянства, до кінця 50—60-х рр. Значною мірою русифікований, цей дворянський автор і споживач літератури поволі, вже в пору Котляревського — Квітки втратив у масі своїй політичний патріотизм, що такою любов’ю до «умоначертания прежних времен» переймав Полетик та Капнистів, що диктував запальні фрази зашифрованому авторові «Истории Русов» і невиправдане слово про «незгаслий дух Полуботка» молодому Миколі Маркевичу. Але й зробивши кар’єру, визначившись на державній службі, віддавши себе на службу російській державності, «умные украинские головы» не до краю позбувалися «природного предпочтения» «своей землицы». Навпаки, під впливом ідей народності, що почали діяти вже в 10—20-х роках XIX в., вони розвинули патріотизм етнографічний. Побутові традиції вивітрювалися дуже помалу, і хоч як освічені Каразіни висміювали ту пору, коли навіть у багатих господах не було ліврейних льокаїв, хоч як небезпечними виставляли вони благонадійних людей на кшталт Квітки, але почуття племінної осібності не підупадало, прив’язаність до української мови не вмирала. Мирно здебільшого уживаючись з російською мовою (результат виховання в російській школі), вона творила своєрідну двомовну російсько-українську літературу на чолі з Котляревським, Квіткою, Гребінкою, молодим Гоголем, Стороженком, Сомовим та інш. Квітка і Гоголь-син, Стороженко і Гребінка стоять в одному культурному потоці, по-різному тільки розподіляючи свою роботу межи обома мовами — культурною та витонченою високими матеріями російською і рідною з дитинства українською.

Українська побутова й мовна стихія, як те слушно вказав Вол. Дорошенко[518], надто сильно діяла по дрібнопоміщицьких маєтках та родинах — а з них здебільшого й вийшли творці української літератури початків XIX в., що «по влечению любопытства» випробовували «ресурсы и способность» рідного діалекту. В яких межах вони вважали його придатним до літературного вжитку? В досить вузьких. Хто з них працював у високих жанрах — в епопеї, трагедії, в духовній і світській оді, той плекав російську мову. Навіть у 30-х роках думка Квітчина про придатність української мови для літератури високої й зворушливої надто сміливою видавалася для Гулака-Артемовського, і треба було його невіру збивати літературною практикою — написанням «Марусі». Зовсім інакше стояла справа з низькими жанрами, як травестійна поема або бурлескна ода. Український споживач російської книжки, перечитуючи «Елисея» В. Майкова або «Энеиду» Осипова, не раз повинен був відчувати, як до речі було б у такому жанрі, де характерне слівце й просторіччя припускалися, — барвисте і приперчене українське слово. За іроїкомічною поемою щодо приступності зразу ж стояли комічна оперета та байка, що визначалися як жанри середні, але фактично розробляли звичайну, просту, низьку мову. І не випадково, мабуть, найколоритніший представник нового українського письменства Котляревський, поряд з «Енеїдою» і «Наталкою Полтавкою», спробував свої сили і в байці. «По рассказу д. ст. сов. Ф. Ф. Киселева, — спогадує біограф Котляревського С. П. Стеблін-Каменський, — он перевел на малороссийское наречие несколько басен Лафонтена, превосходно, но они утратились»[519]. Тільки випадково в ролі першого байкаря маємо ми не талановитого гумориста Котляревського, а блідого й тяжкословного П. Білецького-Носенка. А проте для історика письменства невелика обдарованість Носенка не має такого значення: автор з нього досить характерний і для ідеології, і для стилістичних тенденцій раннього українського байкарства.

4

Павло Павлович Білецький-Носенко (1774—1856) — типовий представник дрібномаєтного шляхетства. Замолоду військовий, капітан у відставці, потім педагог і, здається, з покликання (він і в старості зберіг виразну дикцію педагога і звичку екзаменувати)[520], — був він великою мірою людина старих іще поглядів. В своїх політично-економічних трактатах брав під оборону інститут кріпацтва, а в листуванні зберігав старосвітські формули чемності[521]. Був він спочатку і ворогом «малороссиянства», і самий дух його ненавидів, і, тільки потроху призвичаївшись, став писати українські поеми на зразок «Енеїди», романи з української старовини, балади і байки.

Відколи він почав компонувати свої байки — трудно сказати. Сам автор у «передмові до своїх казок» початок своєї писанини датував так:

Ген-геть я кинув грім гармати,

Прудкої кулі різкий свист,

Каліцтво й стогн (sic), убравсь до дідовської хати…

Щоб з думкой дівонькой латвіше пустувати,

Або в глуші ладнать косу і діда плуг

І вас компонувати.

Але військову службу автор покинув р. 1798-го, а перші його твори позначені тільки 1812 р., мало не через п’ятнадцять років після того, як «повішено» було шаблю. Ще р. 1804-го він одштовхнувся від «духа малоросіянізма», якому так чи інакше його байки служили. Либонь, не раніше того ж 1812 р. і розпочав він свою роботу байкаря. Закінчив він її десь між 22 і 29 рр. В реєстрі його літературних творів, що знаходимо у М. Петрова, — «басни (числом 333), переделанные на малороссийский язык с лучших французських, немецких и русских баснописцев, также и соб. сочинения», стоять на 15-му місці межи баладами, писаними в 1822—1829 рр. і «Начальным основанием римского права», 20.VI.1826 поданим міністрові нар. освіти. Таким чином, величезний збірник написаний за досить короткий час і нам нема потреб заперечувати авторське посвідчення, що писав він свої казки — «змагаяся з нудьгой» — «як лізли в глузд до мене нашвидку».

Джерела Білецького-Носенка досить розмаїті. Він сам указав і почислив їх у присвяті своєї «байківниці».

Тобі, народ блаженной України

Під міцною стріхóй Росії добрий, вірний,

Як твій слухняний віл,

Так працьовитий, мирний…

Тобі, твоїм синам

Ці казки, мов діток своїх, ввіряю.

Нехай розходяться в твоїм родючім краю,

Щоб жодний те чував

На дідовської мові,

Що Дмитрієв, Крилов, Хемніцер москальові,

А Геллерт німцеві так гарно розказав,

Що Флоріан, Фонтен, з'єднавши жваву музу,

Пустуя, крутячись, найкраще написав

Жартливому французу.

На першому місці стоять росіяни Дмитрієв, Крилов, Хемніцер, але порівнюючи «джерело московськеє» в «Приказках» використане не дуже сильно[522]; слідом за росіянами ідуть Геллерт і французи Лафонтен і Флоріан. Останніх використано найдужче: перші дві книжки «Приказок» є переклад перших двох книг французького байкаря, починаючи з знаменитого «La Cygale et la Fourmi» — всього речей, перекладених з Лафонтена, на приблизний підрахунок поверх 90. Переклади з Флоріана становлять майже цілком XI книгу і компактними групами стріваються в книгах XII і XIII, всіх їх поверх 30. Білецький-Носенко сам вказує інколи, звідки той чи інший переклад зроблено; часом це робить він в заголовку, але частіше в самому тексті:

Се каже Лафонтен (1,12)…

Ось Лафонтен що радить —

Як лихо припече: солодка річ не вадить (VI, 19)…

І сюю приказку Крилов писав для їх (IX, 19)…

Бо в хисті ці живуть, як каже Флоріан (XII, 10)…

І каже Флоріан (XI, 2)…

Щодо самого методу перекладу, то Білецький-Носенко прекрасно знає, що завдання кожного байкаря підновити і по-своєму переробити загальновідомий сюжет. Тому, вибираючи найкращі, «найлатвіші» речі з набутку французьких, німецьких, російських байкарів, він уважав за потрібне надавати їм українського колориту:

У них що латвеє, признаюсь, я те взяв

Та й злицював в плахти, та й підголив чуприни.

Цим цілям у Білецького-Носенка служать топографічні вказівки — перенесення дії на Україну. В байці про пару волів ручих і пару ледачих (XI, 5) він згадує Крим, якого у відповідній байці Хемніцера («Ретивые и ленивые кони») немає. В «Родинах гори» він згадує Прилуку («Принаймні городок, коли були в Прилуці»), Удай, Дніпро, Київ (XII, 18; II, 13; VIII, 15; І, 18). Інколи ці топографічні вказівки дуже спеціальні — прилуцько-повітові, що для читача з іншої території потребують пояснень:

Аж ось і перевіз і треба йти уброди,

Бо мосту й паромá,

Як в нас на Половій, і з віку там катма.

До цього додано авторську примітку: Полова — ім’я річки в Прилуцькому повіті Полтавської губернії.

З тією ж метою Білецький-Носенко вводить натяки на історичні події, на побутові форми минулого. В переробці криловського «Кота і Повара» читаємо, що кухар замолоду не раз коштував субіток. Субітки згадуються і в іншій байці: «Кішка перелицьована в дівчину». Школяр характеризується як шалений курохват. В байці XIII, 15, читаємо:

Раз в спасівські жнива,

Коли найгірш, бува, плюндрує татарва.

Із історичних осіб згадуються Палій-запорожець, Сковорода; останній аж двічі (IX, 3; XII, 8; XII, 11). Але варт, наприклад, поглянути хоча б на образ Сковороди, щоб побачити, як мало в ньому історичної і побутової правди.

Байка, в якій Білецький-Носенко вивів Сковороду, перекладена з Флоріана:

Myson fut connu dans la Grèce

Par son amour pour la Sagesse;

Pauvre, librę, content, sans soins, sans embarras,

II vivait dans le bois, seul, méditant sans cesse

Et parfois riant aux éclats.

Un jour deux Grecs vinrent lui dire:

De ta gaité, Myson, nous sommes tous surpris.

Tu vis seul; comme peux-tu rire?

Vraiment, repondit-il, voila pourąuoi je ris.

Легко зрозуміти, чому цей образ філософа, що живе в лісі, задоволений своєю долею, викликав в уяві байкаревій характерну постать Сковороди:

Давно у нас на Україні

Жив добрий філозоп Сковорода.

В його була розумній борода,

Як в багатьох панів підголені чуприни;

Хоч вітром мав набитую кишень,

Ні гадки ні об чім, веселий цілий день

З свистілкой, з книгою; що Біг надав — все радий,

Що люди між собой гризуться, мов ті гади…

Що ж мав би він робить?., і т. д.

Проте, що історично правдивого в цій постаті українського філософа? Його зовнішність — це зовнішність античного філософа з бородою і в плащі (на той час, як Сковороді властива була саме «підголена чуприна»); його ставлення до світу і людей — цей демокритівський сміх над глупотою людською — абсолютно не відповідає сарказмам і патетиці Сковороди, його томлінням і нудьзі («Ах ти, скука, ах ти, мука, ах, докучлива печаль»); а його манера триматися з людьми найрізкіше розходиться з гієратичною повагою Сковороди, що так вражали своїм контрастом з його чобітьми із «благословенної юхти» та сірою свитою.

Надати мандрівним байковим сюжетам українського колориту перешкоджало у Білецького-Носенка і його класичне виховання, його затопленість як у міфології та історії греко-римській, так і в слов’янській богівщині. Речовий його добір — із псевдокласичних запасів XVIII віку. Грецько-римською історичною і міфологічною номенклатурою, емблематично трактованою (Пієриди, Олімп, Ганімед, Марк Туллій, Горацій) Білецький-Носенко користається повною мірою. Наймички, убивши півня, що будив удосвіта їх господиню, потрапляють «із Сцілли в Харибду»; орел антономастично зветься: «Коханая Зевеса птиця», справедливість — «ваги Фемідині». Псевдокласичної спадковості Білецького-Носенка не полегшують слов’янські перейменування грецьких та римських богів: Святовиди, Чорнобоги, Позвізди, Перуни, Пеки тощо.

Блідість місцевих фарб, невміння дати український колорит спричинили і неґативні оцінки Білецького-Носенка в українській літературній критиці: Грінченко називає його письменником важким і не народним. О. К. Дорошкевич цю думку деталізує: приказки Білецького-Носенка — «переказано занадто нудно, довго, з непотрібною деталізацією, без жвавого руху дійових осіб». Художні його образи (напр., лисиці, вовка, лева) — «мертві, малохудожні, без яскравих індивідуальних рис: через те вони не виділяються з сили інших, а зливаються з ними в одну загальну пляму. Цьому сприяє і важка, прозаїчна мова приказок, перейнята силою лексичних та стилістичних помилок проти основ української мови (запозичення з російської та польської мови, невдатні неологізми тощо»[523]).

Ідеологічна сторона байок Білецького-Носенка позначена здебільшого консервативною, охоронницькою тенденцією. Подібно до Котляревського, що слідом за Осиповим змалював французів на Цирцеїному острові — собаками: «Французи ж давнії сіпаки, / Головорізи-різники. / Ці перевернуті в собаки / Чужі щоб гризли маслаки», — озброюється проти Французької революції і Білецький-Носенко. Ідеологи революції у нього «дурисвіти», «брехень негладких ковачі». Цілу байку «Золотий дощ» скеровує він проти тих, що «хтять весь світ равенством наділить». Подібно до всіх рядових представників малоросійського дворянства, він монархіст і прихильник автократизму. Він певен, що найкраще, найбезпечніше живеться з царем і під царем: «Він певно од врага і грізно заховає». Він, хоч і бере з держави «чималу чинш» — «дак і союз з таким міцніш триває». Політичної традиції старшини XVIII в. в Білецькому не знати зовсім. Карл XII пам’ятний для нього лиш тим, що настрашив український люд (байка IX, 17); Палій у нього — «потвора із Запорозькой Січі» (байка IX, 13), що «погайдамачився» і набрався грошей; Мазепа — тиран і «лихеє зілля». Соціально-політичними відносинами кріпацької Росії Білецький-Носенко задоволений; на селян він дивиться звисока: вони фігурують у нього під назвами — мугир, мужлан, жмуд, ґевал. Хоч разом з тим жмудом зветься і Езоп — і то в байці, де віддається хвала мудрому його рішенцеві; незначному становищем Сковороді приписується перевага над голеними панськими чупринами. Єсть вихватки і проти панських синків «без глузду і душі» — які б «без тітоньки змарніли у глуші». Правда, ці вихватки трапляються дуже зрідка і ніде не зачіпають соціально-політичної системи в цілому.

Сам Білецький-Носенко високо підносив значення свого літературного почину.

Коли вдалось мені усмішку ісхопить,

Простацький глузд к добру хоч трохи зворушить,

Я діла важного зложив початки.

В передмові до своїх байок він впадає в тон усіх незліченних «Пам’ятників», пророкує собі широку славу разом із зміцненням українського слова. Він пише:

Мене поймуть в землі веселой і плодючой

Од гір хорватських до рівнин,

Де Дніпр реве в борах, піски мутить під кручой

Під кельями святих, пливе де тихий Дін,

Де чумаки гуляють

І по-українськи народи розмовляють.

Проте його початки великого діла довго лишалися під спудом; в світ з’явилися вони тільки року 1871-го, коли апологічний жанр у нас сформувався і визначився в усіх своїх характерних рисах.

5

Дальшу сторінку в історії української байки написали Гулак-Артемовський, Боровиковський, Гребінка.

Способами своєї роботи, зразками, на які орієнтуються, вони значно межи собою розходяться, — але всі три закладають підвалини української байки, що в дальшому розвитку пішла за ними, а не за невдатним їх попередником. Щодо розмаїтості використаних джерел всі три поступаються перед Білецьким-Носенком: ніхто з них не звертався безпосередньо ні до Лафонтена, ні до Флоріана, ні до Геллерта. Матеріал постачали їм або російські байкарі (Крилов переважно), або польські (Ігн. Красицький). Зате український колорит в характерах та побутових деталях дається їм легше — так само, як і мова їх відзначається більшою легкістю та правильністю.

Гулак-Артемовський — найстарший із трьох. Вихованець Київської семінарії та академічних класів, пізніше учитель польських приватних пансіонів, викладач польської мови, професор російської історії в Харківському університеті, — інтереси служби він ставив вище інтересів письменства, «не был в сущности человеком литературным», як спогадує один із найспостережливіших його слухачів (М. де Пуле). Проте мови і літературні форми йому давалися; він любив похизуватися добірністю французького свого писання, як і колоритністю української своєї розмови, і з власної цікавості, і з міркувань кар’єрних брався за літературні заняття, розв’язуючи в них стилістичні завдання. Друкуючи на сторінках «Украинского вестника» свої насичені слов’янщиною переробки «Загубленого раю» та поодиноких уривків французьких поетів XVII—XVIII вв. (Расін, Кребільйон, Деліль), він «осмеливался предполагать, что или изгнание славянского языка из круга нашей словесности (разумеется, в духовних материях) не принадлежит нашему веку, или заставит век наш жалеть об изгнании оного». Ще раніше, мабуть, написав він переробку «Налоя» Буало слов’янською мовою, і П. Зайцев, що надрукував про це спеціальну замітку, припускав тут стилістичну забаву віртуоза[524]. Р. 1827-го, посилаючи в «Вестник Европы» переклад ґетевського «Рибалки», він підкреслював у своїй роботі момент літературного експерименту. «Почтенный автор, — зазначала редакція, — говорит… в обстоятельном письме своем к редактору, что между прочим и по влечению любопытства захотел он попробовать, нельзя ли на малороссийском языке передать чувства, не заставляя читателя или слушателя смеяться, как от «Энеиды» Котляревского и от других с тою же целью написанных стихотворений». Певне стилістичне завдання привабило його взятися і за байки.

Зразком йому послужив Ігн. Красицький, галицький поляк родом, один із стовпів польського класицизму XVIII в., що досить легко умів поєднати духовний сан архієпископа Вармійського з такими творами, як «Монахомахія», та з вільнодумними тенденціями, що здобули, може, й незаслужене титло «польського Вольтера». Чому Красицький — це з’ясовує становище Гулака-Артемовського, як лектора польської мови. Провадячи це викладання з 1818 року по 1831-й, Гулак мусив спиняти увагу слухачів і на чільних постатях польського письменства, а що серед тих постатей був Красицький, можна бачити з того, що виклади свої наш лектор розпочав перекладом і надрукуванням в «Украинском вестнике» свого перекладу промови Дмоховського «На случай совершения памяти об Игнатии Красицком»: «Кто же из современников наших может быть более уверен в славе, как не Красицкий? Кто справедливее его может льститься жить долее в памяти потомства?..»

Красицький лишив після себе дві збірки байок: «Bajki i przypowieści», в чотирьох книжках або частинах, і «Bajki nowe», так само в чотирьох[525]. Байки Красицького (як говорилося про те побіжно в § 2) — короткі, здебільшого позбавлені подробиць як у дії, так і в характеристиках, і в цілому прекрасно могли б ілюструвати погляди Потебні, що уважав, ніби байка «ради годности ее к употреблению не должна останавливаться на характеристике действующих лиц, на подробном изображении действий и сцен» — погляди, блискуче спростовані мало не всією полафонтенівською історією жанру. Використовуючи Красицького, Гулак-Артемовський в ряді прикладів виступає як звичайний собі перекладач, даючи той самий тип аполога-епіграми, що і в первотворі; так зроблені байки: «Цікавий і Мовчун», «Лікар і Здоров’я», «Дурень і Розумний».

Йшов лікар у село, селу на безголов’я,

А із села біжить, злякавшися, Здоров’я.

«Куди, Здоров’ячко? — пита він. — Як ся можеш?» —

«Та цур тобі, я йду, куди ти не заходиш».

Rzecz ciekawą lecz trudną do wierzenia powiem.

Jednego razu Doktór spotkał się ze Zdrowiem.

On do miasta, a Zdrowie z miasta wychodziło.

Przeląkł się, gdy je postrzegł; lecz że blizko było,

Spytał go, dlaczegóż to tak spiesznie uchodzisz?

Gdzie idziesz? Zdrowie rzekło: «Tam gdzie ty nie chodzisz».

(Doktór Zdrowie. Bajki i przyp.,IV,5).

Порівнюючи переклад з ориґіналом, бачимо, що перший навіть короткий проти останнього: в ньому немає першої вступного характеру фрази; в оповідній частині відсутня така мальовнича деталь, як лікарів жах перед здоров’ям. Лікар розмовляє тільки тому, що все одно вже не розминешся. Перед нами тенденція до скорочення ориґіналу, яку потім доглянемо у Боровиковського.

В інших випадках Гулак-Артемовський поширює байку Красицького, обставляє її подробицями («Пліточка», «Дві пташки в клітці», або популярний у галицьких читанках «для нижчих і середніх кляс гімназіяльних» «Батько і син»). Взявши за вихідну точку байку Красицького «Dziecie і Ojciec» (Bajki і przypowieści, II, 4), Гулак-Артемовський не тільки поширив її вчетверо, але й ускладнив низкою вставок; в синові він малює «українського Федька, що вбиває у дяка собі в голову тму, мну, здо, тло і куштує березової кашки»; до байкового оповідання додає свій кінець, що збільшує комізм основного ядра «казки» і в якому байкар використовує деякі ефекти бурлескного тону:

Коли б було знаття, що гаспидська дрючина

Так міцно дошкуля, то, песькая дитина… і т. д.

Найдовільніше повівся Гулак-Артемовський з двома байками Красицького «Pan і Pies» (Bajki і przyp., III, 16) і «Groch przy drodze» (Bajki i przyp., III, 22). Перша з них має у польського байкаря всього 4 рядки (передаємо їх із складовим розміром ориґіналу):

Пес гавкав на злодія, труждався до рана;

На ранок його побито, бо розбудив пана.

Другу ніч проспав смачно, злодій в дім забрався;

Знову пса побито вранці, щоб знов шанувався.

Ці чотири рядки розгорнено в велику байку, позначену виразним сатиричним ухилом. Засобами розгортання служать пейзажні вставки («На землю злізла ніч»), жанрові картинки, діалог — надто останній: докладні розмови, що їх провадить Явтух, завдаючи хлости вірному Рябкові з панового наказу. Деякі риси в характеристиці пана, власне, в характеристиці його звичайних занять, нагадують нам інший твір польського автора, його сатиру «Pan nie wart sługi». Пан і тут і там — картяр; пан і тут і там зриває серце на вірному та догідливому служникові, і порції хлости-нагороди і в польського, і в українського автора однакові: «sto plag», «сотенька київ». Перенесеними з сатири Красицького видаються і кілька рядків моралі, яку у Гулака-Артемовського висловлює Явтух:

Той дурень, хто іде дурним панам служити,

А більший дурень, хто їм дума догодити.

(Порівн. «Kto ż panam dogodzi? tak legł tak ustał niekontent jegomość dobrodziej»)[526]. Таким способом з двох невеличких, на кілька рядків байок вирощено «дві великі сатири» (160 та 180 рядків), з яких одна важить на зловживання кріпацької системи, а друга має на увазі дворянських економістів-дилетантів та їх химеричні проекти.

Ідейне значення Гулакової байки-сатири в українській критиці підношувано надзвичайно високо. Розпочав цю традицію ще Костомаров в «Обзоре сочинений, писанных на малороссийском языке» (1844), підтримав Куліш в «Основі» (1861) і в інших численних висказуваннях. На думку Кулішеву, однієї цієї сатири досить, щоб незбита слава залишилася за її автором в українськім громадянстві. Кониський у «Відчитах» («Світ», 1881—1882) ладен був бачити в Рябкові образ «цілого українського люду, оберненого на кріпаків». Грінченко пророкував, що «Батько і син», «Пан та Собака» «ніколи не забудуться у нашій літературі». Тим часом громадська вага байки, як і художня її вартість, далеко скромніші. Порівняння моралі в Красицького («Pan nie wart sługi») і в Гулака доводить, що в українського автора вона звучить поміркованіше, як у польського; що ж до останнього, то його ніхто не вважав за «розхитувана підвалин» і сатиру його прийнято узивати делікатною, світською, «сатирою в манжетах» (Спасович). Зменшується сатирична ударність байки і її вульґаризмами: натуралістичні подробиці катування Рябка, в зв’язку з характерним слововживанням автора, з його образами, порівняннями — напр., язик у Рябка після кари

Був в роті спутаний, неначе путом з лик,

І ґерґотав, немов на сідалі гиндик…—

можуть навести на думку, що Гулак в тих мальовничих рядках зовсім не думає про несправедливість соціальну, що його гумористична вигадливість на образи зовсім у даному разі не до речі і свідчить тільки про брак сатиричного такту.

Учень Гулака-Артемовського з Харківського університету, що, можливо, під його впливом зацікавився польською поезією, Лев Боровиковський значно одноманітніший щодо формального типу байки і бідніший щодо громадського її сенсу. Не повелось йому і в критиці. Куліш, що виспівував таку хвалу Гулакові, без жалю й церемонії назвав байки Боровиковського «тупими».

Про свою залежність від Красицького Боровиковський писав сам у листах до М. О. Максимовича, уважаючи перекладеними з нього п’яту частину своїх байок[527]. І проте Красицькому він зобов’язаний не так сюжетом, як саме формою своїх байок. Майже все, що він писав, за винятком трьох речей, пересланих О. Я. Кониському і нині опублікованих у Зап. н. т. ім. Шевченка, так чи інакше тяжить до епіграматичного апологу, до приказки, ще більше скорочуючи той тип байки, який дав Красицький в обох своїх збірках. Байка Боровиковського остільки намагається стати прислів’ям, чи то ориґінальним, чи то з народного фонду зачерпненим, що дуже часто нехтує не те що деталями, але головними істотними моментами дії. За приклад може нам здатися байка «Хазяїн і Теля», перекладена з Красицького («Chłop і Ciele, Bajki nowe, II, 13). От як читається вона в Красицького:

Nie sztuka zabić, dobrze zabić — sztuka

Z bajki nauka.

Szedł Chłop na jarmark, ciągnąc ciele na powrozie

W lesie, w wąwozie.

W nocy burza napadła, a gdy wiatry świszczą:

W ciemności spostrzegł wilka po oczach, co błyszczą.

Więc do palki; jął machać nie myslawszy wiele:

Zamiast wilka, co uciekł, zabił swoje ciele.

Trafia się i nie w lesie, panowie doktorzy:

Sek pałka, wilk choroba, a cielęta — chorzy.

Шість рядків оповідання в цій байці Боровиковський звів до двох:

Іван хотів теля від вовка боронити,

Іван убив теля, хотівши вовка вбити.

Хоч яка коротка байка Красицького, а в ній досить образових деталей: буря в лісі, темнота, світяться вовчі очі, вимахування палицею без жодного обмислення, і нарешті лукаве:

«Trafia się і nie w lesie» на закінчення. В українського перекладача від них не залишилося нічого.

Взявши за зразок Красицького — суху короткість «Bajki і przypowieści» та нерівність рядків, характерну для «Bajki nowe», — Боровиковський на цю колодку набиває і байки, сюжет яких бере у Крилова («Коник і Муравей», «Суддя», що відповідає «Вельможе», «Мірошник», «Вовк і Вівчарі», «Щука»), і байки, матеріал до яких постачають йому мандрівний анекдот («Свій дім — своя воля») та народна приповідка («Багатий, бідний», «Крила у вітряка» etc.)[528].

Втиснені в тісні рамці, ранні байки Боровиковського (писані до 1836 р., видані вперше 1852 р.), справили враження малозмістовних і незначущих художньо[529]; пізніші ж, переслані в 70-х рр. Кониському, видимо, відбили на собі сліди душевної хвороби, яку байкар переніс в середині 50-х років і з якої вийшов ушкодженим… Тому й не дивно, що з усіх старших байкарів Боровиковському історики письменства «аж надто мало присвячували (і присвячують) уваги»[530].

6

Третій із трьох згаданих ранніх байкарів — Гребінка — є загальновизнана вершина нашого байкарства.

Гребінка не імпонує розміром своєї байкової спадщини. Невеличка книжка його «Приказок», що вийшла восени 1834 р. «в типографии Николая Ивановича Греча», обіймала всього два з половиною десятки речей, — і от, не вважаючи на розмір книжки, признано було, що ці приказки є перший незаперечний доказ «способности малороссийского языка к апологическим сочинениям»[531], що ніхто з попередників не вмів «так принатурити позичений сюжет до місцевих рідних умов», як спромігся зробити це молодий на ту пору двадцятидволітній автор, недавній студент Ніжинської гімназії вищих наук кн. Безбородька.

Грінченко, як на зразок уміння Гребінчиного по-новому розповісти стару фабулу, убравши її до того ж «в народні кольори», указував на «Грішника» («Троеженец» Крилова), «Могилині родини», «Вовк та Огонь». Володимир Дорошенко звернув увагу на інший матеріал: «Цап» (у Крилова «Осел»), «Ведмежий суд» («Крестьянин и Овца»), «Рибалка» (у Крилова «Крестьяне и Река»), «Ворона і Ягня» (у Крилова «Вороненок»). «Особливо, — закінчує він, — «Ведмежий суд» і «Рибалка» зразкові під сим оглядом»[532].

Порівнюючи останню з байок з криловським первотвором, ми перш за все виразніше відчуваємо у Гребінки манеру усного оповідача. Байка немов становить частину монолога, вкладеного в уста селянинові-оповідачеві:

Хто знає Оржицю, ануте обзивайтесь!

Усі мовчать. Гай-гай! які шалопаї…

Вона в Сулу тече у нашій стороні…

(Ви, братця, все-таки домівки не цурайтесь!)

На річці тій жили батьки мої

І панства чортів тиск: Василь, Іван, Микола, —

Народ письменний страх,

Бував у всяких школах;

Один балакає на сотні язиках;

Арабську цифіру, мовляв, закон турецький

Все тямлять, джеркотять мов гуси, по-німецьки.

(Подумаєш, чого-то чоловік не зна?)

Та не об тім, бач, річ. Усю торішню зиму…

Цього ж засобу, відомого й законного — впровадження оповідача, цієї своєрідної манери використовувати розмовні ресурси синтаксичні й лексичні, надаючи свіжості жанрові, — уживає Гребінка і в інших байках (напр., «Пшениця», «Рожа і Хміль», «Дядько на дзвіниці»: «Заліз мій дядько на дзвіницю»).

Фікція оповідача з народу дуже корисна для Гребінки: вона дає виправдання лексичній стороні його байок. В його перекладі пушкінської «Полтави» ми читаємо, напр.: «Карл, постягавши німців силу», або: «І цей з другими парубками / Гарбуз ізхрумав неборак», або ще: цар Петро «шмигляв в шатро і із шатра / За тридев’ять земель в чужині». І все це справляє враження непотрібного, невмотивованого бурлеску, незмога зважити стилістичні вимоги поетичного жанру і відійти від «бурлацького юродства», мовляв Куліш про «Енеїду». Перекладачеві історичної своїм тлом і героями (новелістичної фабулою) поеми не випадало писати, як «в Очакові, землі турецькій, / Зібралась щось не по-братецьки / Песиголовців череда». Але в байці, вложеній в уста уявному оповідачеві з пирятинських хуторян, подібний тон видається природним і нічому не вадить. Так, Грінченко, процитувавши в своїй статті початок Гребінчиного «Грішника» («Троеженца»):

В далекій стороні, в якій, про те не знаю,

Мабуть, в Німеччині, а може, і в Китаю, —

запитував: «Хто це каже?» — і сам собі відповідав: «Наш дядько, Грицько чи Опанас, котрий чув щось і про Німеччину, щось і про Китай, але що воно таке цей Китай і ця Німеччина — хто їх знає. Знає він тільки, що це басурменщина, та й годі, а коли так, то все одно, чи в Німеччині, чи в Китаї це скоїлося». І потім, з захопленням спинившись на майстерно виписаній постаті царя, робить висновок: «Поет-байкопис, загомонівши в байці із уст народа, несхибно зберіг і додержав всюди цей самий спосіб мальовання. Він не з народним колоритом байку написав, а сам постановив від народа перед нас у творі своєму промовляти».

Цей же фіктивний оповідач, введений у байку, що підказав Грінченкові-Вільхівському його гіперболічну характеристику, — на В. В. Лесевича справив враження ще й формальної перемоги над традиційним і фальшивим жанром. Йому, що, видимо, не цікавився всіма розмаїтостями байкової форми, задовольняючись загально зневажливим до нього ставленням («істини, висловлювані в байках, дуже прості і приступні» і не потребують, мовляв, для свого зрозуміння алегоричної конкретизації), — йому видалося, що найгарячіші навіть прихильники Гребінки та його байок ніколи не звертали уваги, що багато із запроваджених до його збірника «Приказок» поезій — «зовсім не байки». «Байка зовсім не могла відповідати задумові, що був керуючий в більшості цих поезій; байка неминуче звузила б цей (сатиричний) задум. Тому-то і виграли так ці поезії, що автор, хоч і назвав їх байками, не думав, проте, цього шаблонного жанру конечне дотримувати. Байки Гребінки або сатири, що мають певне громадське значення, або жанрові картинки, — але не байки, тобто застосовані до морального напучування казки».

Міркування Лесевича надто нормативні і жанр байки беруть як щось постійне і незмінне. Введення оповідача, як і надмірність описових деталей, не руйнують остаточно байкової форми — навпаки, тільки відсвіжують, загострюють її в читачевому сприйнятті. І, продовжуючи наше порівняння Гребінчиного «Рибалки» з «Крестьяне и Река» Крилова, ми побачимо, що обов’язкова для байки схематичність, композиційна кістяковість у Гребінки не губляться (як губляться інколи в Глібова); що щедрі подробиці не перетягають всієї уваги читачевої на оповідну частину — отже, і про деформацію байки говорити не доводиться. Зіставмо знову тексти — Гребінчин:

Усю торішню зиму

Рибалка ятером ловив в тій річці рибу.

Рибалка бáйдуже, аж ось прийшла весна,

Пригріло сонечко і з поля сніг погнало;

У річку сніг побіг, і Оржиця заграла

І ятір, граючи, водою занесла.

«Уже ж вона мені оттут сидить в печінках,

Ця річка каторжна!» — Рибалка став казать.

«Куць виграв, куць програв, — ось слухай лишень, жінко,

Піду я до Сули скажену позивать».

І різні деякі казав сердега речі,

Із злості, як москаль, усячину гукав,

А далі почепив сакви собі на плечі

І річку позивать до річки почвалав.

Чи довго він ішов, чи ні, того не знаю —

Про те ніколи сам рибалка не казав,

А тільки він дійшов, як слідує, до краю.

Сула шумить, гуляє по степам.

Рибалка дивиться, і очі протирає,

Не вірить сам своїм очам,

Бо по Сулі — чорти б їх мучив матір! —

Пливуть хлівці, стіжки, діжки, усякий крам

І бідного його ниряє ятір.

Зітхнув Рибалочка да і назад поплівсь.

«А що, земляче, пожививсь?»

Ось слухайте, пани, бувайте ви здорові!

Еге, Охріменко дурний:

Пішов прохать у повітовий,

Що обідрав його наш писар волосний, —

і Крилова:

Крестьяне, вышед из терпенья

От разоренья,

Что речки им и ручейки

При водопольи причиняли,

Пошли просить себе управы у Реки,

В которую ручьи и речки те впадали.

И было что на них донесть.

Где озими разрыты,

Где мельницы посорваны и смыты;

Потоплено скота, что и не счесть.

А та Река течет так смирно, хоть и пышно,

На ней стоят большие города,

И никогда

За ней таких проказ не слышно;

Так, верно, их она уймет.

Между собой крестьяне рассуждали.

И что ж? Как подходить к Реке поближе стали

И посмотрели, — так узнали,

Что половину их добра по ней несет.

Тут, попусту не заводя хлопот,

Крестьяне лишь его глазами проводили;

Потом взглянулись меж собой

И, покачавши головой,

Пошли домой;

А отходя проговорили:

«На что и время тратить нам.

На младших не найдешь себе управы там,

Где делятся они со старшим пополам».

Спочатку — підрахунок. 28 рядкам Крилова, що містять оповідання й мораль, відповідають 29 рядків Гребінки. Отже, український байкар ніде не перенавантажує деталями розповіді, не розводнює Крилова. Дещо зайвими, правда, можуть здатися підкреслені рядки: «Чи довго він ішов» і т. д., — але вони досить умотивовані впровадженням оповідача. Що ж до подробиць і тону оповідання, то вони у Гребінки своєрідні й винайдені талановито: замість натовпу селян в полі зору читачевого один Рибалка, до того ж змальований яскраво, живий, гарячий, готовий іноді «всячину погукати»; замість просторого переліку шкод, заподіяних струмками і річечками, єдина причина конфлікту — ятір. Замість авторського переказу думок героїв — їх власні слова, подані в прямій мові. І навіть виділення моралі в чотири рядки, мовлені від автора, можна розглядати як певний плюс українського автора, остільки дотепні вони різкістю свого перебігу від рибалки до волосної й повітової юстиції. Байка Крилова архітектурніша, логічно стрункіша; Гребінчина бере декоративністю, мальовничістю деталей, інтонаційною розмаїтістю.

Висока оцінка цієї мальовничості та живих інтонацій і привела українську критику до проголошення Гребінки найвидатнішим із українських байкарів.

Почалося це з Куліша. Передруковуючи в альманахові «Хата» Гребінчині приказки (10 №№), він писав, що слово Гребінчине «процвітає квітками щирої поезії української». «Коли рівняти їх (байки) і до сусідньої словесності, то навряд чи є в ній кращі приказки од Гребінчиних, а тілько що московські дзвони голосніші од наших»[533]. Навіть наприкінці 60-х рр., коли Глібов одійшов від досить близького перекладання Крилова, Куліш ладен був віддати перевагу Гребінці. Грінченко висловився рішучіше. В своїй правдянській статті він звертає увагу читачів на впевненість Гребінчиного поводження з Криловим. Гребінка, на його думку, «усюди й завсіди писав ориґінально», на той час як Глібов (зробімо поправку — ранній Глібов. — М. З.) «тільки перекладав криловські байки, парафразуючи Крилова і так сліпо за ним слідкував, що на кожному ступні повторює цілком криловські фрази, навіть ритму його держиться». Ладні на перше місце поставити Гребінку серед байкарів українських і Вол. Дорошенко, і О. К. Дорошкевич.

Обдарованість і своєрідність Гребінки відкривається не тільки в свобідному відношенні до плану, синтакси та віршового побудування ориґіналу, але і в умінні надати байковим сюжетам своєрідного українського характеру, як те гостро на прикладі «Грішника» підкреслив Грінченко. Він детально розглядає в своїй статті, якими способами досягає цього байкар: це не тільки майстерна розробка мови, що прегарно віддає манеру мислення й вислову оповідачевого (сюди стосуються: користування народними приказками, напр., «з панами добре знаться, та недобре цілуваться» — в байці «Вовк та Огонь»), — це є уміння дати характери в добрій згоді з фольклором: такий цар у «Грішнику», деспот і хазяїн, по-церковному грамотний і по-доброхазяйському діловитий; така лисичка у «Ведмежому суді», такі хлопчаки у байці «Хлопці», що низько присідають, щоб вище скакнути. Уміє Гребінка дати і масові сцени: як справжній майстер жанру, дає він картину ярмарку в «Могилиних родинах». Коли полетіла степом чутка про могилу, —

Крий Боже, нáроду якого там зібралось!

Як об Іллі в Ромні!

Буцім там місто починалось:

Де не взялись міняйли й шинкарі

І підняли між себе галас.

Чумак із сіллю став, із дьогтем дьогтярі,

І красти бублики шатнулись школярі.

Сластьони шкварились, сидухи цокотіли,

Про Лазаря старці під кобзу голосили;

«Холодний квас!» — москаль між нáродом гукав.

Добре користається Гребінка і даними матеріальної етнографії. Така у нього докладна характеристика матеріальних достатків «Мірошника» в байці того ж імені, що трохи нагадує подібні реєстри у Котляревського та його наслідувачів:

Коли не забредеш к Мірошнику, бувало,

У нього є і хліб, і сіль, і сало,

Чи то в скоромний день — із маслом буханці,

Книші, вареники і всякі лагоминки;

У п’ятницю — просіл, з олією млинці;

Обідать він було не сяде без горілки.

Питання про ідеологію Гребінки розв’язується далеко не так одностайно. Грінченко-Вільхівський бачив у байках Гребінчиних талановиту громадську сатиру, до того ж сатиру громадську й специфічно українську. Ті громадські вади, які сатирик бичує, найпомітнішими виразками зяють саме на українському суспільстві: перевертенство національне і соціальне («пхання у пани»), відсутність солідарності та самоповаги і т. ін. Бувши ще надто молодий у ті роки, як свої байки складав, Гребінка не все схопив, — але і при недостатньому запасі безпосередніх вражень багато дечого вгадав і, головне, глянув на те «характерним українським оком» (очевидно так, що Грінченко й народницька інтеліґенція тих часів відчувають свою з ним солідарність).

Трохи інакше розцінює Гребінку В. В. Лесевич[534]. В своїй статті («Русская мысль», 1904, І—II) він зіставляє Гребінку байок і Гребінку історичних та побутових повістей російською мовою. Лесевич пише спочатку про останнього, трактуючи його, як людину безідейну, письменника-ремісника, постачальника «журнального баласту». Він посилається на мемуари П. В. Анненкова («Гоголь в Риме»), наводить жартівливо поважні нарікання Гоголя на безцеремонного свого наслідувача; виписує сторінки із спогадів І. І. Панаєва з їх характеристикою Гребінки, як людини добродушної, по-обивательському настроєної, що «малороссийским салом да наливками» ублажає критику в особі Бєлінського і безнадійно кліпає очима, коли розмова заходить в сфери абстрактні, хоч би то були питання теоретично-мистецькі. Лесевич ущипливо характеризує середовище[535], в якому обертався байкар у столиці («земляки, наполнявшие ябедой департаменты»), і його російські твори, цей «потоп пустопорожнего балагурства»; навіть Україна в тих повістях виглядає неправдоподібно, як «Украина потемкинских декораций». Але байки-«Приказки» Гребінчині — Лесевич рішуче виводить з-під удару. «Это — лучшее, что вышло из-под его пера». Це майстерні побутові малюнки або громадські сатири, «и если мораль их не всегда хорошо продумана, то все ж их общественный смысл несомненен». Таким чином, формулюється висновок: «В его лице украинская литература имеет писателя, благое начинание которого растет и ширится, а литература русская — тип отрицательного значения: такого писателя, каким он не должен быть».

Стаття В. Лесевича, при всій своїй талановитості, не свобідна від внутрішнього протиріччя: яким чином безідейний і шкідливий письменник в російській літературі, залишаючись сам собою, міг бути «променем світла» в українській, поставщиком журнального баласту — там і хорошим, значущим, ідейним сатириком — тут. Із цього протиріччя з успіхом виходить В. Дорошенко в ювілейній статті про Гребінку 1912 року. В його характеристиці земляцьке оточення Гребінки не виглядає таким безідейним, як про нього писав Лесевич (воно й не було таким і пізніше, після його одруження, коли у вітальні Гребінок з’явились деякі банальні постаті, які зустрівав там Д. В. Григорович). Не був Гребінка і формалістом-учителем, педагогом-урядовцем, як свідчать про те спогади його учня Сурожевського[536]. Мали певну ідейну вагу і деякі російські його твори, напр., трагедія «Богдан Хмельницкий». Як не треба применшувати російських писань Гребінчиних, так не можна без краю підносити громадсько-сатиричну вагу його українських байок. Вони не такі дошкульні, як то може на перший погляд здатися. Зв’язаний із дрібномаєтковою шляхетською верствою, хоч і піднесений над нею освітою, життям у Петербурзі, літературними знайомостями, Гребінка, при всьому своєму лібералізмі і обдарованості, був досить далекий від радикальних гуртків того часу, не вельми виразний в національних своїх поглядах, дуже поміркований у соціально-політичних ідеях. Така ж і його байка. Що нового в сатиричних її випадах? Право сильного й багатого над бідним; покора і праця нижчих, неробство та пиха вищих, кривосуддя — то все гріхи, які в Росії (та навіть і на Україні) бичувало багато письменників, і не в самих тільки байках, «а в байках те все розніс на цілу Росію Крилов». Ті громадські вади, яких торкається Гребінка, надто загально взяті і надто загальнолюдські, властиві різним епохам. Що ж до трактування феодальних стосунків межи паном-власником і кріпаком, то його пани й мужики подані так, що під них легко можна підставити людей іншої класової фізіономії. Найпоказніша ж з того погляду байка «Злий кінь» (про те, як коня загнуздано ласкою) сходить кінець кінцем на твердження, що в доброго пана мужик не бунтує.

Визнаючи рацію цим міркуванням В. Дорошенка, скажемо тільки, що в порівнянні до оборонця status quo — Білецького-Носенка — це є крок неабиякий. Це є крок наперед і проти Гулака, що його симпатія до вірного Рябка, кріпака-слуги, сильно паралізована недоречно глумливим тоном «Пана та Собаки».

Історично-літературна вага Гребінчиних «Приказок» безперечна. Вони становлять перший етап у розвитку української байки. Широка і значуща своєю тематикою, Гребінчина приказка підіймається разом з тим і на значну висоту технічну. Талановите впровадження оповідача, виробленість і характерність мови, що вбирає в себе народні прислів’я та приповідки, широкий побутовий малюнок — всім цим Гребінка переважив усіх своїх попередників, що, за винятком Гулака, не могли переповісті байку на свій лад, здобути своє власне місце супроти первотворів, «обрядити в плахти і підголити чуприни». Перетворивши розповідну частину на багате деталями, художньо самоцінне оповідання, Гребінка підготував ґрунт і до того типу байки, який показав пізніше Глібов.

7

Українська байка в 50-х рр. являє собою картину певного занепаду. Коли Гулак-Артемовський, Боровиковський, Гребінка репрезентують собою генеральну лінію, головне річище української літератури, причетні до літературних центрів і раз у раз виявляють літературну ініціативу, випробовують і можливості української мови, то байкарі 50-х рр., здебільшого повітові провінціали, стоять від річища української літератури осторонь. Урядовець Полтавської казенної палати Родіон Витавський, сільський священик з Ніжинщини Петро Огієвський, незнаний нам ближче О. Мазюкевич, що р. 1853-го видав у Києві книжечку на 14 байок — все це скромні, без претензій аматори літератури, що з більшим чи меншим успіхом перекладають популярні зразки, криловську байку переважно, не задаючися жодними сатиричними цілями, не думаючи про розвиток і можливості українського слова.

Найменше обдарований із них Мазюкевич (чи, як помилково називають його російські дослідники, Драганов та інші, Мизюкевич). Його чотирнадцять перекладених із Крилова байок не визначаються ні добрим віршем (він не розуміє правила про чергування в байковому вільному ямбі чоловічих і жіночих рим — даючи то підряд кілька жіночих, то кілька чоловічих), ні добрим знанням мови (досить того, що криловський «Пустынник и Медведь» перетворюється в нього на «Бурлаку і Ведмедя»). Не тямить він у байці ролі загостреної кінцівки (pointe). В його «Гетьмані», розволоклому переказі криловського «Вельможи» — кінцеве «затем-то и попал он в рай, что за дела не принимался» передане так, що вся сіль виразу втрачена. Що дурноголове орудування булавою було б більшим злочинством, аніж цілковита байдужність до справи — цей засновок парадоксального рішення — йому ніяк не вдається сформулювати й уложити в вірш, а через те і мудрий вирок тогосвітнього суду видається не вельми дотепним, немовби неоправданим:

Ну бач, Меркурію, і знай,

Що гетьман дурень був, за булаву не брався

І до народу не касався,

І без гріха попався в рай.

Сказане про Мазюкевича деякою мірою вірне і про Витавського, що чотири його байки були надруковані в «Основі», хоч написані запевне раніше. Не визначаючись ні дотепом, ні майстерністю вірша, байки цього автора переважають Мазюкевичеві тільки більшою чистотою та правильністю мови (так, напр., у Витавського немає скорочених форм: «А старостой Меркурій тоді був»).

Сюди ж належить і Петро Огієвський-Охоцький, один із «более десяти священников», яких пощастило притягти до співробітництва в неофіційному відділі «Черн. губернских ведомостей» р. 1853-го. Автор кількох етнографічних робіт, збирач «народных примет», приказок и «памятей о старине», Огієвський-Охоцький до обох надрукованих своїх байок-перекладів додав, як навчання, народні прислів’я:

Хрін біду перебуде:

Одна згине, десять буде.

(«Пані і дві челядки»)

Або:

Хто чим тільки вже закусить,

То перестать повік не мусить.

(«Лисиця і Ховрах»)

Дата обох надрукованих байок Огієвського — 1853 р., «Черниг. губ. ведом.», як і місце їх написання — с. Данина Ніжинського повіту — приводять нас ще до одного байкаря, визнаного корифея жанру Л. Глібова, що починав у тих же місцях і в тому ж році, і на початках літературної роботи був таким, як і вони, любителем Крилова, вирізняючись з гурту тільки розміром свого поетичного хисту.

Байкарська кар’єра Л. Глібова взагалі розпадається на два, досить довгим антрактом розмежовані творчі періоди: початковий, що обіймає десятиліття з 1853 по 1863 рік, і короткочасний кінцевий, що охоплює останнє передсмертне п’ятиліття поета. Можливо, хронологічні межі першого треба трохи розсунути, припустивши, що ті дванадцять байок (№№ 39—50), які вперше з’явилися друком у виданні 1872 р., були написані в 60-х рр. і становлять безпосереднє продовження першого циклу. Другий період (1889—1893) був продуктивніший: до нього стосуються 57 байок (№№ 51—107), всі писані, власне, диктовані в старості, коли Глібов узявся до давнього свого діла, поступаючись намовам приятелів, знайшовши собі нового читача серед молодих передплатників галицького дитячого журналу «Дзвінок». Не вважаючи, що і перша партія байок, і друга належать тому самому авторові, ранній Глібов і Глібов пізній значно межи собою різняться: а) своїм ставленням до первотвору, звідки беруть фабулу, б) загальним своїм наставленням і в) в залежності від цього, мірою припущеного в байках ліризму та пісенних форм.

Зупинімося спочатку на першому із зазначених тут пунктів: на відношенні Глібова до первотворів, тобто до Крилова, що був для нього, як і для Мазюкевича з Витавським, найголовнішим фабульним джерелом.

Питання Крилов — Глібов має свою більш як сорокалітню історію. Почалося воно чи не з виходу в світ окремою книжкою «Очерков истории украинской литературы XIX в.» проф. М. I. Петрова. Загальна тенденція нарисів — показать українську літературу філіальним відділом російської, часами уґрунтована, часами неуґрунтована, підсилена нехтуванням місцевої традиції і недооціненням українсько-польських літературних взаємин, викликала загальний опір з боку української критики — тим більше, що її попереджала стаття того ж таки Петрова про українську літературу в «Киевлянине» з надзвичайно гострою характеристикою української продукції, що, знайшовши собі друкарський станок у Львові, «тайными путями, разыгрывая роль угнетенной невинности», вертається до нас звідти з дешевою австрійською горілкою та різними ґатунками контрабанди[537]. Відповідаючи Петрову серією статей у «Ділі», Кость Одовець (Кониський)[538] заперечив цю загальну тенденцію і між іншим зупинився на байках Глібова, якого Петров показав звичайним собі перекладачем Крилова. Одовець бачить в цій характеристиці неприховане бажання понизити Глібова: Глібов, мовляв, так само перекладав Крилова, як Крилов — Лафонтена та інших байкарів. Факт запозичання фабули в байці нічого не значить, коли байкареві пощастило розповісти її по-своєму. За статтями Одовця-Кониського пішов Огоновський[539]: в його наївно-патріотичному трактуванні байки Глібова фігурують, як твори або цілком ориґінальні, або своєрідно зроблені по чужому зразку, майстерно пристосовані до українського світогляду, але не перекладні. Значно пізніше, з приводу 7-го вже видання глібовських байок, спробував переглянути питання Н. Д. Чечулін, зовсім не історик літератури з фаху[540], і прийшов до такого висновку: «У Крылова Глебов заимствовал 82 басни, и из числа их 58 просто перевел, а в 24 сделал небольшие отступления… Что касается чего-либо специально малорусского в мировоззрении, насколько оно отразилось в баснях Глебова, то ничего особенно характерного тут нет: в них отражается то самое мировоззрение, какое и у Крылова, т. е. простое русское (sic!), и это вполне естественно, потому что басни Глебова (82 из 107) более или менее вольный или даже, лучше сказать, более или менее точный перевод Крылова».

Висновкам Чечуліна не можна одмовити певної рішучості та простолінійності, але навряд чи можна признати за ними обґрунтованість методологічну. Перш ніж говорити про перекладний характер глібовської творчості, годилося б поставити загальне питання про те, що вважати за переклад у галузі байки. В якій мірі перекладачеві вільно відступати від ритмо-синтаксичних особливостей ориґіналу, в якій йому дозволено вносити зміни в деталі оповідання, в характеристики, в побутове його тло; коротко сказати, де кінчиться переклад і починається переробка. Поки це питання не поставлено, для висновків жодного ґрунту немає. Тому, коли Грінченко, порівнявши опрацювання теми «Троєженця» у Глібова і в Гребінки, приходить до висновку, що перше з них скоріше підходить під поняття перекладу (оскільки в ньому краще збережено деталі фабульні, ритмічні й синтаксичні), ми з його висновком рахуємось; рахуємось ми і з В. Горленком, коли він, порівнявши байки Глібова з байками Старицького[541], віддає перевагу Глібову, як з погляду більшої ориґінальності, так і з погляду більшої невимушеності та «народності» мови. Порівняння дає якийсь матеріал для висновку; на остаточність же свого присуду вони не претендують. На той час Чечулін намагається розв’язати справу засобами науки, поважно й надовго. Тому відсутність ясно визначеного критерію в його оцінках особливо дає себе знати.

В якій мірі можна розійтися у визначенні перекладеного й переробленого у віршовому набутку Глібова, ми бачимо, зіставляючи висновки Чечуліна з висновками М. А. Плевака[542]. Плевако погоджується пізнати безперечний переклад з Крилова тільки в 16 випадках (у Чечуліна — 54). Переробки (залічуючи сюди і такі означення, як наслідування) — в 65 випадках (у Чечуліна — 28). Ориґінальних байок у Глібова, за Чечуліним, — 25, за Плеваком, — 26; коли ж додати 6 байок, де Плевако стоїть на порозі признання байки ориґінальною, добачаючи лиш «використання сюжету», без збереження характеристик та деталей дії, то цифри трохи зміняться: переробок 59, ориґінальних — 32[543]. Нам в наших цілях — з’ясувати відношення Глібова до Крилова в першому і другому навороті його байкарської роботи — важно відзначити, що величезна більшість байок-перекладів припадають на період 1853—1872 рр. Із загальної кількості 50 байок, на цю пору зложених, за підрахунком Н. Д. Чечуліна, перекладних — 42, перероблених — 7, ориґінальних — 1; за підрахунком проф. М. А. Плевака, сприятливішим для Глібова, перекладних — 16, перероблених — 31, ориґінальних — 3.

Отже, не вважаючи на розбіжність обох підрахунків, висновки говорять приблизно одне: майже всі ориґінальні байки Глібова припадають на другий період його роботи; перші двадцять літ від свого виступу в «Черниговских губернских ведомостях» р. 1853-го він був великою мірою (за Чечуліним, майже виключно) байкар-перекладач. Так само, не перевіряючи цифр, можна прийняти розподіл раннього глібовського доробку на дві групи: перекладів і переробок. Для перших характерні такі речі, як «Лебідь, Рак і Щука», «Дві бочки», «Жаба і Віл», «Прохожі й Собаки». Всі деталі характеристики, весь хід оповідання, навіть фразеологія в них відповідає первотворові — напр., «Та тільки хура й досі там» («Да только воз и ныне там»), «Набрешуться та й перестануть» («Полают и отстанут»). Для других характерне вигадування нових деталей, введення нових рис у характеристику. Зразком для цієї групи може служити «Охрімова свита», що відповідає «Тришкину кафтану» Крилова. У Глібова оповідна частина цієї байки значно ширша й докладніша, як у Крилова. Знаменитий «кафтан» у Крилова зовсім не описаний, у Глібова — колоритний опис: «Свита Охрімова» сама сіра, але «іззаду вусики з червоного сукна. / На комірі мережечка така, що на! / Хоч голові носити!» У Крилова зовсім не з’ясована причина Тришчиного нещастя. Глібов уважніше розробляє експозицію: дурний Охрім сам спричинився до свого лиха, носивши свиту, коли треба, коли й не треба. Веселіше розроблена і розв’язка у Глібова: цілий ряд виразів, що їх джерело у народних приповідках і яких немає в Крилова («У них, видно, жуки у голові», «Хіба мудрація велика»).

Про ідеологічне спрямування ранньої глібовської байки говорити не доводиться: воно здебільшого належить тим зразкам, які Глібов обробляє. Живих сатиричних натяків, як у Гребінки, майже немає. Характерні риси пізнішого Глібова — сентиментальний ліризм, народницька закраска, нахил до пісні і т. д. пробиваються тільки в поодиноких п’єсах, як «Горлиця й Горобець» та «Хмари». Вони вже виходять поза межі переповідницької роботи провінціального аматора, що без жодного сливе почину та відбігів ступає собі за авторитетним зразком.

8

Писання для дітей дало байкам Глібова ту своєрідність, яка раніше була властива їм невеликою порівнюючи дозою. Сатирична спрямованість в цих нових апологічних утворах була не зовсім до речі, і тільки коли-не-коли Глібов наважувався сатирично трактувати в них те чи інше громадське питання («Сила») або показати ту чи іншу громадського значення постать («Мальований стовп»). В більшості ж випадків, маючи на увазі свою неповнолітню аудиторію, він примушений був звертати головну увагу на самоінтересність та на естетичну вимовність оповідного матеріалу, оздоблювати його порівняннями, технічними термінами, розмаїто підібраними realia, як ми вже те бачили в «Охрімовій свиті». Діалог збагачується так само примовками, метафорами, ідіоматизмами. Докладність оповідання, детальність експозиції — оповідання про передзав’язкові події та обставини — стає правилом. Байка намагається стати новелкою.

Цю рису глібовської байки зауважив, між іншим, і Н. Чечулін, але дав їй однобічне тлумачення. Порівнявши «Осла й Солов’я» у обох байкарів і встановивши у Глібова низку «додатків», він зазначає: «Приведенные выше добавления, может быть, и хороши, но совершенно не необходимы». Справді, зайвих деталей, довгот і розволоклостей у Глібова є досить. Пригадаймо, наприклад, початок «Вареників»:

Веселий господар Дем’ян

Любив гостей на беседу скликати.

Він був багатший від усіх селян:

Всього доволі мав, було чим шанувати.

Вподобався йому найбільше Клим,

Земляк хороший, що й казати,

На все умів розумну раду дати

і т. д. 10–12 рядків.

Не всі ці деталі, відсутні у Крилова, однакової цінності. Коли веселість Дем’яна потрібна, щоб підкреслити непереносну, нестерпну жартівливість його примовлянь та припрошувань, а згадка про його багатство має умотивувати щирість його столу, то характеристика Клима, як доброго чоловіка та сільського порадника, зовсім для дальшого ходу оповідання непотрібна.

Проте не завжди глібовські деталі розводнюють оповідання, відбираючи йому колоритність та енергію. Дуже часто вони, навпаки, розцвічують, розбарвлюють інколи сухувату схематичність Крилова, промовляють до уяви молодого читача. Таку ролю відіграє, наприклад, дотепний, майстерно ведений діалог у «Варениках»: запрошуючи гостя, Дем’ян пересипає свою мову млинарськими термінами, а Клим так само віртуозно йому відповідає:

«Анум, Мірошнику, молоть без вітру!» —

Сказав шуткуючи Дем’ян.

«Попереду підмажемо колеса,

Щоб млин не торохтів

І шестірня довготелеса

Не дряпала боків…»

Далі:

І почали мірошники молоти:

Дем’ян кладе, а Клим товче.

Нарешті Клим наївся, йому вже неспромога, але, відмовляючись, він не випадає з повзятого тону:

«Ох важко!» — Клим сказав. «Перемололи дуже,

Не лізе більше, ківш малий.

Навіть одмовляючись навідруб, з’ївши останнього вареника, він лишається в тій самій сфері метафор:

«Ну се вже, — каже, — побідéник,

Всі заставки запер…

Дем’ян продовжує: «Недобре шеретуєш», але Климові вже спротивіли і форма, і зміст Дем’янового пригощування: і кількість спожитих вареників і мірошницька мова примушують його «дременути з хати».

Фарби для оздоблення байки дає Глібову селянський побут, якого добрим знавцем він не зовсім сподівано себе показує. Як висловилися б старі літературознавці, з нього «майстер народності», і в цій ділянці він годен витримати порівняння з самим Криловим. Дитя іншої доби, продукт класичного виховання літературного, Крилов давав місцевий, національний колорит, немов борючись з літературним своїм вихованням. Він не завжди обов’язковими уважав для себе міфологічні образи, умовність псевдокласичних метафор та перейменувань, (антономасій), забавно підкреслюючи їх зманеровану, не дуже дорогу вишуканість:

Какой-то в древности Вельможа

С богато убранного ложа

Отправился в страну, где царствует Плутон.

Сказать простее: умер он.

Але не завжди було у нього в наявності те бажання говорить простее. В байці «Гребешок», розказавши, як хлопчик закинув гребінець у річку, він резюмує: «Теперь им чешутся наяды…» Глібов — дитя романтичної пори, свідок фольклористичних захоплень, найближчий приятель людей, що покладали основи «народоизучения» і тому часто там, де Крилов лишає Юпітерів та Еаків, Меркуріїв та Міносів, він все те витравляє без сліду, заступаючи те образами з народних оповідань. В його переробці «Вельможи» («Пан на всю губу») герой, попавши на той світ, зустрічається не з Еаком та Меркурієм, а з поважною громадою тогосвітніх нотаблів — «дідів», і діди (не Мінос) присуджують йому рай. Протестує тільки «дід-царинник», якому і з’ясовують справу — замість античної обстави сільський антураж і народний звичай.

Другий приклад — криловська «Напраслина». У Глібова її перероблено на «Пеню». Джерело цієї байки в свій час знайшов В. М. Перетц[544]. Висловлюючись проти Кеневича, що шукав джерел по французьких байкарях, акад. Перетц підносить потребу шукати зв’язків межи байками Крилова та збірниками російської анекдотичної літератури XVIII в. Так, матеріал для «Напраслины» взятий із «Смеющегося Демокрита» 1769 р., із статті «Человеческое лукавство часто превосходит и диавольское». Почерпнувши фабулу, Крилов дав від себе тільки дві другорядні деталі: героєм байки зробив браміна і свого «чертенка» примусив вискакувати «из-за печки» (в анекдоті XVIII в. герой просто чернець і чортеня відповідає з-під столу). Глібов пішов далі, розвернувши багате побутовими деталями оповідання. Дія діється не в монастирі (тим більше не в індійському), а в українському собі селі — власне, за селом у вітряку, що належить заможному козакові Климові, якому ввесь вік «сказать до прикладу, кувало і плескало». У Клима служать на вітряку підсипка Оверко — «моторний парубок, дотепний хоч до чого». Дія діється у пилипівку — роботи у вітряку багато, а пісна їжа сильно виснажує парубка.

Нізчимний борщ йому обрид,

Капуста і рулі та ще кулага тая:

Скоромного сердега забажав.

Далі йде побутова риса неабиякої цінності:

Десь він од паничів чував,

Що скором здоровіше.

В ролі «культуртреґерів» на селі з’являються паничі, і їх вплив на сприйнятливого, моторного «хоч до чого» парубка зламав приписи суворої селянської традиції: Оверко поскоромився. Далі йдуть подробиці, утворені рукою митця, що добре знається на сільських обставинах: держальце з дроту, недогарок, стукотіння млина, звичайність обставин, що заспокоює невпокійне сумління Оверкове. З’являється Господар. Він не репетує, не вдається до патетики; він звертає до наймита повільне, спокійне, але повне убійчого сарказму запитання:

А що се ти, Оверочку, готуєш?

Пилипівки укоротив?..

Догадливий Оверко звертає провину на нечистого, але нечистий «десь угорі» спростовує: «Перемудрив чортячу вдачу, / А на мене уся пеня!» — і тим закінчує байку, поряд з «Варениками» та «Солом’яним дідом», одну з найкращих у байкарському доробку Глібова.

Чи належать всі ці деталі дії та майстерні характеристики до необхідних компонентів байкового оповідання, чи мають вони відношення до громадського чи то морального питання, якому присвячено байку? По справедливості годилося б відповісти: ні! Байка, як дидактичний твір, по суті, не потребує ні деталізації дії, ні характеристик[545] — правда, в розвитку своєму на протязі XVIII в. вона показала свою здібність обростати цими мальовничими орнаментаційними елементами, але кількість деталей у Глібова остільки велика, що інколи значно переходить середню, найавторитетнішими байкарями минулого установлену норму. Увагу читача мало не виключно притягають мальовничі подробиці. Вони глушать моральну схему, що має загостритися в кінцевій науці; загромаджують весь механізм твору. Така особливість глібовської байки, достатньо ніби умотивована їх призначенням для дитячого читання. Але з погляду чистоти байкової форми вона ставить її на самій межі внутрішнього розпаду жанру, порушення його рівноваги.

Випадання з жанрової норми іде у Глібова і в інших напрямках. В його збірці ми маємо речі, пущені по лінії, так мовити б, обезфабулювання байки. По суті, ніякої дії немає в байці «Перекотиполе»; те, що сталося з кущем Перекотиполя, є звичайна історія кожного куща; ніякої пригоди, нічого, що становить одиничність, неповторність, індивідуальну долю, тут немає. Зовсім немає фабули в «Мальованому стовпі».

Обридла дневі суєта людськая,

Спустився він спочити в темноті,

І нічка тихая, мов чарівниця тая,

Прибралася у зорі золоті…

Що ж то таке між вербами біліє?

То стовп мальований стоїть,

Стоїть і журиться, і серце кам’яніє,

І сумно він у степ глядить…

Згадалася йому щасливая година,

Як був він деревом, шумів і зеленів,

Як усміхалася червоная калина

І степ широкий серце веселив.

Трудно зрозуміти, як цей вірш потрапив поміж фабульно виповнені байки. Та й чи байка це? Мораль в кінці вказує ніби на алегоричний характер цього статичного «притчевого» образу; коментатори з’ясовують його як натяк на старого, самотнього на своїм хуторі Куліша, що втратив свій авторитет громадський і свій вплив на людей, — але можна підсунути й інші значення — побачити в нім ліричне вболівання Глібова за власними призабутими молодощами і на користь цього другого припущення притягти, як арґумент, явно відчуваний ліризм п’єси, що настроєм і ритмом близько нагадує елегію «Хоч доля привела у город суєтливий», присвячену, як відомо, споминкам про чернігівську громаду 60-х рр.

Ламає канон байки, виходить поза межі припущеного жанром і зовнішня форма глібовської байки.

«Тихий», мовляв за Грінченком, сентиментальний лірик у своїх елегіях («Стоїть гора високая», «Моя веснянка», «Зіронька») сентименталізатор лермонтовських декламацій («Не плач, поет») і кулішівських романтичних заперечень цивілізації, як економічного зиску та соціального розшарування («У степу»), — Глібов до лірики тяжить і в байці: ліричні теми, пересякнені ліризмом пейзажі, нотки жалю за минулим, нарікання на змарновані надії перебігають рядками його байок, надаючи їм чудного, незвичайного для байки вигляду. Моралістичні закінчення перетворюються на мініатюрні елегії:

Пшениченьку позабирають люди,

Останеться суха стерня.

А восени підкрадуться морози,

На серце томлене накинеться зима,

І не роса паде — поллються тихі сльози[546],

Що є мов каяття, та вороття нема.

(«Зозуля й Горлиця»)

«Говорний» байковий вірш тут явно тяжіє до пісенного. Не маючи місця порівнювати ритми Крилова та фразове членування його байок з глібовським стремлінням від внутрішньої паузи та переступів (enjambements) до заокругленої фрази, скажемо тільки, що ці тенденції до пісенного вірша та строфи намітилися вже в перший період творчості; знати їх на таких байках, як «Горлиця й Горобець», з її напівхореїчним-напівпеонічним складом[547], або «Хмара» з її тристоповими ямбами та шестирядковою строфою:

Над селами, над нивами,

Над тихими долинами

Велика хмара йшла;

Ні жита, ні пшениченьки,

Ніякої травиченьки

Дощем не полила.

В другий період творчості ця тенденція значно підсилилась: на 57 байок ми маємо відхід від канонічного різностопового ямба в 6 речах: «Коник-стрибунець» (так само як і в Крилова чотиристоповий хорей, тільки видержаніший, з поділом на чотирирядкові строфи і з перехресним римуванням), «Старець» (чотиристоповий хорей з попарним римуванням), «Вередлива дівчина», написана своєрідними п’ятирядковими, попарно з’єднаними куплетами:

Була собі Галя, (а)

Дівчинонька-краля, (а)

І багата і вродлива, (б)

Тільки дуже вередлива, (б)

Усякому зась! (в)

Вона теє знала (г)

І скрізь щебетала, (г)

Як та пташка на просторі: (д)

«На те, каже, щука в морі, (д)

Щоб трусивсь карась! (в)

«Снігур та Синичка», «Дідок та вітряки» (шестистоповий ямб, розбитий на чотирирядкові строфи перехресного римування), «Перекотиполе» (з чергуванням 4-стопових та 3-стопових хореїв, при попарному римуванні). Цікаво, однак, що в останніх 25 байках, найпізніших хронологічно, ця тенденція знов не виявлена: байкар немов повертається до канонічної структури.

Ідеологія Глібова далеко не дорівнює художній вартості його апологічної поезії. Людина великої наївності, і то не художньо розрахованої, як вимагала сформульована XVIII віком теорія байки (naïveté — один із її приписів), а, так би мовити, натуральної, він був ідеологічно пристановищем всякої архаїки[548]. В своїй статті про поетів пошевченківської пори я згадував, в якій млявій і неімпонуючій антитезі подає він старе й нове життя, патріархальну простоту і цивілізацію з її безмірним ускладненням життя. Досить того, що Чернігів 70—80-х рр., що тільки на перші приступки технічної культури підіймався, насаджував перші громадського користування садки і прокладав перші тротуари, фігурує у нього, як «город суєтливий» — «добра и зла прикрашеный вертеп». Найбільше до серця Глібову промовляють хуторські пасіки, гаї, не порубані ще «грошовитою кишенею», діди-казкарі, перекази про старовину, що завжди мислиться у нього, як «щастя-доля»:

Свята старовино! Про тебе я згадав;

Правдивії слова твої не вмерли…

(«Перли і Свині»)

Була колись доля… Трапляють тоді

І слави чимало, чимало і шкоди…

Минулось, забулось… По бистрій воді

Гуляють берлини, свистять пароходи.

З цими «обносками» романтичного світовідчування поєднуються обноски сентименталізму, ідилічні картинки та етичні висновки, в яких немов відроджується старий Квітка:

Давно, давно мовляють люди,

Що добренько роби, то добре й буде…

Не треба людям забувати:

Хто вік по-Божому прожив,

Ніколи зла і кривди не чинив,

Того по смерті будуть поважати

І добрим словом поминати.

Правда має перемогти в світі — але мислиться вона без жодних прикмет соціального руху; здебільшого вона малюється байкареві, як моральна витривалість та старосвітська мудрість добрих людей, що можуть іншим стати за приклад і присоромити їх, як мудрий дідок присоромив далекосяглі думки вітряків («Дідок і вітряки», байка 79).

Взагалі Глібов-байкар проти всякої далекосяглості громадських програм, проти всякої боротьби діяльної з соціальною несправедливістю. Коли, сидячи в печі, «хороша Паляниця»

На господиню стала гомоніть,

розсудливий Книш подає їй пересторогу. «Мовчи та диш», — озвався у куточку Книш».

Як перед більшим менший чоловік

До правди повернуть язик

Одважиться — по стародавній мові,

Що хлібець їж,

А правду ріж, —

Того й гляди утнуть як Комарові, —

епічно нотує в одній приказці (так називає він моралістичні висновки з своїх байок). Енергійні рядки з натяками громадського характеру, хоч і нерозроблені, як цей у байці «Васильки й Будяк»,

Іде косар і, може б, проминув,

Будяк його колючками шпигнув.

Розсердився козак — і замахнув косою:

Пропала чвань з дурною головою, —

трапляються тільки вряди-годи, як виїмок. Вони не в манері Глібова, як не в манері його сентенціозне розроблення дидактичних кінцівок. Там, де йому не служить народна приповідка, він дуже часто збуває науку звертаннями до читача в стилі шарад та загадок по дитячих журналах.

Бровко мовчить, і я мовчу,

Води не сколочу.

Вам сміх, мені гостинців в’язка…

Чи гарна моя казка?

Або:

І я там був і придивлявся,

І кривду вилаять хотів —

Лев заричав, а я злякався

І приказку десь загубив.

Взагалі позиція Глібова в історії української байки не позбавлена певної двозначності. Найвидатніший, чи один з найвидатніших, на загальне признання, її представників, не тільки не зміцнює її в рівновазі наративного розповідного та етично-висновкового моментів, але розхитує, розслабляє, перетворюючи її то на побутову новелку («Вареники»), то на інтимну елегію («Мальований стовп»), то на дитячу пісеньку («Перекотиполе»), то мало не на естрадні куплети («Вередлива дівчина»). Чулий художник немов інстинктом почуває, що на великій дорозі літературній байці уже не залишатись, і звертає помалу на бокові стежки переважно дитячої літератури.

9

Глібов у другу половину своєї діяльності не є з’явище одиноке. Стремління розглядати байку, як жанр літератури дитячої, намітилося ще в 60—70-х рр., з першими хрестоматіями-читанками для нижчої й середньої гімназії, видаваними в Галичині; зміцнилося воно з організацією дитячого журналу «Дзвінок», давши цілу лаву більших і менших, постійних і випадкових в цій ділянці авторів.

Весь цей матеріал, досить багатий, досі ще як слід не простудійований і великою мірою для нас неприступний (оскільки міститься в рідких галицьких виданнях половини XIX в.). Галицько-руська бібліографія І. Є. Левицького подає, правда, старанно визбирані про нього відомості, але не завжди в тих відомостях можна зорієнтуватися, не перевіривши їх на самому матеріалі. Як пізніший «Дзвінок», так і ранні галицькі видання в покажчику змісту містять байки під рубрикою «стихотвори», «поезії», а в відділі «байки» містять прозові оповідання про звірів та рослини, історичні анекдоти тощо. Друга трудність починається, коли приступаєш до кваліфікації всього цього матеріалу з погляду мови, коли маєш розмежувати, що з цих «стихотворів» стосується до літератури українською мовою, а що до літератури москвофільського язичія.

Серед галицьких авторів, причетних до нашого жанру, що писали й друкувалися в межах 1848–1866 рр., ми знаходимо поверх десятка авторів, занотованих у І томі «Галицко-русской библиографии» І. Є. Левицького. От головніші з них:

1. Вислобоцький Юліан (його літературне наймення Василь Зборовський); 2. Головацький Яків Федорович (1814—1888, відомий діяч «Руської трійці», пізніше москвофіл); 3. Данкевич Лука (1791—1867, найчастіше підписувався Лука з Ракова); 4. Духнович Олександр (1803—1865), автор кількох церковно-історичних розвідок, казань і поезій, «один із важніших писателів угорської Руси так в прозі, як і в поезії»[549]; 5. Василь Ковальський, літерат випадковий, многолітній посол у Віденськім парламенті; 6. Казанович Михайло, що надрукував, між іншим, у «Зорі галицькій» за р. 1852, ч. 46, байку «Волк і Лисиця» «на подобіє Криловой» (sic!); 7. Лужецький Антоній; 8. М. Чорноризець.

Найменш випадковим і найплодовитішим із цих авторів був, видимо, Лука Данкевич, якому належить щось поверх двадцяти байок, друкованих в «Отечественном сборнике» за рр. 1853, 1854, 1855, «Домовой школці», в «Новинах» Івана Гушалевича, в «Зорі галицькой яко альбум на год 1860» і т. д. і потім узятих звідти до читанок Торонського, Ол. Барвінського, Юл. Романчука та Ом. Партицького. Байки Данкевича з погляду мови не вельми добірні (сильно забарвлені діалектизмами); ритміка їх силабічна, — але вартими уваги їх знайшли навіть упорядники хрестоматії «Антологія руська» 1881 р. От один коротенький зразок його творчості, байка «Вівця і ґазда»:

По раз-другий в однім році

З вівці ґазда руно брав;

Тихо лежала на боці,

Но як з вовнов шкіри вдрав,

Як Валаама ослиця

З болю чудом прорекла:

«Чоловіче, я не криця! —

От з мене кров потекла.

Не муч же мя так без міри

Тому, що бидля просте,

Як не стане на мні шкіри —

На чім вовна поросте?»

З авторів молодшої ґенерації треба відзначити Івана Гушалевича (1823—1903), «твердого» русина, видавця кількох старорусинських альманахів, що, проте, фігурував і по деяких виданнях «народовців» (як читанка Партицького), Ксенофонта Климковича (1835—1881); трьох діячів буковинського відродження: Юрія Федьковича, Сидора Воробкевича та Омеляна Поповича (Бібліотека для молоді, річник І. Чернівці, 1885). Чи не найбільшу, проте, популярність, як постачальник хрестоматійного матеріалу, мав Павло Свій (Павлін Свенціцький), байки якого друкувалися по хрестоматіях майже в кількості Гребінчиних та глібовських.

На Вкраїні до цього часу стосується байкарська робота Михайла Старицького, що його байки, перекладені з Крилова, першим виданням з’явилися р. 1874-го.

Талановитий лірик, що поширив тематичне коло української поезії 60—70-х рр., Старицький почав перекладати криловські байки, либонь, під впливом ще не остиглого інтересу 60-х рр. до педагогічних проблем і шкільної та популярної літератури. Але чи не більше обходили його і тоді, як можна думати на підставі споминів Олени Пчілки, завдання стилістичні — поширення мальовничих засобів української мови[550]. Принаймні, так розцінював їх сам Старицький, протиставляючи їх, як і «Казки Андерсена», одночасно виданому сербському епосу. Сербським думам та пісням пророкували успіх, як творам, що цілком відповідають ресурсам українського слова, а вони тим часом розходяться мляво. Що ж до творів, які вимагають напруження словесних засобів, кованих виразів, новотворів, то вони зразу ж знаходять собі читача й покупця[551].

Певне пожвавлення байкарської роботи (з орієнтацією жанру на дитяче сприйняття) припадає на кінець 80-х та 90-і роки, на пору «Дзвінка» і почасти «Зорі».

Серед байкарів «Дзвінка», досить повно у нашій хрестоматії репрезентованих, опріч дідуся Кенира, що грає першу скрипку, бачимо і педагогів, що підходять до справи з метою планово поповнити недостатню галузь дитячої лектури, як Грінченко, і людей, що мають нахил до політичної сатири, як залишений у нас нерозшифрованим Василь Ріленко, і невдатних дебютантів, що ладні перебрати всі жанри, всі форми літературні, як Сильвестр Яричевський, і просто провінціальних аматорів, як Я. Жарко. Серед байкарів цієї смуги майже нікого немає, хто б був спеціально до цього жанру обдарований, — байка є немов яке обов’язкове навантаження для співробітників і добрих зичливців журналу. Так, напр., Віра Лебедова, співробітниця «Дзвінка», в останні його роки перекладає байки («Пошесть на звірів» Лафонтена) поряд з казками Пушкіна та баладами Лєрмонтова.

З погляду свого розуміння жанру, його характеру, завдань та можливостей всі ці байкарі стоять на ґрунті Глібова та Гребінки. Глібов і Гребінка канонізовані як законодавці байки, нормалізатори її в українській літературі. Найбільше в справі їх вивчення зробив Грінченко, якому належать цитована тут стаття про Гребінку (в «Правді», 1890), видання байок і біографія Глібова, що містить в собі й критичну його характеристику.

Проте не всі байкарі ідуть однією стежкою. Одні з них ближче додержують тієї варіації жанру, яким він з’являється у Гребінки та раннього Глібова, отже, при всій своїй докладності та колоритності деталей, оповідна частина не затушковує в них загальної учительної схеми. Так пише, наприклад, сам Грінченко, трохи сухувато, з сумлінністю етнографа використовуючи народні оповідання, надаючи своїм речам і нотку громадянського наставництва, і сатиричний сенс. Інші, навпаки, йдуть за пізніми глібовськими зразками, занедбавши елементи сатири, обробляючи оповідні подробиці. Так пише Олена Пчілка, даючи зменшені форми («мишка» зам. «миша», «снігирчик» зам. «снігур», «котик» зам. «кіт»), додержуючи того ж наївного тону, що і Глібов, в епітетах («Миша-городянка — / Прехорошая панянка», «Мишка — / Делікатненька карпишка») та моралізуючих кінцівках:

Ото тобі, козаче,

Із лишенька чужого,

Із горенька тяжкого

Не смійся, небораче!

Однак, не вважаючи на всю увагу до Глібова, на пильне узгляднювання його прикладу, — ліризм його байок, його нахил до пісенних форм не знаходять наслідувачів. Із 77 байок Грінченка тільки одна («Струмочок і Ріка») зложена рівностоповими амфібрахічними рядками; «Миша городянка і Миша селянка» Ол. Пчілки написана рівностоповими хореями з паристим римуванням.

Із гурту байкарів 90—900-х рр. випадають тільки два-три автори. Такий, наприклад, відомий етнограф-збирач І. І. Манжура (1851—1893). Його казки і приказки, зібрані з народних уст, становлять поважну частину його літературного доробку — в новому виданні ДВУ під ред. Айзенштока (X., 1930, ст. 217—276). Своїм характером — розмаїтістю віршового розміру, в багатьох випадках коломийкового, своєю уґрунтованістю на народних анекдотах вони наближаються до «Приказок» Руданського. Це так само анекдоти, що простують в бік байки, інколи на байку перетворюючись. Анекдот взагалі з його стислою характеристикою, фактичною густотою та спрямованістю на розв’язку, до того ж часто-густо одягнену в ефектну фразу, — найближчий сусід байки, надто того її ґатунку, що головний сенс свій має в грі слів, в ефектній афористичній формулі; Козьма Прутков пародіював його в «Помещике и Траве»:

Антонов есть огонь, но нет того закону,

Чтобы огонь всегда принадлежал Антону.

Візьмім тепер народний анекдот про селянина-винахідника, що зробив собі солом’яні крила і надумався перелетіти з комори на хату. Намір літунові не вдається. Винахідник падає на ґанок колінами на приступку. Коли він усіма силами намагається перемогти гіркоту розчарування і біль у розбитих колінах, до нього підходить із глядачівського кругу якийсь дід і лагідно резюмує: «Так то, чоловіче, вивчився літати, та не вивчився сідати». Чим це не байка? Варт тільки надати їй певної віршової форми і дати мораль: тобто натякнути на можливість ширшого застосування прикладу. На цій от лінії межи анекдотом і байкою стоять казки, билиці, можебилиці, приказки, побрехеньки і байки Манжури (загальним числом 30). Говорного ямбічного складу байки в них немає, зв’язку з байковою українською традицією теж; тільки одна річ — «Удова та жнива» — своїм пеонічним віршем:

Десь убога собі вдівонька жила,

Та не сіяла, сердешна, ні стебла,

Тільки мала вона хатку на ріжку

Та хорошу чепурушечку дочку, —

нагадує глібовських «Горлицю й Горобця».

Другий автор, що стоїть осторонь від байкарів 80—900-х рр., — Володимир Самійленко (1864—1925). Його переклади із Лашамбоді, французького автора XIX в., та деякі власні ориґінальні твори показують, що при своєму гуморі і безперечному нахилі до дидактизму він міг би стати дуже помітним з’явищем в історії апологічного жанру, повернувши байці її раціоналістичну, розумову ефектність і сатиричне значення. Але цього не сталося. Самійленко не розвернув у собі здібностей байкаря, як не дав нічого більшого в ділянці громадянської поезії à la Барб’є і Лєрмонтов, як затаїв у собі великою мірою і хист перекладача.

З байками Самійленка, що деякі з них («Переможець») писані вже під час імперіалістичної війни, ми стаємо на порозі сучасності.

10

Сучасна нам байка, як зложилася вона після революції 1917 року, становить знов осібну сторінку в еволюції апологу: жанр мало не став неподільною власністю дитячих книжок та шкільних хрестоматій, пристосовується до нових потреб, стає формою для часописного фейлетону, поточної сатири.

Якийсь ґрунт для того був у самій природі жанру. Забавне алегоричне оповідання, елементарне своєю наукою, очевидячки, таїло в собі ще не цілком одмерле зерно сильного ораторського арґументу. Недарма, коли вірити традиції, байка народилася й виросла в соціальній та політичній боротьбі. Стезіхор, що побиває своєю фабулою про оленя й коня сицилійських тиранів, Мененій Аґріппа, що виступає в республіканському Римі посередником межи патриціями та плебеями, розповідаючи небувальщину, як голова посварилася з іншими частинами тіла, — нехай самі випадки і стосуються до обсягу леґенди, — прегарно відтіняють полемічну придатність апологу. Застосування байкової ситуації з передчуваною розв’язкою — конкретизує і спрощує життьовий випадок, являється засобом популяризації того чи іншого пожаданого вирішення. Ця особливість жанру сама собою повинна була підказати його ролю під час пропаґандних заходів та масових кампаній, не кажучи уже про літературні прецеденти, — а з тих прецедентів найсильніший і найсвіжіший була творчість Дем’яна Бєдного.

З’явилися байки Дем’яна Бєдного ще в пору «межи двох революцій» і здобули собі популярність на сторінках «Современного мира». Революція їм надала ще більшої ударності, розпрозорила їх алегоричну езопівську мову. Вивчення Дем’яна Бєдного, власне, ледве розпочалося, і ми можемо тільки здогадуватись, що його байка виросла із сатиричних журналів 1905 року, та що тими журналами в якійсь мірі підказані її образи й характери: «Пес, которому надоело лаять хвалебно, собаки, которым обещали свободу, но вместо того сажают на цепь. Заяц-либерал, соловьи-предатели; продавшийся хозяину теленок, паук-эксплуататор и муха-рабочий». Важно, що все це сприймається не як «звірина драма», а як повість про класову боротьбу[552].

Поряд з новим, наскрізь політичним осмислюванням традиційних образів іде і нова мораль, що здебільшого розриває з традиційною, диктованою «здоровим розумом» (пригадаймо Крилова або й нашого Глібова). «Сочувствие бунтующим и порицание покорным» — головна із норм цієї моралі — протирічить тому, що стало звичаєм у байках: покарання невдоволеного і апофеоз смиренного.

В дальшому розвитку байки Д. Бєдний інколи навіть прощається з традиційними і реальними, чи то півреальними героями; його байка переходить на рейки сатири реалістичної. Зовнішню форму — різностопові ямби, «говорной стих», те, що зв’язувало інколи Глібова, — Дем’ян Бєдний залишає непорушними, проте розповідає в цих традиційних рамцях про щось нове, найчастіше про якесь потворне з’явище життьове, зачерпнуте з газетної хроніки, і розповідає про нього, як про щось цілком нормальне. Байка зводиться до епізоду з одною-двома дійовими особами, причому ті дійові особи або купці, що в усі життьові ділянки вносять звичні для них відносини конкуренції та одурювання, або лицемірне та користолюбне духівництво. Такий собі піп Панкрат («борода як у владики, сумління як у шибеника»), що назло парафіянам вишукує у святцях незручні для вимови наймення; такий Ченчик, що більш ніж енергійно залицяється біля нетлінного тіла

Святого преподобного Данила.

Тут сатира Дем’яна Бєдного зриває з себе всі шати алегорії, набираючи гостро і недвозначно реалістичного характеру[553].

Приклад Дем’яна Бєдного заохотив і декого з українських авторів. Почалося засвоєння його сатиричних байок через переклад та через наслідування.

До перекладу найбільше приложив рук Микола Терещенко, що дав книжку «Колись і Тепер», всю складену із сатиричних поезій Дем’яна Бєдного. Поет-лірик, специфікою жанру він цікавиться мало. Видимо, байки Бєдного інтересують його як частина задачі про трактування сучасності в поезії, і переклав він їх, оскільки вони входили в круг сатиричних відгуків на питання дня. Ориґінальну практику, самостійне насаджування, поряд з традиційним типом, і нового типу — байки з реальними героями — бачимо в творчості Василя Елланського (1893—1925), що підписував їх, як і свої фейлетони, псевдонімом Валера Пронози. Найтиповіші з тих байок — «Державний розум», «Про СІК, РИК і ОКРИК» — подаємо в нашій хрестоматії.

Трохи іншим видається байкарський шлях інших пореволюційних авторів: Пилипенка, Ярошенка та М. Годованця. Найстарший із них Пилипенко, за власним посвідченням, звернувся до байки р. 1918-го. Не можна сказати, щоб для цього гурту не мав значення приклад Дем’яна Бєдного, але засвоєння зразків байкописної літератури йшло у нього ширше і не обмежилося, видимо, одним автором. Принаймні, Пилипенко перекладає білорусів: Крапиву і Я. Купалу, росіян — Івана Батрака; бере під увагу й українську традицію. Коли для Елланського байка — перша-ліпша форма для революційного фейлетону[554], то Пилипенко, крім того, ще спеціально спиняється думкою на загальних можливостях і перспективах апологу; йому не чуже намагання утворити нову байку, принаймні, відсвіжити її, «пристосувати цю невмирущу форму до наших обставин». В статті своїй про Івана Батрака[555] за це оновлення, — переважно за перейняття байки новим змістом — він відзначає Еллана та інших своїх товаришів роботи. Газетна хроніка замість ходячих оповідних схем, реальні герої замість умовних безсловесних персонажів, зламання традиційної науки моральної — це уже зроблено (сам Пилипенко, до речі, не завжди радикально з традиційними героями розриває: «Жінка й Павук», «Метелик і Гусінь», «Два коні», «Нарада раків», «Ліхтарі», «Отара», «Шкапина й овес», «Прапор і Кулемет», «Гусак і Ластівка» — такі герої доброї половини його байок[556]). Тепер належить зреформувати ще й віршову обслону байки, її канонізоване будування ритмічне. «Чому байка не може прибрати пісенних форм? Чому не може уложитися в точні строфи? Чому не написати її верлібром?»

На ділі в формальному своєму новаторстві Пилипенко дуже далеко не заходить. Верлібру в його байках немає, — хоч відхід від канонічного ямба єсть, єсть і стала строфіка. От приклад його шестирядкової строфи в вірші «Два мужики й глухар», перекладеному з Янки Купали:

На галявині ялина —

На ялині тій пташина,

Мурмотій, глухар;

Два куми немов по змові

Підкрадаються обоє,

Лізуть через яр.

Зразком іншої чотирирядкової строфи може служити «Вулкан»:

Серед стрімчастих гострих скель

Стремів старий вулкан;

Колись грозою всіх осель

Був лютий стариган.

Не заперечуємо, що наявність строфи ламає канон, але, глянувши на обидва вгорі подані приклади, бачимо, що Пилипенко, по суті, не виходить поза новаторство Глібова (шестирядкова строфа в «Хмарі», чотирирядкова — в «Дідок і вітряки», «Коник-Стрибунець»). Він тільки свідомо й планово береться до того, що в старого байкаря було мимовільним породженням ліричної стихії.

Запроваджує Пилипенко й інші формальні новини; так, напр., деякі з своїх поезій будує він на римоїдах-асонансах. Так побудоване закінчення його «Місіонера»:

«Але ж бо єзуїт —

Окрема це фігура!»

Мені, можливо, скажуть.

Але я придивитись раджу,

На чім стоїть

І живиться чим раз по разу

Уся культура

Буржуазна.

«Скажуть» — «раджу» — «раз по разу» — «буржуазна», такі його асонанси, замість точних рим впроваджені. Чи можна назвати ці асонанси щасливою новиною? Думаємо, ні. Повторені чотири рази; вони не дають все-таки враження звукового багатства. Тим часом саме це повинно входити в розрахунки байкаря. Закінчення байки, поряд з логічною загостреністю, вимагає міцної пов’язаності ритмічної. Характерно, що гумористи всіх часів будували свої ефекти саме на вишуканості рим: Досить пригадати Ол. Толстого з його «Историею от Гостомысла до наших дней». «Составил от былинок / рассказ немудрый сей / Худый смиренный инок / раб Божий Алексей», віртуоза рими Мінаєва, Курочкіна, Вол. Соловйова, нашого Самійленка («Ельдорадо»). Навіть асонанси, коли їх уводять в гумористичний текст, бувають, рідкі та вишукані (напр., Саша Чорний: «Жена на локоны взяла последний рубль» — «Подсчитывает месячную убыль»).

Проте байдужість до евфонічної сторони вірша, зосібна до кінцевого звучання, здається, з’явилась як епізод і не погрожує стати звичаєм пореволюційної байки. Принаймні, в останніх речах Пилипенка, напр., у «Вулкані», ми бачимо небезінтересні приклади рим омологічних і повноголосих, підтриманих опорною шелестівкою.

Та ось заснув старий вулкан

І блиск погас заграв.

Внизу послався жовтий лан

І колосом заграв.

Або:

Здалека ворон на дубу

Свій чорний точить дзьоб,

Міркує: в цю нову добу

Не буде вже нероб.

Втім, підводити підсумки, складати загальну характеристику дореволюційній порі в розвитку жанру — ще рано. Шлях Пилипенка і його товаришів-спільників (як Годованець)[557] тільки намітився. На сторінках «Плуга» з’являються все нові спроби, нові зразки апологічного роду[558].

Отже, поставивши тут крапку, підіб’ємо підсумки більш як столітнього його життя й розвитку на українському ґрунті.

З’являється байка, українською мовою писана, в перші роки дворянської нашої літератури, літератури двомовної російсько-української, користуючись тим, що тогочасна літературна теорія, зачисляючи її до творів невисокого мовного добору, дозволяє користатися «простим діалектом». Перші вже байкарі (Білецький-Носенко, Гулак-Артемовський) намагаються дати своїм писанням місцевий колорит, запровадивши побутові аксесуари, націоналізувати героїв; вони ж спрямовують байку і в бік сатири, нападаючи не так на систему соціально-політичну, якої опорою були, а на її надмірності й зловживання. Після кількох більш-менш удатних спроб українська байка досягає своєї вершини в творчості Євгена Гребінки, що й завертає цей перший етап її розвитку. Після Гребінки байка переходить в руки другорядних поетів, провінціальних любителів Крилова, що ніякими ні ідейними, ні стилістичними завданнями себе не турбують. Серед них тільки один стає помітний завдяки своєму віршовому хистові — молодий Л. Глібов. Такий другий етап в еволюції жанру. Нарешті, з 60—70-х рр. з виступом на сцену різночинної інтеліґенції, буржуазної своїми поглядами та психікою, з наміченням практичних для української ідеї виходів, з інтересом до питань педагогіки, школи й популярної літератури яскраво виявляється намагання зробити байку родом дитячої лектури. Намагання це характерне для багатьох авторів, але найбільші здобутки на цьому полі має Глібов (дідусь Кенир) наприкінці 80-х — на початку 90-х рр. Нове прямування приводить до ослаблення сатиричних моментів, ідеологічне спрямування байки потрапляє на стежки традиційної моралі, на loci communes педагогічної літератури. Байка намагається брати оповідною жвавістю, фабульними деталями і, перетворюючись у новелку для дітей, стає на межі жанрового розпаду. Кілька виїмків (Ріленко, Самійленко) загальної картини, розуміється, не зміняють. Четвертий етап в історії жанру — це нова, пореволюційна байка, спроба застосувати стару і, втім, дуже еластичну форму, до потреб революційної сатири. Вона виростає уже на новій соціальній базі, утвореній Жовтнем, скерована в бік боротьби за революційну платформу і, розвиваючись під керунком нових соціально-політичних ідей, свідомо ставить питання про ідейну та формальну свою реорганізацію, про зламання старого канону.

Всі ці наші висновки, розуміється, мають лише провізорний характер. Можливо, з нашого поля зору випали деякі імена, тенденції, поодинокі факти. Можливо, притягнені до уваги й досліду, вони дадуть змогу впровадити корективи, виповнити прогалини, доповнити або й змінити де в чім подану тут картину. В наших умовах цілковитої нерозробленості багатьох важливих питань, не позбавлені певного значення й перші недосконалі історично-літературні «намітки».

1931

Примітки [до книги «Байка і притча в українській літературі XIX—XX вв.]{202}

Автори, репрезентовані в хрестоматії

1. П. П. Білецький-Носенко

Павло Павлович Білецький-Носенко народився 16.VIII.1774; походив з козацького старшинського роду і служив спочатку у війську. Р. 1794-го брав участь у військових операціях проти Польщі. Вийшовши в відставку з ранґою капітана, оселився в Прилуках. Служив у суді; потім став за штатного смотрителя Прилуцької повітової школи. Після реформи школи на трикласову був її почесним смотрителем, мав приватний пансіон, де викладав сам давні і нові мови, історію, географію, математику, риторику і поезію, навіть «съемку планов» і фортифікацію. Першою літературною його працею М. І. Петров уважає переклад французького роману Авґ. Ла Фонтена «Семейство фон Гальден» (рос. мовою). Літературна діяльність Білецького-Носенка була дуже розмаїта: він писав історичні романи, байки, балади, історично-літературні розвідки, сільськогосподарські та економічні трактати, популярні роботи з медицини і т. д. До української літературної роботи ставився спочатку неґативно, але потім захопився «духом малороссиянизма», «когда увидел на западе и юго-западе движение всех славянских племен возродить свою письменность». Умер 1856 р.

Література про П. П. Білецького-Носенка незначна. Головним джерелом все ще є стаття М. І. Петрова в його «Очерках укр. литературы XIX столетия». Деякі відомості про нього можна знайти в стороженківському архіві та «Малор. родословнику» Модзалевського. Так, напр., відомо, що він справляв враження «внушительным громким голосом, в особенности когда по педагогической привычке принимался экзаменовать… Его очень уважали, как писателя». (Из воспом. В. Ан. Стороженко. Стороженки, т. VIII, ч. 2, стор. 48).

Як байкар, відомий він великою збіркою «Приказки в чотирьох частях», надрукованою по смерті автора — Київ, в друкарні Е. Я. Федорова, 1871, стор. (V+123+142+X) та (132+133+VIII).

Приказки свої Білецький-Носенко попереджає цікавою передмовою (віршованою), яку подаємо нижче.

ПЕРЕДМОВА ДО МОЇХ КАЗОК

А доки вам, мої казки, нидіть, —

Ідіть лиш- ін в великий світ

Жартуючи людей учіть!

Гень, геть я кинув грім гармати,

Прудкої кулі різкий свист,

Каліцтво й стогн, убравсь до дідовської хати

(Так мні звелів погожий рік),

Повісив шаблю на гаплик,

Щоб з думкой-дівонькой латвіше пустувати,

Або в глуші ладнать косу і діда плуг

І вас компонувати.

А гірш, як злий Борей, з юрмою злючих хуг

Вигонить із степу полезну працю й жарти, —

Нидіти під стріхой!

Тоді то, в кожушок вгорнувшись біля груби,

При світлі каганця, змагаяся з нудьгой,

За люлькой тютюну вас, казки любі.

Як лізли в глузд до мене нашвидку,

Я вас писав д’безділля,

Щоб Хрону розправляти крилля,

Піддати швидкості сварливому дідку.

Чи латво слалися у мене на папіру,

То й він із смішками казав горливість щиру.

Я вас писав, щоб гірш чого не нарядить:

Безділля, бач, з нудьгой тихеє зло плодить!

Спасибі вам за те, — блукайте же по миру!

Зате ж, як бачите, я в грубку вас не впер…

З казками жмуд Езоп і досі не умер,

Та й вічно житиме. А може, й я не згину,

Коли на добрий шлях ісправлю Україну?

---------

Глядіть, казки, во всі втирайтеся кутки!

У досвітки, в веселії хатки.

Учіть дівчат, моторних парубків;

В будинки панськії, з мальованою баней

(Чи впустять?) розважайть з подагрою панів

І нишком в подушки вкрадайтесь млісних паній.

Як їм в охізний день нудьга нажме зморшків

Та буде їх тягти зіхотой,

Ви розженіть оте пустóтой.

---------

Колись один письмак книжок

(Чудний Михал Монтан) боявся,

Щоб як його казань до хлопців-лежебок

В прихожі панські не забгався.

А я того байдуж! Ще був би дуже рад,

Коли б вомісто звад

Не тільки дармоїди

Вас слухали, казки. Всі ті, що роблять біди,

Нехай би в день святний забралися в шинок

Під свиткой, в пазусі, — до вольниці в скиток,

Лиш до людей попались,

Щоб, з вас побачивши завітний свій грішок,

Та нишком ісправлялись.

Скажу, я був би рад, коли би косарі,

Покинувши в степу роботи,

В полуденні жари

Під грушею в тіні, за ваганком — у поті —

Як чуб просяється од шумної чарú,

Глузуючи, мої розказували казки;

Щоб грізний у войні плечистий кірасир,

Який хоробрістю добув царської ласки,

Та гарнотой вдивляв престольне місто й мир

І щирой вірністю вкрашав царські будинки,

Придибав з милицей на родину до жінки,

Онуків від синів на старості дожив,

Із люлечкой в зубах перед вечерей сів,

При світлі каганця їх слухав за новинки,

Свій грізний з усом вид усмішкой одогрів.

---------

Тобі, народ блаженной України,

Під міцною стріхóй Росії добрий, вірний,

Як твій слухняний віл,

Так працьовитий, мирний!

Народ, колись страшний її врагам

На полі битви,

Як розтрощив ярмо (ти носа втер ляхам)

Безбожної Орди і беззаконной Литви, —

Тобі, твоїм синам

Ці казки, мов діток моїх, ввіряю.

Нехай розходяться в твоїм родючім краю,

Щоб жодний те чував

На дідовської мові,

Що Дмитрієв, Крилов, Хемніцер москальові,

А Геллерт німцеві так гарно розказав,

Що Флоріан, Фонтен, з’єднавши жваву музу,

Пустуя, крутячись, всіх краще написав

Жартливому Французу.

У них, що латвеє — признаюсь — я те взяв

Та й злицював в плахти, та підголив чуприни…

А інші — жарт моїх безвиннії дитини.

Коли вдалось мені усмішку ісхопить,

Простацький глузд к добру хоч трохи зворушить,

Я діла важного зложив початки.

Цур-пек тобі, Зоїл, я об тобі ні гадки!

Сичи хоч гаспидом, зжуй прикреє перо;

А правда за мене преко тебе горой.

Джерло московськеє, як бач, тут ні до чого.

За ним не квапивсь я ганять на ваш Парнас, —

Він не для нас.

Задля Вкраїни річ з колодця дідовського

Я мусив черпати, щоб тямили мій глас.

Мене поймуть в землі веселій і плодючій

Од гір Хорватських до рівнин,

Де Дніпр реве в борах, мутить піски під кручой,

Під кельями святих; пливе де тихий Дін,

Де чумаки гуляють

І по-українськи народи розмовляють…

Га! сила знайдеться очіпків і чуприн,

Що на діла дядьків, сусіди з лиха строгі,

Та й вчнуть на самоті з кумою кепкувать,

А об собі байдуж, не здумають небогі!

А як самих розкопирсать

Гай, гай! — у казці й є, мов ніби на кунштині!

Я нишком вам,

Мов панотцю, признаюся і сам:

Хоч часом бачу й я в чужім зрачку пилини,

Частенько муляє в моєму оці сук.

Такий наш Євин рід! Хто ж бабі не онук!

Ой, я не раз свої в них бачив образини.

Зате, кажу, ідіть,

Казки, людей учіть!

2. П. П. Гулак-Артемовський

Петро Петрович Гулак-Артемовський народився 16.І.1790 р. в м. Городищі Черкаського повіту на Київщині. Батько його — священик, і освіта, яку дістав майбутній письменник, була духовна — Київська Академія (ще до її реформи). Питання, чи закінчив Гулак повний її курс, нові біографи залишають відкритим (див.: Айзеншток. Матеріали до біографії та істор. літерат. оцінки. Гулак-Артемовський. Твори. ДВУ, 1928). Відомо, що 25 листопада 1814-го його «звільнено» з духовного стану в світський, і Гулак скоро потому почав учителювати по приватних домах та пансіонах Правобережжя (коли на Правобережжі ще переважала польська мова й культура). Подвійною життьовою школою мемуаристи з’ясовують і деякі риси Гулакового характеру. «Человек он был весьма ловкий: как униженный польский шляхтич, умел он угодить сильному; как бурсак, умел и поработать, и пролезть куда нужно. Став на ноги, Артемовский вдруг явился с осанкой и важностью настоящего польского магната, чему благоприятствовали и его наружность, и фигура, и приемы» (Ф. Неслуховский. Из воспоминаний. Историч. вестник, 1890, IV, стр. 127). В Харкові Гулак з’явився 1817 р. і прийнятий був на словесний факультет університету; 4.XII.1818 він став за викладача польської мови. 1820 р. він був уже кандидатом університету, 1821 р. — маґістром. З 1823 р. почав викладати російську історію, географію та статистику, спочатку як ад’юнкт, потім як екстраординарний і нарешті — як ординарний (з 1828 р.) професор. Професорська діяльність Гулака знайшла оцінку у численних мемуаристів (про них див. названу вище статтю І. Я. Айзенштока). Перед нами вимальовується постать людини талановитої, з неабияким даром слова і дотепом, але без солідної наукової підготовки. Риторичність його лекцій відштовхувала найобдарованіших із його слухачів (М. Ф. де Пуле, М. І. Костомаров). Не подобався і офіціальний тон його викладів, і його зв’язаність «Историею государства Российского» Карамзіна (виклади свої Гулак звичайно закінчував, як Карамзін, на 1613 р.). Літературна діяльність Гулакова розпочалася на сторінках «Украинского вестника», харківського журналу, що виходив 1816—1819 рр. Релігійно-дидактичні поезії Гулака, друковані у «Вестнике», були, на думку І. Я. Айзенштока, «кар’єрним залицянням», «лише даниною часові, одним із способів забезпечити і зміцнити вдало розпочату кар’єру». Гулак-Артемовський «не был, что называется, литературным человеком» і на думку де Пуле (Вестн. Европы, 1874, 1, стор. 83—88). Далеко щирішим і талановитішим він був, на загальну думку, в українських своїх творах. Костомаров твердить, наприклад, що вдома Артемовський був людиною іншого порядку, як на університетській кафедрі (Автобиография, ст. 165); іншим був він і в своїй українській творчості. Корсун відзначає, що він часом підкреслював свої симпатії до українського слова (Рус. арх., 1890 р., X). А. Шиманов нотує те саме, але з застереженням: «Гулак-Артемовский, видимо, был одним человеком pro domo sua и другим pro foro, притом с летами этот другой человек, видимо, осилил первого и под конец, может быть, остался уже главным хозяином» (К. стар., 1889, II, 499 дд). Службова кар’єра Гулакова в ці останні роки така: з 1838 по 1841 р. він був деканом словесного факультету, з 1841 по 1849 ректором. Вийшовши на вислугу, виконував обов’язки екзаменатора-ревізора дівочих інститутів. Умер 1. X. 1865 р.

Солопій та Хівря, або Горох при дорозі

В основі цієї «казки» Гулака-Артемовського лежить байка І. Красицького Groch przy drodze (Bajki i przypowieści, III, 22)

Oszukany gospodarz turbował się srodze;

Zjedli mu przechodzący groch zeszły przy drodze.

Chcąc wętować i pewnym się cieszyć profitem,

Drugiego roku wszystek groch posiał za żytem.

Przyszło zbierać; gdy mniemał mieć korzyść obfitą,

Znalazł i groch zjedzony i stłaczone żyto.

Niech się miary trzymają i starzy i młodzi:

I ostrożność zbyteczna częstokroć zaszkodzi.

В українському перекладі це значить приблизно:

Розпука пойняла господаря старого,

Що весь йому горох поїли край дороги.

Як мати з того гріш? Людина не без тями.

Надумавсь він горох посіять за житами,

Розважив все як слід… Та от жнива наспіли:

Горох поїли знов, ще й жито столочили.

Старі і молоді, розважте цю пригоду:

Надмірні хитрощі бувають нам на шкоду.

Ця коротенька байка у Гулака-Артемовського поширена тими ж засобами, що й «Пан та Собака» — переважно докладно розгорненим діалогом. Проте щодо художності задуму й виконання вона значно поступається першій, як те зауважив ще Куліш: «В этой растянутой пьесе, — пише він, — Артемовский-Гулак не похож на самого себя». Мораль байки, звернена до «всіх Солопіїв», що знають мудрувати,

Як локшину кришить для війська із паперу.

Як квашу нам робить з чорнила і тетерю,

Як борошно молоть без жорнів — язиком,

Як бджоли годувать без меду — часником, —

на думку М. І. Петрова, має на увазі заходи «Филотехнического общества домоводства», що існувало в Харкові протягом 1817—1818 рр.

3. С. Писаревський (Стецько Шереперя)

Степан Писаревський народився наприкінці XVIII століття на Слобожанщині, учився в Харківськім колеґіумі (пізніше зреформованім на семінарію). Був священиком у слободі Дворічній Куп’янського повіту на Харківщині, 1824 р. дістав стан протоієрея. 1831—1833 рр. попував у Харкові. Однак скоро за «неповздержливе життя» був переведений на провінцію — спершу в Богодухів, а потім у Вовчу (Вовчанське), де й умер 22. І. 1839 р. В літературі відомий оперетою «Купала на Йвана» та кількома поезіями.

Свиня і Трояндник. Текст байки взятий із статті Л. М. Перетца «Матеріали з української літератури та співробітники «Снопа» (Зап. іст.-філ. відд. ВУАН, кн. XIX, стор. 210—211).

В рукописі ця байка називається казкою — означення, звичайне в українській літературі 20—40-х рр. Слово Трояндник поясняється, як рожевий кущ; Балісадник зам. палісадник, квазінародне осмислення слова, засіб, якого часто уживали приналежні до «котляревщини» автори.

Цю ж фабулу використано і в відомому оповіданні (російському) В. М. Дорошевича — «О пользе наук» (див.: Легенды и сказки Востока. Москва, 1902, стор. 139). Байку про Корову серед квітів у нього розказує (з іншим висновком) поет My-Сі богдиханові Цзан-Лі-О, що прийшов до думки про марність і непотрібність наук. От текст байки в перекладі: «Був у одного з твоїх предків, сину неба, такий чудовий сад, і росли в ньому такі дивні запахущі квіти, що не тільки бджоли зліталися з усієї округи, але й люди за милю й більше спинялись, нюхали повітря і говорили: «Либонь, двері раю сьогодні покинуто незачиненими». І забралася якось до цього саду Корова. Побачивши, що з землі багато дечого росте дивовижного, вона почала їсти квіти. Пожувала троянди, але покинула, бо наколола язика. Пожувала лілій, поскубла трави, левкоїв, взяла в рот жасмину і виплюнула. «Аніякісінького смаку! — сказала Корова. — Зовсім не розумію, для чого це люди розводять квіти». По-моєму, сину неба, Корові краще б і не задавати собі такого питання».

4. Є. П. Рудиковський

Рудиковський Євстафій (Остап) Петрович (1784—1851), син священика с. Ольшанки колишнього Васильківського повіту. Учився в Київській Академії за ректорства Іринея Фальківського (до реформи), а потім у медично-хірургічній академії в Петербурзі. Випущений штаб-лікарем у Томський полк, був під Бородіном (24—26 серпня 1812 р.), брав участь в наполеонівських походах 1813—1815 рр., а повернувшись з-за кордону, служив по військових госпіталях та при штабах дивізій. 1825 р. покинув службу в армії і, оселившись в Києві, був лікарем у Кирилівській лікарні, а потім ординатором у воєнному госпіталі. Писати почав іще в академії 1805—1806 рр.; відгукувався патріотичними поезіями на політичну злобу дня в 1830—1831 та 1848 рр., але найкращими своїми творами уважав українські казки та байки. Російські його поезії «написаны, — як свідчить біограф, — в строго консервативном духе и представляют отголосок того настроения, которое вызвано было восстанием 1830 г. и нашло себе выражение в известном стихотворении Пушкина «Клеветникам России». Українські поезії написані в дусі «котляревщини». Рудиковський іронічно ставиться до романтизму, добачаючи в ньому «мяуканье поэзии пустой». Не до вподоби йому і «Наталка Полтавка» Котляревського своїми вокальними номерами та «маркотністю до сліз». Поезії Єв. Рудиковського видрукувані в статті В. І. Щербини: «Из семейного архива» (К. старина, 1892, V, стор. 193—224; VI, 363—398; VII, 55—84).

5. Л. I. Боровиковський

Лев Іванович Боровиковський народився 10. II. 1806 року в с. Мелюшках Хорольського повіту на Полтавщині, в родині дрібномаєтного дідича. Учився в Полтавській гімназії та на словеснім факультеті Харківського університету. Скінчивши курс з відзначенням, учителював у гімназіях Курській та Полтавській, викладаючи історію та латинську мову. Був інспектором гімназії у Полтаві. Умер 14. XII. 1889 р.

Літературну діяльність розпочав на університетській лаві. Перша його річ, що з’явилася друком, була балада російською мовою «Пир Петра Великого» — в «Вестн. Европы» за 1828 р. Трохи згодом у тому ж журналі видрукувано його українську переробку «Светланы» Жуковського — баладу «Маруся» (1829). Про байкарську діяльність Боровиковського дізнаємося з його листа до М. Максимовича в «Истор. вестн.» (1881, V, стор. 190—192). Перечисляючи свої етнографічні та літературні праці, Боровиковський згадує «басенки на малороссийском языке, числом 250. Из них более 200 оригинальных, прочие подражание Красинскому». Число 250, можна думати, взяте приблизно. Пізніше, говорячи про свої байки в листі до Кониського з 6. IV. 1876, він показує загальне число їх коло 400 (200 крім надрукованих). П’ять байок з’явилося в Гребінчиній «Ластівці» (1841). 177 було надруковано 1852 р. у збірнику «Байки і прибаютки», вид. Амвросія Метлинського. Друге видання вийшло 1918 р. під редакцією Г. О. Коваленка у вид. «Сіяч». Спробу зібрати літературну спадщину Боровиковського бачимо у виданні його творів під ред. Б. М. Шевелева («Сяйво», 1929).

Літературу про Боровиковського якнайдокладніше вказано в статті Б. Шевелева. Крім загальних курсів та вступних статей при виданнях, треба зазначити: 1) О. Дорошкевич. 20–40 роки в українській літературі, І, стор. 65—98; 2) М. Возняк. До письменницької діяльності Левка Боровиковського. Зап. Наук. т. ім. Шевченка у Львові, т. CXXXVI—CXXXVII, стор. 225—237; 3) А. Шамрай. Л. Боровиковський як поет-романтик — в книзі «Харківська школа романтиків». ДВУ, Харків, 1930, стор. 84—124.

Свій дім, своя воля. Байка має фольклорну основу, зачерпнену з широкої ділянки народного анекдоту. Порівн. у Руданського відомого «Господаря хати» («Мужик лиха наробив, — а жінки боявся»). Цей же анекдот знаходимо серед записів російського байкаря Ізмайлова: «Трусливый муж спрятался от сердитой жены под кровать. Приходит жена с палкою. — Выдь, голубчик, выдь: я с тобою разделаюсь. — Не выйду. — Как смеешь не слушаться меня? Выдь, говорю тебе, приказываю. — Не выйду. Покажу, что я хозяин в доме». (Полное собрание сочинений А. Е. Измайлова, изд. Русск. книжн. маг. М., 1890, т. II, стор. 438).

6. Порфир Кореницький

Порфир Кореницький, родом попович, учився в Харківській духовній семінарії наприкінці 30-х рр. Курсу не закінчив через сатиричні вірші, що ходили межи учнями семінарії. Серед них найпопулярніша була поема «Куряж», де змальовано побут підгородного харківського монастиря. На початку 40-х рр. Кореницький був сільським дияконом. Костомаров згадує про нього, як про наслідувача Котляревського і автора сатирицької поеми «Вечерниці» (в альманаху «Сніп», 1841). Байка його «Панько і верства» друкувалася в «Ластівці». Умер Кореницький зимою 1853—1854 р. (замерз, пішовши по горілку), як про те згадується в листі Г. П. Данилевського (історичного романіста) до Соханської-Кохановської (К. стар., 1903).

З листів Кореницького до Корсуна, надрукованих І. Айзенштоком (Науковий збірник за рік 1926, стор. 161), дізнаємося про його російські повісті та про дванадцять «малороссийских басен». З тих же листів видко, що Кореницький збирався свої твори видавати.

Література про Кореницького невелика; обмежується вона загальними курсами та оглядами. Твори Кореницького видав М. Сумцов (вид. «Рух», X., 1919). Із статей про нього найбільше біографічного матеріалу дають названа вгорі публікація І. Айзенштока та стаття В. П. Науменка: Порфирий Кореницкий, забытый малорусский писатель. К. стар., 1899, X, відд. «Документы и заметки».

Панько і верства. М. I. Петров в «Очерках украинской литературы XIX ст.» уважає цю байку сатирою на сільське духовенство (ст. 148). Він же гадає, що «это стихотворение Кореницкого Л. Боровиковский воспроизвел в своей басне «Дорожній стовп». Це твердження дуже сумнівне, як з огляду на хронологію (байка Боровиковського написана, можливо, ще до 1836 року), так і з огляду на самий характер «прибаютки» останнього. Віршик Боровиковського має всього чотири рядки:

Стовп на шляху другим показує дорогу.

«А ходить сам?»

Ніколи, єй же Богу!

Мовчи, язичку, каші дам.

7. Є. П. Гребінка

Євген Павлович Гребінка, син дрібномаєтного дідича, штабс-ротмістра в одставці і земського комісара Пирятинського повіту, народився в хуторі «Убежище» біля с. Короваїв Пирятинського повіту на Полтавщині. Освіту дістав у Ніжинській гімназії вищих наук кн. Безбородька. Скінчивши її дійсним студентом, почав службу, спершу військову, а потім цивільну, як канцелярський урядовець у Комісії духовних шкіл; з 1838 р. був старшим учителем російської мови та словесності в Дворянськім полку; з 1841-го — учителем у 2-му кадетському корпусі. Потім викладав словесність в Корпусі цивільних інженерів та в офіцерських класах Морського корпусу. Умер від запалення легенів 3. XII. 1848 р.

Українські твори почав друкувати з 1831 року — уривки з перекладу пушкінської «Полтави» — в «Москов. телеграфе». 1834 р. вийшли його «Малороссийские приказки» (байки) з посвятою «добрым землякам и любителям малороссийского слова». Через два роки з’явилася повністю його переробка («вольный перевод») «Полтави». Із російських його творів найбільшою популярністю користувалися «Рассказы пирятинца» та історична повість «Чайковский». Повні збірки Гребінчиних творів виходили кілька разів: 1847—1848 рр. (Романы, повести и рассказы); 1862 р. — Сочинения, вид. Литова; 1902 р. — Полное собрание сочинений, вид. Мертца. Спб., 1902 і А. Ф. Иогансона (в двох томах, К. — СПб. — X., 1902 р.).

Як організатор українського літературного життя, Гребінка відіграв певну ролю своїм збірником «Ластівка» (1841 р.). Спершу він гадав друкувати українські додатки при періодичних виданнях Краєвського; коли ж з цим не пощастило, видав зібраний матеріал книжечкою невеличкого формату, де видрукувані були твори Квітки, Боровиковського, Забіли, Чужбинського, Писаревських, батька і сина, Кореницького, Шевченка, Куліша, уривки з «Москаля-чарівника» Котляревського і т. д.

Література про Гребінку докладно зазначена в «Хрестоматії» нової української літератури М. А. Плевака (Х., 1926, т. І). Вкажемо тут дещо з найголовнішого: 1) Н. В. Гербель. Гребенка, биографич. очерк, в І т. «Сочинений», вид. 1862 р.; 2) Михайлов. Е. П. Гребенка — в книзі: Лицей кн. Безбородка, СПб., 1881; 3) Вільхівський Б. (Грінченко). Гребінчини байки — «Правда», 1890, 1 (жовтень); 4) Кучинский А. Жизнь и деятельность Гребенки. К., 1890; 5) Лесевич В. В. Евгений Павлович Гребенка, опыт характеристики. Русская мысль, 1904, I—II; 6) Дорошенко В. Євген Гребінка. ЛНВ, 1912, VII—VIII і в книзі «Життя і слово», Львів, 1918. Докладно розроблено розділ про Гребінку в кн. О. Дорошкевича «20—40 роки в українській літературі». К., 1922, стор. 101—142.

8. П. С. Писаревський

Петро Степанович Писаревський — син Степана Писаревського (Стецька Шерепері) і, як твердить М. А. Плевако (Хрестом. нов. укр. літератури, І, стор. 135), поетеси Марти Писаревської. М. І. Петров, а за ним слідом і Л. М. Перетц (Зап. іст.-філ. відд. ВУАН., XIX, стор. 211) уважають його братом Степана. Костомаров у своїй автобіографії згадує про нього, як про Степанового сина. В пору «Снопа» і «Ластівки» Петро Писаревський був харківським семінаристом. «Этот молодой человек, — пише Костомаров, — владел хорошо языком, стих его был правилен и звучен, но большого творческого таланта он не показывал». Йому належать поема («можебилиця» «Стецько» і кілька байок. Про дальшу його долю нічого не відомо. Щодо матері П. Писаревського — Марти, то називати її поетесою нема підстав. П. І. Зайцев у своїй статті «Перші українські поетеси XIX в.» цитує на доказ статтю Н. Тихорського («Маяк», 1842), не звертаючи уваги на відповідь Квітки-Основ’яненка в тому ж таки «Маяку» (1843, т. Х, стор. 35—36): «Не во гнів тобі сказано, розреготався від твоєї похвальби пані Писаревській… Возьми ж і ти, братику, усе, що написав про неї, возьми та заховай далеко, буцім і не було те написано. Коли не віриш, прийди сюди і спитай про г-жу Писаревську, так тоді й знатимеш».

9. П. М. Огієвський-Охоцький

Петро Миколайович Огієвський-Охоцький (сам автор звичайно писав тільки першу частину прізвища) народився 1814 р. Був священиком у с. Данині Ніжинського повіту, в Ніжині, а під кінець життя у Чернігові, де здобув стан протоієрея. Писання його, переважно етнографічного характеру, з’являлися на сторінках «Черн. губернских ведомостей» з 1852—1853 р. («Народные приметы», «Местные народные пословицы и поговорки» і т. п.). Окремо з’явилися його «Думки на могилі» (Чернігів, 1856), елегії з приводу смерті 16-літньої дочки Орини. Біографічні відомості про нього подають О. Кониський («Ватра», альманах, у Стрию, 1887, ст. 105—118) і Т. Стефановський (Черн. епарх. вед., 1888, ч. 5). Остання замітка переказана в журнальному огляді «К. стар.». В статті Стефановського згадується, що автор «переложил» на малороссийский язык более 10 басен Крылова с нравоучениями для читателей». Нам відомо із того числа тільки дві байки, які й подаємо за «Черн. губ. ведомостями».

Дата смерті Огієвського нам не відома (1888 р. він справляв 50-літній ювілей служби).

Пані і дві челядки. Текст байки подаємо за «Черн. губ. ведомостями» (1853, ч. 26, стор. 287—288), виправивши тільки деякі написання, що зраджують північно-українську говірку, напр.: у Панейки, лениві, на припечку, зодме, прошнеться і т. п. Текст у «Ватрі» (1887) видрукуваний непоправно, з цілим рядом змін. Напр., в «Ч. г. в.» читаємо:

Сидять бідняки, аж їм очі

Червоні стануть так, як рак.

У «Ватрі» замість того:

Сплять бідняги, аж їсть очі,

Червоні стануть — наче рак.

Зовсім відсутній у «Ватрі» висновок. До останніх слів висновку в «Ч. г. в.» читаємо примітку автора: «Хрін в Малороссии часто употребляется в разговорах вместо злого духа».

Лисиця і мужик. «Ч. г. в.», 1853, ч. 30, стор. 313. Дата: 26 июня 1853, с. Данина Нежинского уезда.

10. Р. П. Вітавський

Родіон Петрович Вітавський народився на початку XIX в., умер наприкінці 70-х рр. Скінчив повітову школу; учителював, служив в управлінні державних маєтків, а потім у державному контролі. В «Основі» видрукував чотири байки: «Доля» (1861, І, стор. 99—100), «Жаба й Віл» (1861, VI, стор. 61) «Мірошник» (1861, IV, 62) та «Лисиця і Бабак» (1861, VII, ст. 118—119).

Звістку про нього подає В. Станіславський — в статті «Непомітні діячі»; Ювілейний збірник на пошану М. С. Грушевському, частина історико-літературна, стор. 344.

11. Н. Петров

Під цим іменем з’явилася байка «Обід у Ведмедя» в «Основі» (1861, VIII, стор. 50).

12. Л. І. Глібов

Леонід Іванович Глібов — найпопулярніший із українських байкарів— народився, за власними відомостями, 19. II. 1827 (в метричній книзі датою народження показане інше число: 21. II. 1827) в с. Веселому Подолі на Хорольщині, де його батько служив управителем у маєтку дідича Гаврила Родзянка. Дитинство прожив у с. Горбах Кременчуцького повіту, в маєтку Порфира Родзянка, де оселився його батько по розподілові родзянківських дібр. Учився Глібов у Полтавській гімназії, до якої вступив 1840 р. і з якої вийшов 1848 р., не скінчивши курсу. Ще під час перебування Глібова в гімназії вийшла невелика книжечка його російських поезій, гладеньких, милозвучних, але малоориґінальних, повних ремінісценціями з Пушкіна, Лєрмонтова, Кольцова. 1849 р. Глібов вписався до ніжинського ліцею, де пробув цілих 6 років. До ніжинського періоду його життя відноситься одруження з П. Ф. Бордонос та початки літературної роботи українською мовою (перші його байки — переклади з Крилова — друковано 1853 р. в «Чернігівських губернських відомостях», чч. 8, 11, 12, 16, 18, 19, 20, 21, 22, 25, 28, 29, 35, 36). Скінчивши ліцей, Глібов учителював спочатку в Чорнім Острові, на північнім Поділлі, а потім в Чернігові, де викладав у гімназії історію та географію (1858—1863). В Чернігові видавав він і присвячений місцевому життю тижневик «Черниговский листок», де містив багато творів і українською мовою («Черниговскому листку» присвячено статтю Б. М. Шевелева в збірнику «Чернігів і північне Лівобережжя». К., 1928, стор. 443—462). Року 1863-го, в зв’язку з справою землеміра Андрущенка, члена революційної організації «Земля і воля», та лікаря С. Д. Носа, відомого етнографа, — Глібова відставлено від служби і взято під догляд поліції (див.: Бор. Шевелев. Л. Глібов і тижневик «Черн. листок» у процесі Носа, Андрущенка та інш. За сто літ, збірн. IV, 25—47; В. Білий. Глібов і III отделение. «Зоря», Дніпропетровське, 1925, ч. 7). Тільки 1867 року Глібову пощастило, за допомогою декого із зичливців та приятелів, дістати посаду управителя земської друкарні, на якій він зоставався до смерті, хоч, осліпши на старість, фактично передав свої обов’язки синові. Підтримання й поради приятелів повернули його наприкінці 80-х рр. до літературної роботи, зосібна до писання байок, що друкувалися на той час у дитячому журналі «Дзвінок» та «Зорі». Ці байки останніх літ і здобули дідусеві Кенирові (так підписувався під ними Глібов) велику популярність серед галицьких читачів. Про Глібова та його байки знаходимо ряд статей по галицьких часописах (В.  Лукича — «Зоря», 1891, Ол. Тищинського — «Дзвінок», 1891, Ол. Кониського — «Зоря», 1893). Тоді ж заходами його приятелів з’являються друком і видання його байок: перше — 1863, друге — 1872, третє — 1882, четверте — посмертне, впорядковане Грінченком р. 1895-го. Повну збірку творів видав «Вік» — 1904 р. Нині виходить видання творів Глібова академічного типу, під редакцією І. Н. Капустянського та М. А. Плевака. Вийшло поки що 2 томи, що обіймають його українські та російські художні твори (ДВУ, 1927).

Література про Глібова невелика. Із біографічних праць треба відзначити: 1) К. Е. Троцина. Л. И. Глебов — у книзі: «Гимназия высших наук и Лицей кн. Безбородко», 1881; 2) М. Загирня и Б. Гринченко. Л. И. Глебов. Чернигов.

Трохи оживили інтерес до Глібова столітні роковини його народження (в 1927) та тридцять п’яті смерті (в 1928). Із новіших публікацій слід згадати: 1) К-ий. До життєпису Куліша (листування Куліша з П. Ф. Глібовою); 2) Б. М. Шевелев. Забуті вірші поета Леоніда Глібова. Зап. Ніжинського ІНО, 1926, кн. VI; 3) Михайло Бужинський. Деякі матеріали з біографії Глібова. «Україна», 1927, І—II; 4) Михайло Возняк. З життя чернігівської громади в 1861—1863 рр. «Україна», 1927, VI, ст. 114—124; 5) Б. М. Шевелів. Поезії Л. Глібова в перекладі на російську мову. «Україна», 1927, VI, стор. 124—126, і ряд інших.

Сила. У творах Глібова, під ред. проф. М. А. Плевака (ДВУ, І, стор. 459), читаємо: «Байка ця ставить питання (даючи вкупі з тим сатиру) про те, яку часом силу мають гроші і як деякі людці через свої гроші робляться необхідними в товаристві. Але, крім того, байка ця натякає і на реальних осіб в якійсь українській справі, громадській чи, може, літературній, в обставинах чернігівського життя… Неважко вгадати, що Панько Небреха — це, мабуть, Куліш, що його мали запрохати до участі в якійсь літературній збірці. Вовчок та Мирний — це, очевидно, письменники Марія Олександрівна Маркевич (Марко Вовчок) та Панас Рудченко (Панас Мирний), Нечуй — Іван Нечуй-Левицький, а Сліпченко Данило — Данило Мордовець, у якого був псевдонім Сліпченко. Невідомо тільки, хто це Свистуненко Сила. Можливо, що це якийсь меценат місцевий або й всеукраїнський, що його хоч і не бажано інціатором притягати до своєї справи, але треба притягати, бо в його є гроші, а «гроші — сила».

До цього ще можна додати, що Кум, якому належить ідея запросити «грошовиту кишеню», Силу Свистуненка, — є Олександр Амф. Тищинський (1835—1896), приятель Глібова, один із діячів чернігівської громади. Тищинського в Чернігові взагалі звано «Кумом». Панько Небреха є псевдонім Куліша, яким він підписав свою поему «Куліш у пеклі». Поему цю присвячено «пренепорочному нашому поетові Леонідові Івановичеві Глібову» «в юбілейному його році» (у вересні 1891 р. відсвятковано було п’ятдесятилітній ювілей літературної діяльності Глібова). Кулішева присвята має дату: місяць лютий 1891 р., отже, збігається з датою написання байки.

Скоробагатько. М. А. Плевако (Л. Глібов. Твори, ДВУ, І, стор. 462—463) зі слів сина байкаревого О. Л. Глібова розповідає, що канвою для байки послужила історія чернігівського підрядчика Богданова, про якого розказувано, ніби він забагатів на «нечисті гроші». Чернігівський Скоробагатько, бувши візником, присвоїв собі шкіряну торбину з грішми, яку забув в його екіпажі офіцер-ремонтер. Офіцер застрелився після даремного розшуку візника (він забув його номер), а візник змінив професію і став підозріло швидко багатіти. В оповіданні О. Л. Глібова єсть деякі неправдоподібні риси, і взагалі все воно дуже подібне до звичайної собі провінціальної «історії».

Мальований стовп. На думку проф. М. А. Плевака, ориґінальний твір Глібова. «В основу байки покладено справжню подію»; згідно з відомостями сина байкаревого О. Л. Глібова, «історію якогось селянина, що відцурався оточення, покинув своїх земляків і друзів, проміняв свою незалежність і волю на посаду чиновника, зробився віцмундирником (у байці — Мальований стовп), а потім каявся і журився». Проф. М. А. Плевако здогадується, що це «була якась близька поетові людина», і тим з’ясовує зворушливий ліризм поезії. Єсть і інше пояснення. Його наводить О. О. Тулуб у збірнику «Література» (вид. ВУАН, 1928, стор. 152). О. Тулуб розповідає, що бачив байку, разом з листом Глібова, в руках О. Я. Кониського: в рукописі Глібова її присвячено було П. Кулішеві, очевидно, з огляду на його тодішню ізольованість від українського літературного життя. В «Правді» за 1894 р. байка з’явилася уже без присвяти.

13. П. О. Куліш

Пантелеймон Олександрович Куліш, історик, етнограф, літературний критик, повістяр і поет (1819—1897), формою байки скористався всього кілька раз: в «Основі» (за 1861 р., кн. X) надрукував «Гоголя і Ворону», та ще кілька байок умістив у збірці своїх поезій «Дзвін» (1893).

Із цих байок найбільший інтерес становить перша — «Гоголь і Ворона», написана під час найгострішої полеміки межи Кулішем та М. О. Максимовичем з приводу Гоголя, як автора українських повістей.

Замолоду Куліш був багато чим зобов’язаний Максимовичу. Збірник українських пісень останнього у виданні 1834 р. вперше навернув його на етнографічні студії та літературні роботи; Максимович допоміг йому улаштуватися в Києві і здобув йому зв’язки, що такою швидкою та блискучою зробили Кулішеву кар’єру — аж до Кирило-Мефодіївської катастрофи 1847 року. В п’ятдесяті роки ці добрі стосунки, видимо, почали холонути. В листі до О. М. Бодянського з 16. IX. 55 р. Куліш в’їдливо запитував одного свого кореспондента, чи не думає той мірятися «в быстроте своих намерений с Максимовичем, который прославился своей мешкотностью». Глузує він і з приводу Максимовичевого одруження (див.: Петров В. П. Куліш у п’ятдесяті роки. К., 1929, стор. 152, 156). Загострилися ці відносини після Кулішевого «Епілога до «Чорної ради», де Куліш закинув Гоголеві незнання «демократической Малороссии и необыкновенный дар пророчества в прошедшем». Там же він протиставляв «Тараса Бульбу» — твір «эффектный, но лишь потешающий воображение» — «Чорній раді», — романові, якого автор «всего себя подчинил минувшему». Максимович вступився за Гоголя і вказав Кулішеві на його розходження з історією, щоправда, дрібні, — у «Русской беседе», 1858, І (передр. в «Сочинениях Максимовича», І, 515—547). Викликала досить гострі заперечення з боку Максимовича і стаття Кулішева про Квітку («Квітка-Основ’яненко і його повісті», 1858), і його передмова до «Хати» (1860). Ці заперечення під заголовком «Трезвон о Квиткиной «Марусе» надрукував Науменко в ювілейній, присвяченій Квітці-Основ’яненкові книжці «Киевской старины» (1893, VIII).

Наново полеміка розгорілася 1861 р., коли П. О. Куліш виступив з своїми статтями про Гоголя, як автора повістей з українського життя та історії (Основа, 1861, IV, V, IX, XII). В першій же із цих статей Куліш зачепив Максимовича. «Русской беседе» він закинув «детское простодушие», а статтю Максимовича назвав «очень странной». Він підняв обвинувачення, ніби він принизив «Тараса Бульбу» тільки тому, щоб прокидати стежку своїй «Чорній раді». «По мнению Максимовича, — писав він, — личные виды могли заставить покривить искренним судом о Гоголе даже и того, кто употребил столько трудов на собирание материалов для биографии Гоголя, кто еще недавно издал, со всевозможной кропотливой проверкой «Сочинения и письма» этого поэта, и вменяет себе в особенную честь такое дело, радуясь, что холодная рука издателя-спекулянта не прикоснулась к бумагам его земляка, умершего вдали от родины». Слідом за міркуванням загального характеру Куліш подав докладну характеристику «Сорочинской ярмарки» та інших повістей з погляду етнографічної точності.

Максимович озвався на те своєю Обороною гоголівських повістей в газеті «День» — і дістав нову одповідь в четвертій статті про Гоголя (Основа, 1861, XII). На запевнення Максимовича, що Гоголь українське життя знав, Куліш відповідав: «У нас по обеим сторонам Днепра такой Украины нет, разве отыщет ее собственно для московских читателей г. Максимович». Навівши зразки української розмови у Гоголя, він пускає нову стрілу: «Так говорят только на страницах украинских повестей, написанных для таких читателей и судей, каким является через 30 лет г. Максимович». За Гоголем він признає, при певній «нелепости в изображении нравов», «прекрасные описания природы да комической стороны жизни».

В зв’язку з цим легко розшифровується і байка про Гоголя та Ворону: Гоголь — є Гоголь, Ворона — Максимович, а дощик із хмари — Кулішева критика, що, по суті, обіляє, очищає Гоголя і, в кожному разі, далека від того, щоб його розвінчувати.

Максимовичеву епіграму у відповідь на цю байку опублікував С. І. Пономарьов:

Брехня, що Гоголя в тебе

Із хмари дрібний дощик миє, —

На біле пір’ячко його

Ти з хати ллєш тільки помиї.

Оттим-то треба нам його

Дніпровою водою змити

І од твоїх нечистих рук

Його оборонити.

В листах Кулішевих до Ол. Барвінського, з приводу хрестоматії українського письменства, яку той складав наприкінці 60-х рр., читаємо: «Мого Гоголя і Ворони не печатайте: без коментарія не буде розумно нікому».

14. Степан Руданський

Руданський Степан Васильович народився 1833 р. в с. Хомутинцях Вінницького повіту. Учився в Кам’янецькій семінарії та Медико-Хірургічній академії в Петербурзі. Умер у Ялті, де був городовим лікарем, 1873 р.

За життя свого надрукував кілька поезій в «Основі»; його поеми і лірика («співомовки», тобто: поезії), його перевіршовані народні анекдоти («Приказки») та переклади чужомовних поетів опубліковано пізніше, переважно в галицьких журналах та альманахах 1870—1880-х рр. — «Правді», «Ватрі» 1887 р. Першим виданням «Співомовок» на Україні було видання Н. Г. Волинського (Ол. Пчілки) 1880 р. До історії байки Руданський має деяке відношення, як автор «Приказок».

Література про Руданського вся зібрана (вказівки і передруки) в книзі акад. А. Кримського та М. Левченка: Знадоби для життєпису С. Руданського, вид. ВУАН. У Києві, 1926.

15. Павлін Свєнціцький

Відомий діяч-«хлопоман». Народився 1841 р., умер 1876 р. Байки свої видавав під псевдонімом: Павло Свій (другий його псевдонім — П. Стахурський). Байки Свєнціцького вийшли «коштом і заходом товариства Просвіта у Львові» 1874 р. Перевидані в рік смерті автора (Свій Павло. «Байки в науку молодим і старим». У Львові, 1876, стор. 57+7). Були улюбленим навчальним матеріалом по галицьких читанках 70—80-х рр.

16. В. С. Олександрів

Олександрів Володимир Степанович народився у слободі Бугаївці на Харківщині 20. VI. 1825 р. Учився у Куп’янській духовній школі, Харківському духовному колеґіумі та на медичному факультеті Харківського університету. Служив військовим лікарем у Чугуєві, Харкові, Керчі й Полтаві. Умер 29. XII. 1893 р.

В українській літературі відомий п’єсами «За Неман іду» та «Не ходи, Грицю, на вечорниці». Організував в 80-х рр. альманах «Складка» (випустив 2 томи).

Байка Олександрова «Звіряча рада» опублікована в «Зорі» за 1894 р. (стор. 30).

17. Ю. Федькович

Йосип-Домінік Гординський-Федькович, що підписував свої твори Юрій Федькович — відомий буковинський поет. Народився 8.VIII.1834 р. в а Путилові-Сторонці Вижницького повіту. Умер у Чернівцях 31.ХІІ.1887 р. (11.І.1888 р. нового стилю).

Байки його, числом 13, знаходимо в І томі «Поезій Осипа-Юрія Федьковича», під редакцією Івана Франка. Львів, 1902 р., стор. 529—538. В «Дзвінку» передруковано байку «Заяць» (1890, стор. 7).

18. Сидір Воробкевич

Псевдонім — Данило Млака. Буковинець родом, священик — разом з братом своїм Григорієм (псевдонім: Наум Шрам) репрезентував ранній український рух у Буковині. Його байки — припадкові, як і в творчості Федьковича, друкувалися в «Дзвінку». Народився Воробкевич 5.V.1836, умер 19. IX. 1903 р. Поезії його вийшли 1900 р. під назвою «Над Прутом» з передмовою Івана Франка.

19. М. П. Старицький

Михайло Петрович Старицький народився 1840 р. в поміщицькій сім’ї в с. Кліщинцях Золотоніського повіту на Полтавщині. Учився в Харківському університеті, а потім у Київському, куди перейшов разом зі своїм родичем і щирим приятелем композитором М. В. Лисенком. Друкуватися почав 1865 р. в галицькому журналі «Нива». Байки Крилова заходився перекладати ще в 60-х рр. («Гуси», «Наймит та хазяїн» друковані у «Ниві») і видав їх уперше 1874 р. поряд з «Казками Андерсена» та «Сербськими народними піснями та думами». То були перші здобутки перекладницької роботи Старицького, що потім спричинилася до його слави літературного новатора. В 80-х рр. Старицький віддався переважно театрові: один час мав у своїх руках театральну антрепризу і незмінно постачав репертуарний матеріал. Умер на хворобу серця 14. IV. 1904 р.

Література: автобіографічні статті в «Новій громаді» за 1906 р. та «Киев. стар.» за 1903. Біографія — Збірник «Корифеи украинской сцены». К., 1901. Літературні характеристики: 1) Іван Франко. Михайло Петрович Старицький. ЛНВ, 1902, V—VIII; 2) Ол. Пчілка. Пам’яті товариша. К. стар., 1904, V; 3) I. М. Стешенко. М. Старицький. ЛНВ, 1914, IV; 4) В. О’Коннор-Вілінська. Деякі риси в творчості Старицького. ЛНВ, 1914, IV; 5) В. Коряк. Етапи. Див.: Організація жовтневої літератури; 6) П. Рулін. М. Старицький та П. Куліш. Ж. й р. 1926, XII; 7) М. Зеров. Літературна позиція Старицького. Ж. й р., 1929, VI.

Тексти взято з доповненого видання: К., 1910, ст. 85+3 нен.

20. Іван Франко

Франко Іван Якович, відомий повістяр і поет, учений і критик літературний, народився 3(15).VIII.1856 р. в сім’ї сільського коваля на галицькому Підгір’ї в с. Нагуєвичах Дрогобицького повіту. Учився в Дрогобицькій гімназії та Львівському університеті. Докторат слов’янської філології набув у Відні, як учень проф. Ватрослава Ягича. Спеціально працював у галузі давньої літератури (старохристиянський роман «Варлаам і Йоасаф», апокрифи, Іван Вишенський — от головніші предмети його студій). Для історії нового письменства найбільше прислужився прекрасною роботою «З останніх десятиліть XIX в.» (в ЛНВ та в книзі «Молода Україна», Львів, 1910). Байки в стислому розумінні слова в творчості Франка не знайти, але його поезія дуже часто тяжить до засобу алегорії, і притча — один із улюблених його жанрів. В збірці «З вершин і низин», що була першою великою книгою його поезій, знаходимо: «Гримить, благодатна пора наступає», «Човен», «Христос і хрест», «Ідеалісти» («Під пнем перегнилим, в болоті гнилому») — вірші, що їх можна розглядати як притчі. Притча про терен, біблейського походження, введена в поему «Мойсей», причому набула розшифрування новочасного. Особливо багато притчевого матеріалу вніс Франко в книгу «Мій Ізмарагд» (1898).

Умер 28.V.1916 р.

21. Іван Верхратський

Верхратський Іван Григорович народився 1846 р. Природознавець з фаху, педагог за професією — відомий серією популярних статей та підручників. Науково працював найбільше над збиранням народної номенклатури з свого фаху. Цей інтерес спричинився і до діалектологічного вивчення західноукраїнських говірок, що зробило його ім’я відомим і в лінґвістиці. Як поет, виступив р. 1874-го збіркою «Калина» і р. 1876-го — збіркою «Байки, приказки і повісті» (рец.: «Друг», 1876, № 9). Переклав з чеської «Короледвірський рукопис» (Львів, 1879). Текст байки «Два приятелі» взято з «Дзвінка», 1893, ч. 23—24. Помер Верхратський 21. XI. 1919 р.

22. Василь Ріленко

Під цим підписом з’явилося кілька байок в «Зорі» (1894) і «Дзвінку» (1898). Найцікавіша з них «Вовк та овеча рада», що має явно політичний сенс, натякаючи на спроби польсько-українських порозумінь.

23. Олена Пчілка

Псевдонім Ольги Петрівни Косач. Народилася в м. Гадячі в дрібнодворянській сім’ї 17. VI. 1849 року (умерла 4. X. 1930). Училася в Києві під доглядом свого брата М. П. Драгоманова. Писати почала в 70-х рр. під впливом М. П. Старицького, як сама про те розповіла в статті «Пам’яті товариша» (К. ст., 1904, V). Після революції 1905 р. видавала в Полтаві часопис «Рідний край», який незабаром перенесла до Києва, і при ньому журнальчик для дітей «Молода Україна». В зв’язку з цією літературною роботою для дітей стоять і її байки, що з’явилися і окремою книжечкою: «Байки Олени Пчілки для сім’ї і школи». Тексти взято з другого видання, Катеринослав, 1918, вид. «Слово», стор. 32 (17 байок).

Миша-городянка й миша-хуторянка. Байка належить Езопові. Докладно розроблена у Лафонтена, з якого на українську мову її переклав Білецький-Носенко («Дві миші — одна міськая, а другая — хуторная»). Крім Лафонтена, обробляв цю байку ще Горацій в одній із своїх сатир, II, 6. На думку коментаторів, його опрацювання переважає своїм мистецтвом навіть Лафонтенове.

Раз мишенятко сільське, повідають, приймало міського

Й щиро його, по-хазяйськи, в убогій норі частувало.

Завжди ощадне, скупе, воно порішило цим разом

Справити бучний бенкет і для гостя свого дорогого

Не пожаліло ні зернят вівса, ні запасів гороху,

Витягло навіть родзинки і сала шматочок маленький,

Різноманітністю страв догодити бажаючи гостю,

Що, гордовитий, ледве доторкався тих ласощів сільських.

Гість гидував, а господар, на свіжій полові прилігши,

Ввічливо сам споживав лиш кукіль лихий та, голодний,

Зрештою, гість не втримався: «Скажи, що тебе спокушає,

Брате мій, жити отут на узліссі, в ярах та по горах?

Чи ти волієш звірів лісових, як міське товариство?

Слухай, ходімо зо мною: наш вік, само знаєш, короткий

І нічому земнородному не врятуватись од смерті.

Тож хоч живімо як слід: поки нашого віку, втішаймось

Скороминущим життям, пам’ятаймо, що далі — могила».

Ці красномовні слова прийшлись до вподоби сільському;

Помандрувало за гостем у світ той принадний. Чималу

Путь перейшли вони, поки, захоплені, раді, спинились

Перед міською стіною. Вже ночі тьмяна колесниця

Стала якраз на середині неба, коли мишенята

Розташувались в заможному домі, де килими пишні

Пурпуром ясним горіли по ложах слонової кості.

Сила недоїдків там од вечері лишилась по мисках,

Що оддалік визирали з кошів так ласкаво і смачно.

Посадовивши сільське мишеня на червленім покрові,

Ніби той раб підперезаний, заметушився господар,

Страви без краю почав подавати, і, зовсім як слуги,

Навіть прилизував їх крадькома, несучи до їдальні.

Тішиться наше село, що дізналося щастя такого;

Весело й чемно сидить, мов на справжнім бенкеті, — як раптом

Скрип: одчинилися двері, і миші летять на підлогу.

Жах їх несвітський пойняв: забігали скрізь по покою

І… як умерли нараз: у дворі обізвались вівчарки.

Ледве прийшовши до тямки, сільське мишенятко сказало:

«Ні, не для мене цей дім і життя… Прощавай! Я волію

Жити в безпечній норі і злиденним живитись горохом».

24. І. І. Манжура

Манжура Іван Іванович, поет і етнограф, народився 19. X. 1851 р. в родині урядовця. Про своє життя в дитячі та юнацькі роки розповів сам у листі до проф. М. Ф. Сумцова (див.: «Памяти Манжуры». К. ст., 1893, X). Відомий став як першорядний фольклорист-збирач: великою мірою фольклорним матеріалом підказана і поетична його робота. На фольклорному матеріалі заснована і його байка про Пана-брехуна, надрукована вперше у «Дзвінку», 1893, ч. 17. Умер Манжура від наслідків алкоголізму 3 травня 1893 р.

25. Трохим Зіньківський

Народився 23 липня 1861 р. в м. Бердянському. Учився в церковно-приходській, а потім у повітовій школі; якийсь час був друкарським робітником у Харкові. Вісімнадцяти років пішов у військову службу «вольноопределяющимся», був посланий до Одеської юнкерської школи і р. 1883-го дістав офіцерську ранґу. Під час військової служби по різних містах України зав’язує стосунки з старшими громадянами, як Комаров та Кониський, з молодшими, як Грінченко; перекладає для «Зорі» казку Щедріна про «Зайця, що сам себе жертвує», а для історичної бібліотеки Львівського наукового товариства «Історію Литви» проф. В. Б. Антоновича; складає іспит на «атестат зрілості» (матуральне свідоцтво) і вступає р. 1887-го до військово-юридичної академії в Петербурзі. В петербурзький період свого життя Зіньківський пробує сил, як поет, повістяр і, головне, як публіцист (статті: «Штунда», «Молода Україна», «Шевченко в світлі європейської критики»). В травні 1890 р. він закінчує академію, але, занепавши на здоров’я, умирає від сухот 8 червня ст. ст. 1891 р., не проживши повних тридцяти літ.

Твори Зіньківського зібрані двома книжками (Львів, 1893, 1896), під редакцією і з біографічним нарисом В. Чайченка (Б. Грінченка).

В першій із них знаходимо 16 байок, писаних р. 1888-го (з 5 липня по 29 вересня) та 97 прозових перекладів із Езопа.

26. Б. Д. Грінченко

Грінченко Борис Дмитрович народився в Харківському повіті р. 1863-го, учився в Харківській реальній гімназії. Літературну діяльність розпочав р. 1881-го в часописі «Світ». Впливовий у свій час публіцист, етнограф, лексикограф, повістяр, педагог і поет, — Грінченко зацікавився байкою, головне, як навчальним матеріалом. Властивий йому і історично-літературний інтерес до старого байкарства українського: йому належить біографія Глібова, одна з найдокладніших розвідок про Гребінку, як байкаря (в «Правді» за р. 1890). Умер Грінченко від туберкульозу 23. IV. 1910 року. Його байки виходили окремими збірниками, вперше у Чернігові р. 1895-го. Тексти друкованих тут Грінченкових байок взято з третього видання (Київ, 1918, ст. 124+2; 77 байок. Перші з них мають датою р. 1888, остання — 1905).

Осли на Парнасі. Ця байка Грінченкова є доволі близький переклад криловського «Парнасу» (1, 8):

Когда из Греции вон выгнали богов

Як вигнано із Греції богів,

И по мирянам их делить поместья стали,

То на людей їх землі всі побрали;

Кому-то и Парнас тогда отмежевали;

Комусь тоді й Парнас подарували.

Хозяин новый стал пасти на нем Ослов.

Так господар новий став пасти там Ослів

Ослы, не знаю как то, знали,

Осли ж ті десь чували,

Что прежде Музы тут живали,

Що Музи тут давніше пробували,

И говорят: «Недаром нас

І кажуть: «Вже ж недурно нас

Пригнали на Парнас…»

Узято на Парнас…»

На думку Кеневича, Крилов у цій байці важив на ліберальних радників Олександра І, що на той час (байку було видрукувано р. 1808) втратили свій кредит. В. В. Каллаш за акад. Я. К. Ґротом уважає, що байка має на увазі Російську Академію, в якій тоді засідали такі нездари літературні, як всіма висміюваний граф Д. Хвостов, байкар і лірик.

27. Віталій Боровик

Боровик Віталій Гаврилович народився 1861 р. Один із фундаторів лівонародницького об’єднання тарасівців у 90-х рр., часто згадуваний у літературі про Коцюбинського. Байка його «Осел і воля» друкована в «Дзвінку». Нечисленні опубліковані його поезії характеризуються громадською тенденцією (одну з них, «Мати-українка», Франко передрукував у своїй антології «Акорди», Львів, 1903).

28. Павло Войславич

Один із авторів «Дзвінка». Байка «Деревце» друкована в цьому журналі за 1897 р. (ст. 255).

29. Дністровик

Псевдонім. Один із авторів «Дзвінка» («Лис та Збанок», 1898, ст. 104).

30. Любомир Селянський

Крім віршованих байок, друкованих у «Дзвінку» за 1898 р., з цим найменням на титулці з’явилися прозові: Іван де Лафонтен. Байки. На руську мову свобідно переклав Любомир Селянський. Коломия.

31. Одарка Романова

Романова Дарія Іванівна (?). Друкувалася в «Зорі», «Дзвінку», «Літературно-науковому віснику». В Києві р. 1896-го вийшла її невелика книжечка «Пісні, думки, леґенди» (стор. 56, друк Корчак-Новицького).

32. Я. В. Жарко

Яків Васильович Жарко — народився 13. II. 1861 р.; освіту дістав у Полтавській земській фельдшерській школі, яку скінчив р. 1880-го. Був якийсь час актором, переважно в трупах під орудою Саксаганського. На літературне поле виступив р. 1884-го, надрукувавши книжку «Перші ліричні твори». Нині живе в Краснодарі, де працює в музеї.

Байки Жарка друкувалися в «Дзвінку» і окремими збірками виходили двічі: 1) Я. Жарко. Байки. Спб., 1899, ст. 25 (27 байок); 2) Я. Жарко. Байки. У Києві, вид. друге, стор. 48 (40 байок).

33. В. І. Самійленко

Володимир Іванович Самійленко (1864—1925) переклав 5 байок французького поета Лашамбоді. З’явилися вони в збірнику поезій «Україні» (Львів, Українсько-руська видавнича спілка, 1906), в супроводі такої примітки від «перекладчика»:

«П’єр Лашамбоді (Pierre Lachembeaudie), французький байкар, уродився р. 1807-го; син убогого селянина, він був спершу бухгалтером у одному торговельному домі в Ліоні. Його перша літературна проба, збірка віршів під заголовком «Essais poétiques» (1829) не мала поводження. Пізніше він дістав посаду при залізниці й рівночасно редаґував «Echos de Loire»; жив він нужденно, а до того ще подеколи терпів від психічної хороби. Літературну славу дали йому його байки. Його «Fables populaires» мали величезний успіх і відразу дали йому й славу, й матеріальне забезпечення. Умер біля Парижа р. 1872-го. Пізніші його твори: «Fables et poésies diverses «(1839), «Fleurs de Ville sombre», «Fables et poésies nouvelles» (1865), «Prose et vers» (1867). В своїх байках Лашамбоді виявляє гарячу любов до простого народу. Мораль його байок не завжди випливає з цілої картини, намальованої в байці, але вона завжди високогуманна і часто має політично соціальний характер. Мова Лашамбоді проста і поважна і часто підноситься до пафосу. Ориґінальність і висока вартість байок Лашамбоді ставить його поруч із найбільшими байкарями Франції — Лафонтеном і Флоріаном. Академія Французька двічі увінчувала байки Лашамбоді, але в нашій літературі він цілком не відомий; та й у сусідній російській літературі, здається, досі не було ні одного перекладу з його байок».

34. Леся Українка

Псевдонім Лариси Петрівни Косач. Народилася 1871 р., померла 19. VII. 1913. В літературі виступила р. 1884-го.

Твори її, уміщені в цій збірці, не вважаючи, що один із них, уривок «Saxifraga» (назва ця належить редакторові збірки), сама авторка називає байкою, по суті, є притчі. Леся Українка, як і Франко, любила засіб алегорії і раз у раз до нього зверталася. Особливість обох наведених тут притч та, що Леся Українка не розшифровує їх докладно, тільки натяком підкреслюючи їх інакомовність: в уривку «Saxifraga» словами: «Нам, поетам, годиться назвати її «Ломи-камінь», а в космологічній казці про велета — кінцевим куплетом: «Кохана стороно моя…» Цікаву паралель цій казці Лесі Українки становить «Вулкан» С. Пилипенка, що теж, з огляду на свою статичність, є притчею.

35. Сильвестр Яричевський

Народився р. 1871-го у м. Рогатині в Галичині, син міщанина. Учився на філологічному факультеті у Львові, а потім у Відні. Учителював по гімназіях у Галичині та Буковині. Йому належить кілька популярних брошур, збірок віршів, новел та драм. Його байки друковані були у «Дзвінку».

36. Віра Лебедова

Одна із співробітниць «Дзвінка», де містила байки і переклади («Три пальми» Лєрмонтова — 1897 р., «Казка о золотій рибці» 1897 р. тощо).

37. С. В. Пилипенко

Пилипенко Сергій Володимирович народився у м. Києві р. 1891-го. Учився в Київській 1-й гімназії та на філологічнім факультеті Київського університету. Висланий із Києва за революційну роботу (С. В. Пилипенко з шкільних років належав до с-рівських організацій), учителював у Бориспільській вищій початковій школі на Полтавщині. Покликаний до армії, зайнявся революційною роботою по фронтових комітетах. Р. 1917-го редаґував у Києві газету «Народна воля»; в часі вступу до Києва червоного війська, р. 1918-го, належав уже до КП(б)У. З 1921—22 рр. цілком віддався видавничій та літературній роботі, працюючи по видавництвах («Черв. шлях», «Книгоспілка», ДВУ), організовуючи спілку селянських письменників «Плуг», редактуючи її видання тощо. Нині, крім того, працює в Шевченківському інституті.

Як байкар, Пилипенко виступив уперше р. 1922-го, видавши свою «Байківницю» — «чверть копи байок» (писати почав з р. 1918-го). Потім ці байки з додатками були перевидані р. 1927-го. Нові байки Пилипенка, як ориґінальні, так і перекладні з Крапиви, Янки Купали, Батрака, друкуються на сторінках «Плугу». Кілька перекладів з польського байкаря Красицького надруковано в збірнику творів Гулака-Артемовського (ред. Айзенштока, вид. 2-е й 3-є). Свої погляди на сучасну ролю байки, на потребу змодернізувати її форму та відсвіжити засоби Пилипенко висловив у статті «Іван Батрак та його байки» — «Плуг», 1929, VI, ст. 76 дд., а також у передмові до свого перекладу байок Крапиви — «Кропивині байки», переказав С. Пилипенко (ДВУ, стор. 48).

38. Василь Еллан

Псевдонім Василя Михайловича Елланського. Народився в с. Козел, недалеко від Чернігова, учився в Чернігівській семінарії, а потім у Київськім комерційнім інституті. Революційну кар’єру свою розпочав з юнацьких років. На початку революції працював у Чернігові, як член української партії с.-р. Пізніше став на чолі с.-рів-боротьбистів, увійшов до ЦК цієї партії, а р. 1920-го перевів сполучення боротьбистів з КП(б)У. Був редактором «Вістей ВУЦВК», зорганізував спілку пролетарських письменників «Гарт» і до самої смерті стояв на чолі організації. Помер 4 грудня 1925 р. на хворобу серця, що сталася в результаті загальної перевтоми.

Байки Василя Еллана всі з’явилися в результаті його діяльності публіциста: всі вони зв’язані з подіями дня і мають виразний сатиричний характер. Окремо зібрані вони не були, але увійшли в книгу: В. Блакитний (Еллан). Твори (повне зібрання). Уклав Г. Коцюба, за редакцією і з передмовою А. Хвилі. ДВУ, 1929, де становлять розділ: Сатири, байки, жарти.

39. В. Ярошенко

Володимир Мойсейович Ярошенко — син учителя, — народився в с. Яхниках Лохвицького повіту р. 1898-го. Літературну роботу свою розпочав російськими віршами під час війни, першу українську книгу його «Світотінь» випустило видавництво «Сяйво» р. 1918-го. Байки Ярошенка вийшли першим накладом р. 1924-го в «Бібліотеці селянина» під назвою «Що й до чого». Вдруге — р. 1926-го під назвою «Байки».

40. М. І. Терещенко

Терещенко Микола Іванович народився в селянській сім’ї 14 вересня 1898 р. в с. Щербинівці Золотоніського повіту на Полтавщині. Учився в Золотоніській гімназії і потім у Київській політехніці. Перший твір свій видрукував 1918 р. в «Літерат.-науков. віснику». Нині належить до ВУСПП’у і редаґує журнал «Життя й революція».

Байка, як літературний жанр, цікавить Терещенка, здається, тільки в плані перекладної роботи. Із перекладів Дем’яна Бєдного Терещенко зложив книжечку «Колись і тепер», що другим, доповненим виданням вийшла 1925 р. в «Бібліотеці селянина» (ДВУ).

41. М. П. Годованець

Годованець Микита Павлович вперше виступив з байками в поточній пресі в «Новій громаді» за 1923—1924 рр., «Пролетарській правді» за 1926 р., «Червоному краї» та ін., нині друкується в «Плузі».

Окремо байки його вийшли 1927 р. накладом газети «Червоний край» під назвою «Незаможник Клим» (ст. 30). Пізніше вийшли збірки: «Парася на парастасі» (ст. 32, вид-во «Плужанин», X., 1929), «Будяки» (ст. 54., ДВУ, Харків—Київ, 1930), «У колектив» (ст. 62, «Книгоспілка», X., 1930).

Автори, не заведені до вибору

1. Тихон Олександрович (Александрович)

Очевидно, ієродиякон Тихон Олександрович II, що 1743 р. за ректорства Сильвестра Кулябки був учителем піїтики в Київській Академії (на той час Тихон Олександрович І був викладачем філософії і префектом). В 1746 р. ієромонах Тихон Олександрович II названий учителем риторики (піїтику викладає уже відомий Георгій Кониський). Умер, за відомостями О. Левицького, 21. X. 1746 р. Після нього залишився рукописний підручник піїтики латинською мовою — Praecepta de arte poetica ad usum Roxolanae juventutis in alma orthodoxa ac celeberrima Kijovo-Mohylo-Zaborowsciana Academia tradita et explicata anno 1743 ad nobiles poeseos auditores reverendissimo patre T. Alexandrowicz. (Правила поетичного мистецтва на вжиток російської молоді у благодатній, православній і славетній Академії Києво-Могило-Заборовській, подані і пояснені 1743 р. шляхетним поезії слухачам від превелебного отця Т. Александровича). Підручник характеризується багатством прикладів, що подаються латинською, російською, польською та староукраїнською мовами. Як зразок байки, наведена Fabuła de Cicada et Formica, переказана в дуже непоганих, як на той час, силабічних віршах, з чималою домішкою «простих» народних виразів.

Во сицево бідство лінивий впадаєт,

Яко сам о себі Коник ізвіщаєт.

Како, рече, поля везді зеленіли,

Яко древа сінним листвієм шуміли,

Ряснимо тяжелі гроздом виногради,

Како гобзовала овощ вертогради,

На нивах снопов со множеством класов

Боліє било, главнихъ неже власов,

І словом сказати, єгда бил час златий

Всякому о кормі себі промишляти, —

Аз, бідний Коник, во толь плодноє время

О собі небрег, безумноє племя,

Только по полях і траві зеленій

Скача безділено, акиби скаженій.

Опосля вітр стал полунощний дути

И вслід же мрази наступили люти,

Во оних же сніги запали великі,

От коїх замерзли скоротечні ріки,

Купно же и весь сінокос і поле

(Уви мні, біда, злополучна доле!).

Сніги заміти силними покрили.

Кої сталися яко алявастр біли.

Я, бідній, видя, что уже дні злії,

Скакну по полях в той край і другії,

Зерна не вижду на них ні єдина

І пищі ниже бі тогда крохтина.

Мні лихо, мятеж, смерть гладна приходит.

Мишлю: что ділать? Се мисль мні приводит:

Ко трудолюбной біжи, окаянний,

Мравії, — от нея будет ти корм данний.

Я тако і зділал, пойшол к єя дому,

Кой был никогда несвідом никому,

Где она зиму мирно провождаєт.

Толку во двері — ничто отвіщаєт;

Толкал во окно, но знать утружденна

Мрава, негли от сна возбужденна,

Мало випусти гласа так своєго:

«Кто се толкаєт до дому моєго?» —

«Мравія, аз есм Коник, — рекл аз, — хладній.

К тебі толкаю нині же і гладній.

Аз молбу к тебі слезну простираю;

Не даждь умріти гладом, умоляю!»

Она ж, уви! виді немилості нікій

Ко мні являєт на посміх великій:

«Со коего ж путі нині, гостю драгій,

Наши гобзиши(?) нищетнії праги?

Знать, ти в далеку подводу загнанній,

Что аж по снігу воспять отосланній!» —

«Пожалуй, Мравя, не смійся мні нині;

Множає скорблю, не множи кручини.

Не бил я нігде нікому в подводі,

Но живу собі в любезной свободі». —

«На каковой же тогда бил работі,

Како люде в кровавом пребивали поті:

День і нощ в полях з серпами бивали,

На гладну зиму пищу собирали?» —

«Бил і я з ними не сходя на ниві,

І чтоби били в трудах не ліниві,

Сладчайшим гласом співал утружденним,

Сидя в покої под листом зеленим». —

«А хто піть, тот же скакать уміваєт;

(Уви! как мене Мравя осміваєт!)

Піл єси в літі гласом пріятнійшим,

Пляши ж зимою по снігу мягчишим!»

Сіє лінивих бідство постигаєт,

Яко сам о собі Коник днесь віщаєт.

Див.: «К. ст.», 1902, X. Відд. «Документы, известия, заметки», ст. 1—4.

2. Г. С. Сковорода

Григорій Сковорода (1722—1794), відомий філософ XVIII в., любив звертатися до засобу байки (притчі) в своїх діалогах, на зразок свого учителя Платона (наприклад, «Пустынник и друг его». Собр. сочин., ст. 255—256). Крім того, він залишив спеціальну збірку «Басни Харьковские», №№ 30, всі писані прозою, де коротке оповідання супроводиться досить докладним філософічним коментарем (там же, стор. 151—174. Віршованих байок Сковорода залишив три: 1) «Старичок нікій Филарет в пустині» — ibid., ст. 288; 2) Fabuła de Tantalo — ibid., 294—295, і 3) байка про Фалеса-мудреця, яку наводимо нижче, як зразок його манери.

FABUŁA

Как только солнце в вечеру запало

І везді небо темнозрачно стало,

На тверді звізди блеснули прекрасни,

Как дорогіє каменья алмазни, —

Фалес закричал: «Старухо драгая!» —

«Чего ти кричиш, мудрость ти глупая?» —

«Полно мні уже сидіть на сем місті:

Поведи мене смотріти на звізди».

Пошла перед ним старуха драгая,

А за нею вслід і мудрость глупая.

Пошли туди, гді холм високомістной,

Отколь способно смотріть на круг звіздной.

«Ой, — мудрец крикнул, — пропал я, старухо!»

Впав бідній в яму, одбил себі ухо.

«Не впал би ти в ров, безтолковий діду,

Чему моєго не держишся сліду?

Как ти, не видя перед носом рова,

Можеш знать звізди, главо безтолкова?»

З сих спекуляцій повела старуха

Назад додому мудреца без уха.

Сочинения Гр. Савв. Сковороды, собранные и редактированные проф. Д. И. Багалеем, Х., 1894, ст. 294.

3. Г. Ф. Квітка-Основ’яненко

В газеті «Молва» (1833, ч. 120) опублікував «Шпигачки, або по-московському Епіграми». Деякі з них є «приказки», тобто епіграми-апологи (напр., «Жіноча натура»). Див.: В. Каллаш. Из истории малорусской литературы. К. стар., 1900, V, ст. 157 дл.

4. Й. М. Бодянський

Відомий професор слов’янознавства у Московському університеті, многолітній секретар Московського «Общества истории и древностей российских», Йосип Максимович Бодянський народився 31. X. 1808 р. у м. Варві, на Полтавщині (звідси його псевдонім Бода-Варвинець). Учився у Полтавській семінарії та Московському університеті, де з 1842 р. зайняв кафедру слов’янської історії та словесності і лишався на ній до смерті своєї 1877 р. (з короткою перервою 1848—1849 рр.). Українською мовою писав поезії, друковані в «Молве» 1833 р. (перші твори його датовані 1828 р.), а 1835 р. в московській університетській друкарні з’явилась його книжечка «Наські українські казки» Іська Материнки (стор. 47, in 16°). Тоді ж таки, 1834 р. опублікував під ім’ям І. Мастака в «Ученых зап. Московского университета» статтю про Квітчині повісті. В 40-х рр. видав «Літопис Романа Ракушки-Романовського» (т. зв. «Самовидця») та «Историю Русов» Псевдо-Кониського — дві найвизначніші пам’ятки старої української історіографії.

Головніша література про нього: Пыпин А. Н. История русской этнографии, т. III, стор. 104–113; Франко Ів. — Передмова до львівського видання «Наських українських казок», 1903; Василенко Н. — О. М. Бодянский и его заслуги для изучения Малороссии. К. ст., 1903, І, III, V, X—XII. Літературні твори Бодянського передрукував з рукописів (переважно ліричні поезії) М. Василенко у своїй статті — О. М. Бодянський і його поетична творчість («Україна», 1914, IV, ст. 25—41). Байки О. М. Бодянського передав мені з ласки своєї Ф. Я. Савченко, що нині працює над архівом цього приятеля Шевченкового і Кулішевого та одного з найвизначніших у свій час репрезентантів славістики. Всіх байок мені відомо 10: «Жаби», «Лев при смерті», «Драка», «Кравці і Паненя», «Супрін та Овсій», «Суддя», «Орел і Черепаха», «Вороння», «Соколи», «Хлоп’я». З художнього боку великого інтересу вони не становлять, цікаві лише, як одні з перших спроб цього жанру в українській літературі XIX в. (всі вони мають на собі датою 1831 та 1832 рік). На зразок подаємо тут байку:

ОРЕЛ І ЧЕРЕПАХА

Орел десь Черепаху раз злапав.

От кажуть, що Орли — розумна птиця.

Мені ж це все здається небилиця:

Який він розум мав,

Коли не знав,

Що з нею ізробити,

Щоб в пельку вбити?

То ніжками дригне,

То крилами шмагне,

То погодя

Оп’ять, сердега, за роботу:

Вовтузиться, небіж, до поту,

А все нема пуття!

Тоді Ворона ік йому — сусід!

«Хліб — сіль,

Ясневельможний пане

Гетьмане!» —

Йому сказала

І пособляти стала:

«Щоб Черепаху розчавить,

То треба з нею перш підняться вгору

І відтіля пустить

Додолу:

Вона од цього розіб’ється,

І пай — Орлові достанеться».

Послухав мій Орел; хватив, піднявся

У хмари не забрався

І розмахавши зразу — бурх!

Ворона за куски

І в гай мерщій шушурх…

А пай — Орлу зостались… черепки!

Отак нестеменно і між людьми буває:

Орел собі посіє-попахає,

А глянь — яка-небудь Ворона пожинає…

5. О. Мазюкевич

Під цим найменням у Києві 1853 р. з’явилася книжка: Басни Крылова, переложенные на малороссийское наречие О. Мазюкевичем, в типографии И. К. Вальнера, стор. 50+1 ненум. В ній уміщені переклади таких чотирнадцяти байок російського автора: 1. Музыканты, 2. Собачья дружба, 3. Демьянова уха («Дем’янів куліш»), 4. Лжец, 5. Разборчивая невеста, 6. Пустынник и Медведь («Бурлака і Ведмідь»), 7. Тень и Человек, 8. Два мужика, 9. Троеженец, 10. Любопытный, 11. Крестьянин и Работник, 12. Вельможа («Гетьман»), 13. Осел и Соловей, 14. Прохожие и Собаки.

Переклади Мазюкевича не визначаються художністю; не завжди уловлюєш у них ритм (спричиняється до цього почасти орфографія автора) — але російський дослідник Драганов у статті «Международное значение Крылова и новые сведения о переводах его басен на иностранные языки и наречия» розглядає їх поряд з перекладами Старицького та Глібова. Тому наводимо тут, як зразок, Мазюкевичів переклад «Вельможі».

ГЕТЬМАН

Не можемо сказать, як то давно було,

А можна думати, що за царя Горошка

Був Гетьман — так собі, не гріх сказать: мурло,

І вмер він (оттуди давно йому дорожка).

І тільки що явивсь, сердега, на той світ,

Як там покликали у волість на одвіт;

А в волості тоді зібрали головою

Юпітера з сідою бородою,

А старостой Меркурій тогді був,

І більше деякі, да я вже їх забув.

От Гетьман як явивсь, низенько поклонився.

«Ну, братику, скажи: чим був ти, де родився?» —

Юпітер став питати:

«Що добре, що ледачеє зробив,

Щоб зараз все те об’яснив

І щоб не смів на волосок збрехати». —

«Де, грішний, я родивсь, того вам не скажу —

А був я Гетьманом, так се я добре знаю,

Ніколи я, було, на раду не ходжу,

А тільки, знай, хвораю —

Горілку так як воду попиваю.

То їв, то спав;

А як, бувало, нам що писар піднесе,

То власною рукою

Підписували теє все, —

І більш не знаємо гріха ми за собою». —

«Ну, буде… Гей, мерщій у рай його беріть!» —

Юпітер закричав на всіх десятників.

«Як, що се він велить!» —

Меркурій тут завив:

«А правда де? Чи чуєте, громада:

Так от яка поміж богами рада!» —

«Ну, ну, мовчи, не дуже гомони!» —

Юпітер заворчав:

«Се діло розсудить приходиться мені!»

А потім так начав:

«Або ти Гетьмана ні трохи не поняв,

Або речей його не чув.

Чи бач, він чим на світі був:

Він жив — не жив, а тільки спав.

Ну що, якби, на лихо козакам,

Він забавлявся булавою,

Тогді б, сказать по правді вам,

Ніхто б з них не прийшов на суд наш з головою.

Ну бач, Меркурію, і знай,

Що Гетьман дурень був, за булаву не брався

І до народу не касався,

І без гріха попався в рай».

6. О. В. Шишацький-Ілліч

Поет і етнограф. Редактор неофіційної частини «Черн. губ. ведомостей» в 50-х рр. Відома його байка — «Шкодливий Цап» («Ч.г.в.», 1853, ч. 17).

7. О. П. Стороженко

Олекса Петрович Стороженко (1806—1874), відомий прозаїк 60-х рр., написав дві байки: «Кури та Собака» і «Чоловік та Жито», обидві невисокої якості літературної. Текст обох байок дано у книзі: О. Стороженко. Твори, т. II, стор. 273—277 (вид. ДВУ, 1928, під редакцією А. П. Шамрая).

8. Тарас Шевченко

У «Кобзарі», видання Кожанчикова (1867 р.), уміщений вперше вірш «Сичі», що формою і тоном є байкою. Доманицький уважає його за автентичний Шевченків вірш і, як про такий, згадує в «Критичному розсліді над текстом «Кобзаря» (ст. 247). М. Новицький в своєму виданні (Поезії, т. І—II, Книгоспілка, «Літ. бібліотека», К., 1927) робить примітку: «Догадуються, що… поет мав на думці польське повстання 1846 р. в Західній Галичині, коли селяни самі ловили повстанців, побивали їх або віддавали до рук поліції». Вірш писаний на засланні 1848 р. В книгоспілчанському виданні (Поезії, т. І—II) «Сичі» уміщені в «Додатку» серед текстів, не опрацьованих остаточно.

9. О. О. Навроцький

Олександр Олександрович Навроцький народився 28. VII. 1823 р. в с. Антонівці Золотоніського повіту на Полтавщині. Скінчивши курс у Полтавській гімназії, вписався до Київського університету. За участь в Кирило-Мефодіївському братстві висланий у Вятку. Потім служив у Єлабузі, потім у Курському. 1853 р. визволений від поліцейського догляду; з 1859 р. був у Темір-Хан-Шурі радником губернського правління; 1870 р. перейшов на ту саму посаду в Ерівань. Умер в Темір-Хан-Шурі 10. X. 1892 р.

Велика літературна спадщина Навроцького майже вся лишилася в рукописі. Про неї відомості — в статтях В. П. Науменка (К. стар., 1902, X, стор. 157—169) та А. Шр-ка (Шрамченка) — К. стар., 1902, ХІІ, стор. 351—381.

Із байок О. О. Навроцького відомі нам бібліографічно такі, перекладені з Міцкевича речі: 1) Жаби і їх царі, 2) Лисиця і козел, 3) Дзвін і дзвінки, 4) Приятелі, 5) Осел і Пес, 6) Тхір на раді, 7) Звірина рада.

10. Я. І. Щоголів

Яків Іванович Щоголів (1823—1898) — поет-лірик. Йому належить один твір, що нагадує собою байку: «Баба». Текст його видрукувано у виданні творів Щоголева під ред. М. Ф. Сумцова (в-во «Рух», Харків, 1919, стор. 258—259).

11. Олександр Кониський

Байки друкував під псевдонімом Ф. В. Верниволя в «Галичанині» за 1862 р.

12. Ксенофонт Климкович

Народився у Галичині в Хотимирі Станіславівського повіту р. 1835-го. На полі літературнім виступив р. 1855-го, на шпальтах «Зорі галицької», був учасником «Вечерниць» і редактором «Мети» — народовецьких видань 60-х рр. Як перекладач, відомий перекладом «Іліади» (уривки). В формі байки написав одну річ: «Мужик і Сова». Умер р. 1881-го.

13. О. Д. Твердохлібов

Учитель повітової школи в м. Охтирці на Харківщині, співробітник «Киевской старины» (автор статей «К литературной истории рассказа «Вуси» — 1890, X, 148—151; «Остатки старины в Зеньковском уезде» — 1905, VII—VIII, 59—74, та ін. Умер р. 1918-го, влітку. Див. його некролог, що належить акад. Д. І. Багалію, — «Наше минуле», 1918, II, стор. 162—165. До байкарства причетний перекладом криловського «Парнаса», наведеним у некролозі.

14. О. Філаретів

Орест Філаретів — ліричний поет 80—90-х рр., родом галичанин. Його байки друкувалися у «Дзвінку»: «Непослушні мишенята» (1890, ч. 11, стор. 87), «Трут» (1890, ч. 12, стор. 89).

15. Наколесник

Під цим псевдонімом у «Дзвінку» з’явилася байка «Лис та їж» (1890, ч. 3, стор. 23).

16. Микола Вороний

У формі байки написав сатиру: «Мишача сварка». Вперше надрукована у «Дзвінку», 1895, стор. 313. Потім увійшла в збірники творів Вороного, починаючи зі збірки «Ліричні поезії». К., 1911, ст. 141—142.

1931

«Кобзарь» Шевченко в русских переводах{203}

I

Печатаемые в настоящей книге сологубовские переводы из Шевченко — далеко не первая попытка охватить с большей или меньшей полнотой все выдающееся в стихотворном наследии поэта. Над этой задачей — из разных соображений и с различным успехом — работали многие, еще с половины 50-х гг. прошлого столетия. Великого поэта […] переводили украинские литераторы из любви к отечеству и народной гордости; трудились над его освоением и русские поэты, иногда популярные, заметные, привлеченные к Шевченко революционной яркостью его политических высказываний, мощью его поэтического темперамента, капризной и тонкой простотой его стихотворной техники. Еще при жизни Шевченко переводы его стихотворений печатаются в периодических изданиях, соединяются в большой сравнительно сборник под редакцией неутомимого литературного инициатора Н. Гербеля. Такие сборники появляются и впоследствии, приурочиваемые обыкновенно к тем или иным юбилейным датам. Юбилейную дату — 120 лет со дня рождения — мы отмечаем в текущем году […] Издавая избранные страницы «Кобзаря» в переводе одного из ярких поэтов-символистов — покойного Ф. Сологуба, уместно и небесполезно присмотреться и к его интерпретации украинского поэта, и ко всей вообще предшествовавшей, почти восьмидесятилетней истории трактовок «Кобзаря» в русской переводной литературе; хотя бы в кратком очерке рассмотреть как установки переводчиков, так и те технические средства, к которым, в зависимости от своего понимания переводимого автора, они обращались.

II

Первое, что сразу же бросается в глаза при библиографическом изучении русских переводов Шевченко, — это сравнительно позднее их появление в печати. Первый «Кобзарь», как известно, вышел в свет в 1840 г., в 1841 г. — изданы «Гайдамаки», в 1844 г. — «Чигиринский Кобзарь», между тем как первые известные нам переводы напечатаны только в 1856—1858 гг.

Как и чем это объясняется?

[…] Критики и историки литературы ссылаются обыкновенно на необычайно суровый прием, с которым встретился Шевченко при первом своем литературном выступлении, на «почти единодушное» издевательство русской журнальной критики и даже «всей русской литературы во главе с лучшим ее представителем В. Г. Белинским» — эта, мол, «неприветливая» встреча с самого начала сделала невозможными какие бы то ни было попытки перевода и сочувственного истолкования. Такое представление, разумеется, и слишком суммарно, и несправедливо. Наряду с Белинским, действительно сурово отнесшимся к поэту, и «Библиотекой для чтения», поглумившейся над языком, был и внимательный отзыв «Маяка», написанный с полным сочувствием к языку и художественному дарованию автора. Но круг «Маяка» был сравнительно тесен и беден поэтами; кроме того, журнал мог считать переводы Шевченко и ненужными, так как время от времени печатал украинских авторов в оригинале. Что же касается Белинского и его литературных единомышленников, с их требованиями от искусства идейной высоты и «общечеловеческого содержания», то ранний, романтический Шевченко, естественно, мог показаться им чуждым, малоинтересным: издали, под оболочкой не вполне понятного языка, трудно было увидеть нечто принципиально отличное от любительской литературы, щеголявшей только «наивной прелестью мужицкого разговора». Конечно, позднейшие, по официальной терминологии, «возмутительные» (т. е. возмущающие, революционные) стихи из альбома «Три года» (1843—1845) могли бы вызвать иной отклик, могли бы быть оценены Белинским по достоинству, приблизительно так, как оценены были революционерами 60-х гг.[559], но, по-видимому, они-то до Белинского и не дошли. По крайней мере, известное, много цитировавшееся в критической литературе письмо к П. В. Анненкову, — то, в котором говорится о Кирилло-Мефодиевском обществе и судьбе Шевченко, — обнаруживает очень поверхностное и отдаленное, «понаслышке», знакомство с политической поэзией последнего. Так, например, поэму «Сон» Белинский представляет себе как два отдельных памфлета, направленных один против императора, другой — против императрицы[560].

Мало побудила к переводам и та несомненная популярность «Кобзаря» на Украине, о которой говорят мемуары и которую один из украинских критиков изобразил как «триумфальное шествие поэта». Но предположим даже, что стихи Шевченко в самом деле были приняты с энтузиазмом и что появление «Кобзаря» действительно разбудило апатию, вызвало любовь к родному слову, изгнанному из употребления не только в обществе высшего сословия, но и в разговоре с крестьянами, что только после знакомства с Шевченко «принялись» за Квитку и Котляревского и что «дамы» из поместного круга, читавшие поэту в Пирятинском уезде летом 1843 г. отрывки из его дум и баллад, не были исключением, — ниоткуда все-таки не видно, что эта популярность была продуктивна в литературном смысле, в смысле желания ознакомить с Шевченко русскую литературную среду, с которой многие лица, встречавшиеся с поэтом в ту пору (Н. А. Маркевич, С. Закревская, Афанасьев-Чужбинский), были связаны[561]. Скорее наоборот: кое-какие черточки современных записей свидетельствуют именно о литературной инертности и недостаточном понимании литературного веса и смысла шевченковской поэзии. Так, в напечатанных отрывках из дневника Г. П. Галагана находим указания, как реагировал на его увлечение «Кобзарем» Н. А. Маркевич (брат поэта, автора «Украинских мелодий»): он похвалил Галагана за любовь к языку и… кончил тем, что рассказал несколько забавных анекдотов из малороссийской жизни и быта[562].

Глубже было понимание Шевченко среди киевской студенческой молодежи 40-х гг. — будущих членов Кирилло-Мефодиевского братства. Его стихи были для них, если верить Кулишу, «гласом воскрешающей трубы архангела». Их могла поощрять к переводам идея славянского освобождения, создания общеславянской федерации воскреснувших к полноте культурного бытия народностей, идея о необходимости внутреннего их ознакомления друг с другом. Были среди украино-славянских братьев и поэты. Но, видимо, идеи братства не успели развиться и дать ощутимые литературные результаты, а может быть, и то, что известная в то время братчикам политическая лирика Шевченко, заслонившая ранние его стихи, была не созвучна им идеологически, пугала их — при всем их «апостольстве любви к ближнему» — своей остротой и яркостью. По крайней мере, руководитель этой молодежи Н. И. Костомаров откровенно рассказал это о себе в «Воспоминании о двух малярах»: «Тарас Григорьевич прочитал мне свои ненапечатанные стихотворения. Меня обдало страхом: впечатление, которое они производили, напоминало Шиллерову балладу «Занавешенный саисский истукан». Я увидел, что муза Шевченко раздирала завесу народной жизни. И страшно, и сладко, и больно, и упоительно было заглянуть туда…»[563]

А затем наступили самые жестокие годы николаевской реакции. После разгрома «Украино-славянского общества» цензурным запрещениям были подвергнуты все книги, написанные его участниками: «Кобзарь» Шевченко был изъят из продажи, подвергнут гонению наряду с обратившей особое внимание Третьего отделения «Повестью об украинском народе» Кулиша и сочинениями Костомарова. «После киевского дела, — читаем в «Письме» Костомарова к издателю «Колокола», — цензура и шпионство начали ужасно свирепствовать в Малороссии: не только малороссийские книги не разрешались к печати… сами названия Украина, Малороссия, Гетманщина считались предосудительными». Эту характеристику подтверждает и Антонович, приехавший в Киев в 1850 г. и три года истративший на то, чтобы разыскать «Чигиринский Кобзарь» и некоторые нужные ему исторические источники[564]. Не многим легче было и в столицах. Вплоть до 1856—1857 гг. самое имя Шевченко нельзя было упоминать: и, печатая «Наймычку» («Батрачку») во второй части своих «Записок о Южной Руси», Кулиш должен был выдавать ее за произведение неизвестного автора, якобы случайно обнаруженное им «в затасканном и весьма неправильно исписанном альбоме какой-то уединенной мечтательницы». Разумеется, ни о каких переводах, ни о какой популяризации ссыльного поэта нельзя было и думать.

Положение переменилось только в 1855/56 г. в связи с переменой царствования и севастопольским крахом, подавшими надежду на общее смягчение реакционного курса. Уже в конце 1856 г. в «Библиотеке для чтения», кн. XII, появился перевод стихотворения Шевченко «Для чего мне чорны брови», — правда, еще без имени автора, обозначенный глухо как «перевод с малороссийского»; затем в «Сыне отечества» за 1857 г. — другое стихотворение: «Ох, вы думы, мои думы». Обе пьесы принадлежали Н. В. Гербелю. Затем амнистия и возвращение поэта, возвращение в ореоле «недавнего страдальца», внушившее ему самому опасение, «как бы не сделаться модной фигурой в Питере»[565], повысило интерес и к его поэзии. Все чаще печатаются переводы в журналах[566], все чаще переводчики вступают в контакт с автором, ища его одобрения, спрашивая у него поэтических новостей. 16 апреля 1858 г. Шевченко записывает в дневнике: «Грицько Галаган приехал просить записать ему мой «Весенний вечер…», — и в конце той же страницы: «Вечером Мей прислал мне тот самый «Вечер», который я поутру записал для Галагана». В 1859 г. Н. В. Гербель уже подбирает переводные пьесы из Шевченко для специального сборника; в связи с этим стоят две записки от Н. С. Курочкина, старшего из братьев-поэтов, напечатанные в «Переписке» Шевченко. В них Курочкин упоминает о трех своих переводах («Муза», «Доля», «Слезы»), спрашивает, как они понравились, просит доставить ему что-нибудь из «заветных стихотворений»; в заключение — инструкция не отдавать ничего Гербелю без гонорара[567].

Гербелевский сборник, составленный из работ редактора и работ иных авторов, как напечатанных в журналах, так и не напечатанных (Мей, Плещеев, Н. Берг, Крестовский и др.), вышел впервые в 1860 г. и с тех пор был дважды переиздан: в 1867 и 1876 гг. В общем для 1860 г. он был достаточно полон, представляя многое из известного тогда Шевченко, но в изданиях последующих, в связи с новыми публикациями текстов (в «Основе» по смерти поэта, в костомаровско-кожанчиковском изд. «Кобзаря» 1867 г.), делался все более и более в этом смысле недостаточным. Так, в издании 1876 г., вновь исправленном и дополненном, это — довольно большая книга в 344 страницы, но заключающая в себе только 39 стихотворений, т. е. около одной пятой общего количества опубликованных к тому времени пьес Шевченко. Из числа 39 Гербелем переведено 19 стихотворений, — вклад немалый.

Кто же такой Гербель, на каких классовых позициях он стоит и как понимает переводимого автора?

Своими взглядами на поэтическое наследие поэта, своим культом Шевченко Гербель довольно близок к украинским поместным читателям 40-х гг. и почитателям «Кобзаря», о которых рассказывает Афанасьев-Чужбинский. Воспитанник Нежинского лицея, его историограф и патриот, он еще на школьной скамье пишет стихи и переводит, поддерживая литературные традиции своей almae matris, прославленной именами Гоголя, Нестора Кукольника и Гребенки. К Гоголю и Гребенке он обращается во вступительном стихотворении к своему стихотворному сборнику «Отголоски» (1858):

О, ты, возмужавший в безвестной тиши,

Людей сердцеведец великий,

Проникнувший духом в тайник их души,

Как будто ты был их владыкой!

Творец «Ревизора», певец «Вечеров»,

Степей Поднепровских и Сечи,

Кто, полн вдохновенья, уже был готов

«Начать величавые речи»…

И ты, живописец неправды людской,

Рассказчик вседневных деяний,

Интриг измельчавших и спеси смешной,

А с ними и слез, и страданий.

Певец Малороссии милой своей,

С ее вековыми садами,

Где в куще черемух поет соловей

И ветер играет листами… и т. д.

Этих двух «певцов Малороссии», которую он представляет в виде романтической декорации — из вековых садов и казацкой старины, — Гербель избирает своими руководителями в литературной карьере, прощаясь с парком Нежинского лицея. В одном ряду с ними мыслит он и третьего «певца романтической Украины» — Шевченко, с которым познакомился в том же Нежине в 1846 г.[568] и к которому относился с неизменной почтительностью. Гербель не ощущает глубокого различия в мировоззрении Шевченко и обоих своих лицейских кумиров, не видит иной социальной значимости его творчества. Поэтому из всего опубликованного к 1867—1876 годам шевченковского наследия он выбирает только то, что не заострено политически и не содержит живых конкретных указаний на общественную злобу дня, — исключение составляют только «Сон» (третий — «Она на барском поле жала») в переводе Плещеева и «Завещание» («Заповіт»), из которого, впрочем, взяты только первые восемь строк. Характерно и то, что из всех поэм напечатаны только три: «Катерина», «Батрачка», «Гайдамаки», хотя в 1876 г. уже были переводы «Княжны» и навеянных воспоминаниями о женах и матерях декабристов «Неофитов», и стояли они нисколько не ниже среднего уровня гербелевского сборника.

Та же тенденция к сглаживанию общественно-политического облика поэзии Шевченко видна и в размещении материала. Классификация у Гербеля — жанровая: I. Думы («Ох, мои вы думы, думы», «Проходят дни, проходят ночи», «Льется речка в сине море», «Ветер буйный, век с тобою», «Для чего мне чорны брови»); II. Песни; III. Баллады (среди них теряется «Сон» — «Она на барском поле жала», с его антикрепостнической направленностью); IV. Мелкие стихотворения (среди них не мелкое, идеологически характерное для раннего этапа шевченковского творчества — «Основьяненку») и, наконец, V. Поэмы («Катерина» и «Гайдамаки» в переводе самого редактора и «Батрачка» в переводе Мея).

Близость Гербеля к романтическим трактовкам украинской тематики («Цветущие сады плодоносной Украйны, живописные берега Днепра, Псла и других рек Малороссии», как писал еще О. Сомов) определила и стилистические ресурсы его переводов. Ранний Гоголь, «певец «Вечеров» и «Миргорода», и бледный спутник его, автор «Рассказов пирятинца», поставщик журнального балласта («натуральных» и иных повестей) 40-х гг., Е. П. Гребенка послужили ему образцом, от которого он по бледности и бедности своего художественного дарования не посмел отступить. Отсюда у Гербеля широкое, как и у Пасечника Рудого Панька, пользование материалами украинской лексики как провинциализмами русской литературной речи — черта, против которой так горячо ратовал один позабытый украинский критик. Имею в виду статью поэта-народника П. А. Грабовского во львовской «Зорі»[569]. «Это не поэзия, — писал Грабовский о большинстве переводных пьес из гербелевского сборника, — это даже не русский литературный язык, — это какое-то странно-нескладное разглагольствование, какие-то нелепые звуки без смысла и значения». И далее Грабовский определял метод Гербеля и некоторых других навербованных им переводчиков как метод простой подстановки слов. «Встречает переводчик, — читаем в статье, — слово іде, переписывает по-русски идет, встречает ріже, переписывает режет, кричить — кричит, милий — милóй; там же, где подстановкой не обойтись, либо выбрасывает без сожаления лучшие места, существеннейшие моменты, либо оставляет украинские слова без перевода, хотя подобрать эквиваленты из русского лексикона и не представляло особой трудности, например: жито, свекруха, жінка, паляниця, очіпок. Это похоже, как если бы мы, переводя русских поэтов, писали: рожь, свекровь, лепешка, повойник… В результате вместо языка — жаргон («язычие»), которого мы не хотим слышать в переводе Шевченко».

Из этих же романтических представлений у Гербеля и его понимание Шевченко как поэта народного, бытового, и его тяготение к подчеркнутой простонародности выражения, нередко фальшивой, которую он, однако, считает обязательной для своей передачи «песен» и даже «дум». Отсюда у него в переводе шевченковского «Тяжко-важко в світі жити» такие обороты, как:

Аль пришелся не по сердцу,

Как со мной спознался,

обороты, перебрасывающие мостик к Мею и его последовательному (выражение одного из журнальных рецензентов переводного «Кобзаря») «обмоскаливанию» Шевченко[570].

Наконец, надо отметить и отдельные срывы Гербеля, проистекающие от недостатка художественной вдумчивости, например, эти строки из думы «Нащо мені чорні брови»:

Чтобы снес те слезы буйный

За синее море

Чернобровому злодею

На лихое горе, —

вместо шевченковского:

Щоб понесли буйнесенькі

За синее море

Чорнявому, зрадливому

На лютое горе.

Это та «грубость» Гербеля, на которую жаловался один из позднейших переводчиков «Кобзаря» С. П. Дремцов[571].

Оставляя в стороне переводы из Шевченко О. А. Лепка (книгу «Чигиринский торбанист-певец», 1867 г.), следующей заслуживающей внимания попыткой дать сборник шевченковской поэзии надо признать «Кобзарь» Т. Г. Шевченко в переводе Н. А. Чмырева. Книга эта вышла в Москве в 1874 г.; размерами она значительно уступает гербелевской (162 страницы, 15 стихотворений), превосходя ее отсутствием стилистического разнобоя, неминуемого во всякой сборной работе. В «Кобзаре» Чмырева два отдела: «поэмы» и «мелкие стихотворения». Среди поэм наряду с «Гайдамаками» находим «Марьяну», «Княжну», «Невольника», «Неофитов», вторую, более выдержанную в реалистических тонах, редакцию «Москалевой криницы». Характерно тяготение переводчика к более зрелым, более насыщенным политическим пьесам. Правда, это не всегда удается по цензурным условиям, — так, из «Неофитов» выпали: посвящение Щепкину, обширный пролог, раскрывающий замысел поэмы, отдельные места в средине поэмы (глава VIII, например). Тем не менее это не мешает положительно оценить общую тенденцию книги, направленную на расширение читательских представлений о Шевченко не только как о поэте народном и песеннике. То же — и в выборе «мелких стихотворений»: среди них совсем нет баллад, почти совсем не представлены песни, зато даны почти совсем отсутствующие у Гербеля элегии, как «Муза», дан новый, гораздо более близкий, чем помещенный у Гербеля, перевод «Огни горят, оркестр играет», из всех переводов этого стихотворения уступающий только сологубовскому.

В 70-х—80-х гг. Шевченко переводят мало. Новых сборников, подобных гербелевскому, не появляется. Только в самом конце 80-х гг. в Киеве выходит небольшой сборник стихов начинающего поэта И. А. Белоусова «Украинские мотивы», где наряду с оригинальными его стихами напечатаны и переводы из Шевченко. С той поры в продолжение двадцати пяти лет И. А. Белоусов остается почти единственным популяризатором «Кобзаря» в русской литературе[572].

Внешне его деятельность переводчика и издателя выглядит весьма внушительно. За двадцать пять лет он выпустил три больших сборника. Первый — это «Кобзарь» в переводе русских поэтов», издание книгопрод. М. Клюкина, 1900, стр. 365, — большая книга, по количеству стихотворений (98) более чем вдвое превышающая гербелевский «Кобзарь» 1876 г., но напоминающая его жанровым принципом группировки материала. Второй — это «Кобзарь» в переводе русских писателей», изданный т-вом «Знание» в 1906 г. Третий — это сборник собственных переводов Белоусова, впервые появившийся к пятидесятой годовщине смерти Шевченко в 1911 г.

«Кобзарь» т-ва «Знание» 1906 г. заслуживает, чтобы на нем остановиться подробнее. Революция, раскрепостившая до некоторой степени печатное слово, сказалась на нем, во-первых, появлением общественно-политической поэзии Шевченко («Послание» в переводе самого редактора), во-вторых, хронологическим распределением стихотворений, что должно было помочь читателю представить идейную эволюцию поэта (хронология, впрочем, оказалась ненадежной), и, в-третьих, вступительной статьей редактора, где, кроме биографического очерка, дано несколько страниц, выясняющих общественно-политическое и литературное значение Шевченко. Правда, страницы эти состоят из общих фраз, либерально расплывчаты и незамысловаты, но в русском «Кобзаре» они появляются впервые. Ударение делается на демократизме Шевченко: «Заговорив к народу его родным языком, сделавшись выразителем нужд и стремлений темной массы, Шевченко является одним из наиболее характеристических проявлений демократического и освободительного движения, отметившего XIX в.». «Кобзарь» 1906 г. имел и свое продолжение, свой второй том. Этот второй том ставил себе задачей расширить «знакомство русского общества с творчеством великого поэта» и был составлен «из произведений политической музы» Шевченко, до сих пор в русском переводе не печатавшихся, и вышел в 1911 г. под маркой и «по постановлению Общества любителей русской словесности». Из запретного «Кобзаря» здесь не было «Марии», «Царей», нескольких небольших стихотворений из числа написанных перед смертью, но «Кавказ», «Холодный Яр», «Три года» были напечатаны, — по большей части в переводах Белоусова, — с небольшими пропусками и сокращениями. Белоусов вошел в редакционный комитет Общества и был наиболее инициативным его участником.

На изданиях 1911 г. работа Белоусова по переводу и популяризации «Кобзаря» не закончилась: в годы гражданской войны он продолжает неутомимо издавать свои и чужие переводы. Таков был «Запретный Кобзарь» 1918 г., выпущенный издательством «Грань»; таков был «Кобзарь» в переводе И. А. Белоусова, изданный Отделом печати Московского Совета Р. и К. Д. (М., 1919) и подытоживавший все, сделанное Белоусовым как переводчиком Шевченко за тридцать семь лет работы, — девяносто восемь стихотворений, среди них несколько больших и малых поэм («Гайдамаки», «Сон», «Иван Гус», «Мария»), вся почти политическая лирика, многое из написанных в изгнании элегий и песен.

Внутреннее литературное достоинство всех редактированных Белоусовым книг, поэтическое качество его собственных переводов едва ли могут быть поставлены на уровень объема внешних его достижений. В ранних своих переводах, как в самом отборе образцов, так и в техническом их исполнении, он не ощущает всей яркости и подлинной социальной значимости облюбованного им литературного явления. Поэт-суриковец, впоследствии организатор «товарищеского кружка писателей из народа» — «Суриковского литературно-музыкального кружка», он воспринимает Шевченко в его думах и песнях, считая их непосредственным и безыскусственным отзвуком «народной души»; он не учитывает ни момента, когда созрело поэтическое творчество Шевченко, ни классовых его корней, ни революционной его направленности; он видит в нем представителя крестьянской поэзии, не дифференцируя этого общего суммарного понятия.

Вряд ли могли помочь глубине понимания и попытки переводчика осмыслить творчество Шевченко в связи с художественным фольклором и отраженной в нем историей. В своих воспоминаниях Белоусов рассказывает, как он заслушивался «слепцов-лирников, сидящих со своими поводырями-мальчиками у пыльных дорог» киевских предместий, и как впоследствии, начав переводить «Кобзаря», он связал его мотивы с песнями лирников, как вследствие этого перед ним «стала шире раздвигаться история украинского народа» и он понял «самую душу его, перелитую в творения Шевченко». Но из одного раннего (80-х гг.), посвященного украинскому прошлому, стихотворения видно, как неглубоки его исторические представления и как романтические их декорации заслоняют подлинный смысл социальных процессов:

Снилась мне былая Сеча.

Словно волны пред грозой,

Славных вольных запорожцев

Выступал за строем строй.

Какой ключ к пониманию Шевченко-революционера дают они — говорить не приходится. Поэзия Шевченко как выражение «национальной души», как отзвук старого вольного Запорожья, наконец, как представительство «нужд и стремлений темной массы», как одно из «проявлений демократического освободительного движения» — все эти формулировки, не согласованные друг с другом, в конце концов тяготеют к схеме либеральной интерпретации поэта. Не случайно поэтому Белоусов по временам включался в украинский национал-демократический культ Шевченко с его демонстрационными панихидами и патриотическими концертами. Правда, его понимание «Кобзаря» с течением времени углублялось (между клюкинским изданием 1900 г. и «Запретным Кобзарем» 1918 г. в трактовке материала и его подборе — различие очень заметное), но не следует преувеличивать глубины нового подхода Белоусова к шевченковскому творчеству: она не помешала ему в издании 1919 г. повторить написанную тринадцать лет назад расплывчато-либеральную вступительную статью.

От поэзии 80—90-х гг. — и техника его как переводчика. Перелагая песни и думы, Белоусов тяготеет к песенности поэтов-суриковцев; в переводы политических стихотворений вносит элементы сглаженно-либерального, вялого резонирования гражданской поэзии своих учителей — Плещеева, Полонского и др. В результате поэтическая экспрессивность Шевченко обеднена, богатство изобразительных средств остается невоспроизведенным, а вся непосредственность лирического выражения, обычная «в опыте больших поэтов», граничит у него с примитивностью. Вот одно из наиболее непосредственных лирических стихотворений времен ссылки.

У Шевченко:

I небо невмите, і заспані хвилі,

І понад берегом геть-геть,

Неначе п’яний, очерет

Без вітру гнеться. Боже милий!

Чи довго буде ще мені

В оцій незамкнутій тюрмі,

Понад оцим нікчемним морем

Нудити світом?..

У Белоусова:

Туманно небо, хмуры тучи,

И вдоль по берегу реки,

Как будто пьяные от ветра,

Качаясь, гнутся тростники.

О Боже, долго ли здесь мне

Сидеть в незапертой тюрьме,

Здесь, над пустынным, грустным морем

С тоской тяжелою и горем?

Не ясно ли, что у Белоусова получился лишь «с живой картины список бледный»? Ни глубоких смысловых пауз в средине строк, ни эмоциональной насыщенности эпитетов (ведь речь идет не о «туманном» небе, а о «неумытом», не о «пустынном и грустном» море, а о «никудышнем»). Упрощена фонетика стихотворения — рифмы и внутренние созвучия; не переданы метрические особенности, как, например, капризная первая строка, сделанная в размере, отличном от всего остального стихотворения.

Не всегда свободен Белоусов и от упрека в невнимательном чтении переводимого текста и в проистекающих отсюда смысловых извращениях. Совсем некстати тростники у него гнутся от ветра, тогда как у Шевченко они гнутся без ветра, как далее — гнется и пожелтевшая в степи трава, «точно живая», подчеркивая полное подобие «незапертой тюрьмы» Аральского побережья с тюрьмой запертой, где гнется и гибнет живая человеческая личность.

Подобные же промахи отмечены были в свое время и в других переводных вещах Белоусова. Так, в его «Гайдамаках» «вози залізної тарані» (т. е. ножи, привезенные на чумацких возах под сушеной таранью или вместо нее) превратились в «запасы пушечных снарядов», о которых Шевченко не упоминает. Так и «півпарубок» (юноша) «старець» (т. е. нищий), встречаемый гайдамаками на пути в Гупаливщину, вопреки автору, оказался «стариком»[573]. Отметим в его «Холодном Яре» неправильно понятое название монастыря Мотрóн (из обители Мотрóна) вместо шевченковского Мóтрин, т. е. Мотронин, Мотронинский. Число примеров может быть и увеличено.

Из дальнейших работ следует упомянуть о начатой и не оконченной работе С. П. Дремцова — его «Мотивах «Кобзаря» (лирики и поэмы «Гайдамаки»[574]) — и перейти к третьему, основному, наряду с гербелевским и белоусовским, сборнику переводного Шевченко — к «Кобзарю» 1911 г., выпущенному под ред. М. А. Славинского в СПб.

За этим сборником установилась репутация лучшего. Так характеризовала его перед империалистической войной украинская критика; к этому выводу склоняется и А. В. Багрий в цитированной работе.

Объемом этот сборник действительно солиден: он превосходит оба выпуска белоусовских (1906 и 1911 гг.), заключая в себе 195 пьес из общего количества 218, составляющих текст «Кобзаря». На семь восьмых он сложен из переводов новых, причем эти новые переводы сделаны двумя авторами — редактором книги Славинским и А. П. Колтоновским, что как будто, при наличии некоторой договоренности, устраняет опасность чрезмерной стилистической пестроты, от которой несвободны и Белоусов (в изд. 1906 г.), и Гербель. […]

«Муза Шевченко, — пишет Славинский, — и ее общественное служение являются логическим завершением, синтезом всей совокупности внутренних процессов, которые наросли и созрели в жизни украинского народа в первой половине XIX в. Шевченко был прав, когда говорил, что история его жизни — часть истории его родины[575]. Историей украинского народа и… своеобразным движением украинского просвещения объясняется прежде всего та исключительная легкость, с которой Шевченко утвердил за крестьянским украинским языком значение языка литературного». «Народная традиция… дала ему вполне достаточный лексический и синтактический материал, с помощью которого оказалось возможным точно и художественно отразить тот сложный комплекс чувств и идей общественного, политического и национального порядка, который составляет пафос его произведений. Шевченко в этом отношении не был ни провозвестником, ни реформатором; своим творчеством он лишь несокрушимо утвердил старую традицию украинской литературы» […]

В соответствии с этим подбираются стилистические средства для перевода. Текст Шевченко систематически украшается. Переводчику как будто неловко за свой оригинал, за немудреную простоту его конструкций, и он старается придать им как можно больше литературности. У Шевченко сказано об искре: «тліла — дотлівала… та й гаснути стала». У переводчика куда эффектней!

Тлела искра, гаснуть стала

В остывающей золе,

Гасла, ждала, чтоб повеял

Ветерок в полночной мгле.

Ради эффекта он не стесняется вставлять по два, по три отсутствующих в оригинале стиха. В послании П. И. Шафарику Шевченко сравнивает ученого слависта со вставшим на распутьи среди трупов

Ієзекіїлем, —

I — о диво! — трупи встали

І очі розкрили.

Переводчику это кажется недостаточным, и он объясняет:

И в покинутом, забытом

Всеславянском стане

Стал ты Иезекиилом,

Грозным и пытливым,

Зазвучала речь пророка

Пламенным призывом,

И — о чудо! — трупы встали

И глаза открыли.

Где у Шевченко «ветер», там у переводчика: «вихри непогоды», где у Шевченко «распутье», там у него — «жизненная пустыня».

С тою же целью поднять Шевченко в глазах иноязычного читателя, «показать товар лицом», переводчик систематически смягчает все «грубости» в выражениях, которые, заметим, в оригинале всегда художественно мотивированы. Так, ему не нравится в окончании «Подземелья», что приехавший на раскопки исправник «Яременка в морду пише», и он старательно смягчает фразу: «Яременка бьет по шее», что стилистически не одно и то же. […] В переводе «Завещания» редактор с легким сердцем идет на уступки цензуре, смягчая остроту наиболее существенных для мировоззрения поэта строк:

А когда помчит с Украйны

Он в синее море

Весть о воле…

В оригинале, как известно, вместо выделенных слов стоит «кров ворожу».

В посвящении «Неофитов» автор, упоминая о своей поэме, высказывает надежду, что она «сльозою»

Упаде колись на землю

I притчею стане

Розпинателям народним,

Грядущим тиранам.

Вместо этого у Славинского находим такое обращение к своему труду:

Упадешь и веще встанешь

Огненным виденьем

И навеки притчей станешь

Новым поколеньям.

[…] Для стихотворной техники переводчика характерно тяготение к русским метрическим и ритмическим образцам, подсказанное мыслью о том, что строго тонический стих школьных поэтик музыкальнее и богаче шевченковского, в большинстве случаев силлабического, и что единственное средство показать Шевченко в его поэтическом блеске — это максимально тонизовать его четырнадцати- и двенадцатисложники, сделать их более «правильными». Из этих соображений такие медлительные строки, как:

Ой не йдімо, не ходімо, —

Рано, друже, рано:

Походимо, посидимо,

На цей світ поглянем, —

превращаются в правильные, последовательно-тонические, но зато неудобопроизносимые:

Нет! о нет… Не надо! Рано!..

В этом мире Божьем —

Даст Господь — с тобою долго

Жить еще мы сможем.

Еще жестче расправляется переводчик с двенадцатисложниками. Четыре с половиною строки из стихотворения «На вічну пам’ять Котляревському»:

А він, знай, співає

Та дрібно, та рівно, як Бога благає,

Поки вийде злодій ║ на шлях погулять

З ножем у халяві — піде луна гаєм,

Піде та й замовкне: ║ нащо щебетать? —

превращаются у него в следующую однообразную, скучную ритмически и фонетически, строфу:

И звучит та песня, как молитва Богу,

Сладким эхом льется в тишине лесной,

Но певец смолкает, если на дорогу

Вышел с злобной целью человек лихой.

Другой вкладчик петербургского «Кобзаря» 1911 г., А. Колтоновский, по-видимому, чужд характерным для Славинского методам перевода. Он не старается во что бы то ни стало «олитературить» Шевченко из соображений патриотических, он гораздо тактичнее в выборе языковых средств, внимательнее в передаче стихотворных ритмов. Отдельные срывы в прозаизм и книжные штампы, которые у него попадаются, можно думать, есть результат редакторской правки Славинского. Во всяком случае, если в его переводе «Заповіта», как он напечатан в изд. 1911 г., читаем: «Оковы сорвите, / Ярким светочем свободы / Врагов ослепите», — то в издании новом, 1933 г., где Колтоновский от прежнего своего сотрудника и редактора не зависит, вместо «светоча» поставлены слова простые и соответствующие подлиннику: «Оковы порвите / И свободу злою вражьей / Кровью окропите!» Нет у него и жесткой последовательности Славинского в перегонке стихов Шевченко на схемы тонического стихосложения. Если у Колтоновского и бывают случаи, когда шевченковские четырнадцатисложники превращаются в семистопные хореи, разбитые на две строки — четырехстопную и трехстопную, то попадаются нередко и примеры иной, более разнообразной тонизации четных строк; он внимательнее относится к цезурам в строках нечетных:

Как умру я, ║ схороните

Меня на кургáне,

Там, где степь Украйны милой

Синéет в тумáне.

Поэтому никак нельзя согласиться с А. Багрием, соединившим обоих переводчиков — и Колтоновского, и Славинского — в одной общей характеристике. Гораздо вернее видеть в Колтоновском переводчика того же типа, как Чмырев и, пожалуй, Белоусов, только более крепкого в смысле версификационном, может быть, и с неполным еще пониманием революционной сущности оригинала, не без некоторой тенденции к ослаблению его резкостей (перевод «Юродивого»), но в общем увлеченного поэтической личностью Шевченко и стремящегося к объективной его передаче.

Понятно поэтому, что именно на его переводах остановился и ГИХЛ, издавая избранные стихотворения «Кобзаря» в «Дешевой библиотеке классиков»[576].

III

Таковы результаты почти восьмидесятилетнего опыта разработки русскими поэтами-переводчиками поэтического наследия Шевченко: три больших сборника — сводки лучших переводов разных авторов — и несколько книжек, объединяющих переводную работу отдельных лиц (Лепко, Чмырев, Белоусов, Колтоновский). Достижения в большинстве случаев, как мы видели, невелики, — особенно с точки зрения нынешних требований к переводу. В предыдущем изложении приведены примеры и недостаточного иногда понимания текста в его смысловом рельефе, и недостаточного проникновения в формальную сторону шевченковского творчества. И это понятно. Переводчики […] не всегда были расположены к высокой оценке поэтического хозяйства Шевченко: готовы были видеть в его «неточных» рифмах признак недостаточной выучки[577] и, в сознании школьного своего превосходства, в своих переводах поправляли его, оставляя без внимания его зыблющиеся созвучия и гибкую игру интонаций; не замечали, как заметил хотя бы тонко использовавший поэта Э. Багрицкий, разнообразной тонизации его силлабических строк, его пауз и переносов. А если и чувствовали это, то по бедности версификационной техники не находили силы воссоздать «мелодику» оригинала.

Сказанного достаточно, чтобы объяснить интерес, который в свое время возбудило известие о работе над «Кобзарем» Ф. Сологуба. Если правда, что лучший перевод есть перевод смелый, а смелость перевода заключается в свежести словосочетаний, разрушающих штампы привычного понимания и восприятия текста, — то ясно, что обещало имя Сологуба, своеобразного переводчика и мастера стиха, чрезвычайно чуткого к вопросам ритма и эвфонии. С этой стороны — со стороны формальной — несомненно было его превосходство не только над Колтоновским или Белоусовым, но и над прославленными поэтами-переводчиками прежнего времени, как Мей и Плещеев.

Но — и это но было и ощущалось остро — опасение заключалось в несомненном, известном всем, упадочническом мироощущении Сологуба, одного из самых ярких представителей эстетического импрессионизма и символизма в русской литературе. […] Отсюда у Сологуба его эстетическое отталкивание от русской провинциальной скудости в «Мелком бесе», унылое, лишенное перспектив, бессильное противопоставить «низкой действительности» положительный социально-политический идеал; отсюда у него и проповедь ухода от «грубости» повседневной жизни в творческую мечту и стройные гимны смерти как освобождению:

О, смерть, я твой. Повсюду вижу

Одну тебя — и ненавижу

Очарования земли.

Людские чужды мне восторги,

Сраженья, праздники и торги,

Весь этот шум в земной пыли.

Твоей сестры несправедливой,

Ничтожной жизни, робкой, лживой,

Отринул я издавна власть.

Не мне, обвеянному тайной

Твоей красы необычайной, —

Не мне к ногам ее упасть.

Не мне идти на пир блестящий,

Огнем надменным тяготящий

Мои дремотные глаза, —

Когда на них уже упала,

Прозрачней чистого кристалла,

Твоя холодная слеза.

Не случайны были у Сологуба и патриотические стихи о «скудных селеньях, о дыме родных деревень» […] и, наконец, проповедь уводящего от действительной жизни, от ярких дней революции чистого культа аполлонианского творчества искусства:

Поэт, ты должен быть бесстрастным,

Как вечно справедливый Бог,

Чтобы не стать рабом напрасным

Ожесточающих тревог.

Воспой какую хочешь долю,

Но будь равно ко всем суров.

Одну любовь тебе позволю —

Любовь к сплетенью верных слов.

Что же общего между этим холодно созерцающим эстетом и социально насыщенной, порывающейся к революционному действию демократической поэзией Шевченко? Почему Сологуб обратился к ней в последние свои дни? […] Перед исследователем встанет интересная задача — проверить на конкретных примерах, как далеко ушел Сологуб по этому пути, насколько созвучен внутренне оказался он как переводчик своему оригиналу, насколько почувствовал он сущность интерпретируемого явления, сумев выбрать и мобилизовать соответствующие своей задаче технические средства.

Первое, на чем надлежит остановиться, — это выбор «объектов перевода». О нем поэт говорит в своем предисловии: «Выбор стихотворений обусловлен следующими соображениями: необходимо было дать переводы тех стихотворений, которые, по условиям цензурным царского времени, переводились в отрывках или совсем не были переведены. Необходимо было также дать переводы наиболее известных поэм Шевченко — «Гайдамаки» и «Катерина»… Остальные стихотворения выбраны с таким расчетом, чтобы представить по возможности все стороны шевченковского творчества».

Какие же из этих соображений — первые ли, соображения общественно-политической насущности, или же вторые, соображения, так сказать, академического порядка, — ближе Сологубу, и какие из произведений Шевченко, подсказанные первым или вторым мотивом, более поддались его переводу?

Первое впечатление, остающееся от беглого чтения сологубовских переводов политических стихотворений Шевченко, — это огромная их мощь, без всякого сравнения, превышающая все иные попытки передать их по-русски. Так, в самом известном из «Снов» — первом («Свой удел имеет всякий») — ни один из предшественников Сологуба не воссоздал с такой силой ни непринужденность хмельного разговора о неладности жизни во вступительной главе, ни внезапно прорывающихся сарказмов, как ни у кого из них нет и такого лирического подъема в первом «видении» поэмы (плач вдовицы, «покрытка» под плетнем и т. д.). То же надо сказать и относительно «Кавказа», «Холодного лога», «Послания», «Ивана Гуса». Однако при более внимательном чтении становится ясно, что некоторые места, иногда очень существенные, в переводе заметно ослаблены. Так, в поэме «Сон»:

У Шевченко:

А братія мовчить собі,

Витріщивши очі,

Як ягнята: «Нехай, — каже, —

Може, так і треба».

Так і треба! бо немає

Господа на небі!

Или:

Душе моя убогая,

Лишенько з тобою!

Уп’ємося отрутою,

В кризі ляжем спати,

Пошлем думу аж до Бога,

Його розпитати:

Чи довго ще на цім світі

Катам панувати?

У Сологуба:

И молчат себе в округе,

Вытаращив очи,

Как ягнята: «Пусть», толкуют,

«Видно, так и надо»…

Так и надо, потому что

Бог нам не ограда.

Или:

Ах, душа, ты так печальна,

Тяжко нам с тобою!

Мы отравою упьемся,

Душу в лед мы бросим,

Думу станем слать мы к Богу

И его мы спросим:

Что ж так долго мы на свете

Палачей возносим?

Шевченко не спрашивает, долго ль ему прославлять палачей (или поддерживать), он хочет, чтобы поскорее оборвалось их господство. Подобным же образом ослаблено в дальнейшем течении поэмы саркастическое пользование официальной торжественной формулой: «Може… дулю дати благоволять». В переводе: «Иль от них достаться может фига» (у Колтоновского этот эффект сохранен).

Иногда вместе с ослаблением тона искажается и смысл того или другого места. Так, в посвящении поэмы «Иван Гус» у Шевченко высказывается пожелание, чтобы все славяне сделались добрыми братьями, такими же, как констанцский «еретик великий»: «Мир мирові подарують / І славу вовіки». В переводе: «Миру мир они подарят — славный, христианский» — делается ударение на конфессиональном, так сказать, моменте, тогда как для Шевченко Иван Гус рисуется скорее носителем идеи национально-политического протеста, чем вероучителем. Еще пример. В поэме «Сон» есть место — жалоба замученного в Петропавловской крепости гетмана Полуботка. Она оканчивается словами: «Боже милий, / Сжалься, Боже милий». Сологуб переводит: «Боже милый! / Сжалься, Бог желанный!» — и опять расходится с оригиналом: у Шевченко — привычная формула, механически повторяемая, почти междометие, у Сологуба — религиозным чувством продиктованное обращение.

В связи с отмеченными срывами надо отметить еще одну стилистическую черту: переводчик почти нигде не воссоздает с надлежащей силой так наз. «библеизмов» Шевченко. Как известно, автор «Кобзаря» тяготел к пророкам. В их пафосе он чувствовал ноты социально-политического протеста и последовательно пользовался образами и ритмо-синтактическими фигурами их речей в своей политической лирике. И не только в «подражаниях» Осии, Иезекиилю, Исаии (1858—1860 гг.), но и в «Сне», «Иване Гусе», «Послании». Библейские кары — тьму, пламень и всепожирающих драконов — призывает он и в этих стихах:

Хай чорніє, червоніє

Полум’ям повіє,

Нехай знову ригá змії

Трупом землю криє, —

т. е. пусть снова изрыгание змея покрывает землю трупами. Место это у Сологуба передано так:

Пусть чернеет, багровеет,

Пламя развевает,

Род людской пусть лапа Змея

Снова убивает….

У Колтоновского: думы подымающейся стаей

Пусть тьму сеют, огнем рдеют,

Пусть пожаром воют,

Змей пусть вновь смерть изрыгает,

Трупы землю кроют.

Конечно, у Сологуба фонетически перевод сделан гораздо лучше, чем у Колтоновского, но при всем том вплотную к «библейско-пророческой» стилистике Шевченко он не подходит и не всегда ее передает.

Вторая группа стихотворений, переведенных Сологубом, — это романсы, элегии, лирические раздумья. В передаче этих лирических миниатюр Сологуб безукоризнен. Вот пример его перевода, совершенно адекватного оригиналу:

Что же мне так тяжко? Что же мне так нудно?

Что так сердце плачет, стонет и кричит,

Как больной ребенок? Что же мне так трудно?

Сердце, что ты хочешь? Что в тебе болит?

Пить ли, есть ли просишь, или спать ты хочешь?

Спи же, мое сердце, навеки засни…

Ты людьми разбито. Пусть себе они,

Люди, так безумны! Закрой, сердце, очи!..

Шевченко, большой мастер лирической непосредственности, здесь отражен, как ни у кого из переводчиков. Стилистические средства стоят в полной гармонии с эмоциональным моментом, положенным в основание стихотворения. Насколько велик художественный успех Сологуба, можно видеть из сравнения его перевода с переводом Чмырева, автора, передающего Шевченко не всегда неудачно:

Отчего мне тяжко, отчего мне трудно?

Зачем, сердце, плачешь, рыдаешь, кричишь

Ребенком голодным? Чего тебе нужно,

Чего ты желаешь, зачем ты болишь?

Сон ли тебя клонит иль пищи ты хочешь?

Усни, мое сердце, навеки усни

Холодным, голодным… На свет не гляди,

На людей безумных… Закрой, сердце, очи!

Гораздо меньше удаются Сологубу песни Шевченко, как не вполне и не всегда удавались они и его предшественникам. Камнем преткновения является главным образом их близость к фольклорным источникам. Именно здесь переводчику грозит та опасность, которую сформулировал в свое время журнальный ренцензент белоусовского «Кобзаря»: «слишком уйдя в область литературного языка», «обезличить оригинал»; сохраняя же в первую очередь живость «бытовых красок», либо остаться невразумительным от излишней близости к подлиннику, либо неразборчиво «великоруссизировать» текст. Первой опасности — обесцвечивающей «литературности» — Сологуб избегает умело: мы видим, с каким тактом в переводе «Что же мне так тяжко» он остался в рамках самой безыскусственной разговорной речи, не допустив ни одного книжного оборота. Опасности вторая и третья существуют иногда и для него. Он то вводит подчеркнутые нарочитые украинизмы: «Если б мне да черевики», «все в червоных черевиках», «дивчина», то сообщает своим переводам колорит великорусский: «продавала коврижки», «на торжок», «да из бархата кафтаны». Поэтому в некоторых песнях не всегда ясно виден культурно-бытовой фон, и лучшими из них кажутся неизменно те, где бытовые черты сглажены и где ничто не мешает восприятию эмоциональной канвы стихотворения (хотя бы песня «У днепровского залива»).

Таким образом, складывается у нас ответ на поставленный в начале главы вопрос: из двух больших отделов произведений Шевченко Сологубу лучше удаются вещи интимно-лирические, особенно те из них, лирический стержень которых не слишком окрашен бытовыми особенностями; политическая же поэзия «Кобзаря» в его передаче по временам теряет часть своей остроты, не все стилистические ее черты находят себе надлежающее соответствие. Впрочем, недочеты переводчика невелики сравнительно с недочетами прежних работ: в общем он вчувствовался в оригинал и передал поэта-революционера лучше других переводчиков.

Общее понимание Шевченко повысило и техническую сторону сологубовских переводов. Мастер стиха, он достаточно мобилизовал свои технические ресурсы и опередил всех своих предшественников, тонко передавая метры Шевченко и его поэтический синтаксис, интонационное разнообразие и эвфонические особенности.

Четырнадцатисложный, неизменно разбитый на две строки в 8 и б слогов, силлабический размер Шевченко довольно разнообразен в его поэтической практике. Это многообразие достигается как различной глубиной обязательной в нечетных строках цезуры, так и свободной расстановкой ударений. Большинство переводчиков (об этом уже было выше) понимало шевченковский четырнадцатисложник как стих хореический: цезуру в нечетных строках в большинстве случаев упраздняли и женскую рифму иногда неразборчиво заменяли мужской.

Где у Шевченко было:

По закону ║ Апóстола

Ви любите брата,

Суєслови, ║ лицеміри,

Господом прокляті, —

там переводчик писал:

По Апостола закону

Любите вы брата,

Суесловы, лицемеры,

Божьи супостаты (?).

Или в заключительных строфах «Кавказа»:

А поки що ║ мої думи

Моє люте горе

Сіятиму: ║ нехай ростуть

Та з вітром говорять.

А пока я песни-горе

Буду создавать,

Буду сеять думы-муки,

По ветру пускать.

Сологуб наиболее последовательно из всех переводчиков передает характеристические черты этого главного метра Шевченко — его паузы и свободную расстановку ударений:

А до тех пор буду сеять

Думы я и горе,

Лютое мое: пусть всходят

И с ветрами спорят.

Единственное отступление его от обычной практики этого размера в шевченковском «Кобзаре» — это большая свобода, чаще, чем в оригинале, разбивающая нечетные строки на части неравные (три слога и пять, пять и три).

Как помчит ║ из Украины       (3+5)

В синее он море

Вражескую кровь, ║ тогда я    (5+3)

И поля и горы,

Все покину…

Искусство Сологуба простирается до того даже, что эту меру он воссоздает в историческом ее развитии: со всей ее плавностью и напевностью — в написанной между 1838 и 1840 г. «Катерине»; со всей, самим еще Шевченко отмеченной, «отрывистостью» и «упругостью» (большее число «переносов», синтаксическая обособленность стоящих рядом предложений) — во второй редакции «Москалевой криницы» (1857).

Еще разнообразнее передает Сологуб другой обычный размер «Кобзаря» — двенадцатисложный (одиннадцатисложный при мужской рифме), с цезурой после 6-го слога. Прежние переводчики слабо чувствовали его ритмическое многообразие: одни скучно тонизировали его под шестистопный хорей, другие делали из него четырехстопный амфибрахий. Только Сологуб последовательно передал свойственное оригиналу разнообразие его тонизации. Вот отрывок из «Сна»:

Или ты не знаешь,

Иль не слышишь стонов, ║ что здесь раздались?

Ну так глянь, смотри же. ║ Я ж умчуся ввысь,

Высоко-высоко ║ за синие тучи:

Там не знают казней, ║ нет властей могучих,

Смех людской и слезы ║ могут там заснуть.

И для сравнения — тот же отрывок в переводе Славинского, гладкий, зализанный, но совсем не передающий особенностей шевченковской ритмики:

Не плачь, мое сердце, слез горьких не лей,

С тобой улетим мы высоко-высоко

За синие тучи, в лазурную высь,

Где нет угнетенья, нет кары жестокой,

Где слезы людские еще не лились.

С той же заботливостью и вниманием переданы у Сологуба и все характерные для подлинника смены размеров. Приведенный нами отрывок из «Сна» сменяет у него иной размер на полустроке, там же, где и у Шевченко, и в той же связи с движением темы (черта, не переданная ни Белоусовым, ни Колтоновским). Таким образом, намерение переводчика «дать возможно точный слепок с избранных пьес, соблюдая особенности авторских приемов и стараясь не обеднить своеобразного многообразия шевченковских ритмов» не остается неоправданным.

Требование «точного слепка» распространяется у Сологуба и на все особенности поэтического синтаксиса оригинала. Так, он заботливо передает взволнованную речь, зачинающиеся и обрывающиеся фразы в стихотворении «Живу в неволе одиноко».

У Шевченко:

В неволі, в самоті немає,

Нема з ким серця поєднать,

То сам собі оце шукаю

Когось-то, з ним щоб розмовлять.

Шукаю Бога, а знаходжу

Таке, що цур йому й казать.

От що зробили з мене годи

Та безталання… Та ще й те,

Що літечко моє святе

Минуло марно, що немає

Ніже єдиного случаю,

Щоб до ладу було згадать.

А душу треба розважать,

Бо їй так хочеться, так просить

Хоч слова тихого. Не чуть,

І мов у полі сніг заносить

Не охолонувший ще труп.

У Сологуба:

Живу в неволе одиноко,

И не с кем думы разделить,

В себя я погружен глубоко,

И не с кем мне поговорить.

Ищу я Бога, а встречаю,

Чему не надо бы и быть.

Чтó годы сделали со мною

И беды… Да еще они,

Моей весны святые дни,

Прошли под темной хмурой тучей,

И есть ли хоть единый случай,

Чтоб было мило вспоминать,

А душу надо утешать!

Она так жаждет и так просит

Хоть слова тихого… Где тут!

И словно в поле снег заносит

Неохладевший еще труп.

Педантический критик отметит, конечно, отсутствие в переводе эмоционального повторения немає, нема, шукаю, шукаю в первых четырех строках; кое-какие дефекты укажет он, пожалуй, и во второй части стихотворения: может быть, нужно было сохранить хотя бы одно что в строках 9-й—10-й (… «Да еще они — / Моей весны святые дни, / Что минули под черной тучей»). Но в общем как велики успехи Сологуба по сравнению с его упущениями, почти неизбежными во всяком стихотворном переводе, как строго выдерживает он синтаксическую вязь первых шести строк, подчеркнутую единством мужской рифмы, как точно отражает повторы в конце второй части стихотворения и, наконец, как согласованно с оригиналом вводит новые образы и мысли, сохраняя все их соединительные знаки («а душу надо утешать»… «И словно в поле снег заносит…»). Любопытно для сравнения взять перевод Белоусова.

Сижу в неволе, одинокий,

И слова некому сказать,

Ищу кругом в тоске глубокой

Того, кто б мог меня понять.

Найти стараюсь правду в людях,

Подобье Бога отыскать,

А нахожу лишь то я в мире,

Что, право, стыдно и сказать.

Так вот что сделала лукаво

Жизнь, посмеявшись надо мной,

И грустно молодости годы

Прошли под тучей грозовой,

В борьбе с судьбою. Добрым словом

Нельзя, что было, помянуть,

А все ж мне хочется поведать,

Чтó на душе, кому-нибудь.

Душа хоть слова ласки просит,

И нет надежды — все обман.

Так неостывший труп заносит

В степи бушующий буран.

Легко заметить: в этом переводе-пересказе (удлиненном на три строки) ничего не осталось от синтаксической структуры оригинала. Еще дальше отходит перевод Славинского. В нем также лишние строки, иной синтаксис и — вдобавок ко всему — сомнительные литературные украшения: жизни лето и пустыня сердца, которую заносит снегом не упомянутый Шевченко вихрь. Вместе с изменением синтактической структуры, обрастающей метрический скелет стихотворения, скована и интонационная подвижность стихотворения. И у Белоусова, и у Славинского интонационная линия пьесы ровна, почти повествовательна: интонационный рельеф оригинала передан только Сологубом.

Превосходит он своих предшественников и вниманием к звуковой стороне подлинника. Перевод стихотворения «Сижу в неволе одинокий» показывает, как, например, глух Белоусов к повторам и рифмам Шевченко (см. отмеченные курсивом концы строк, оставленные нерифмованными вопреки оригиналу). Что же касается Славинского, то он и не гонится за воссозданием шевченковской фонетики, самоуверенно предпочитая школьно-рифмаческую выучку либерально-гражданской поэзии общей гармоничности Шевченко: он вводит точные рифмы и… не замечает внутренней звуковой слаженности пьесы.

Внимание Сологуба к фонетике Шевченко сказывается прежде всего в его точной передаче рифмы. Он не игнорирует ее, как это делает часто Белоусов, и, в отличие от Славинского, оставляет ей ее приблизительность. Он оставляет приблизительное рифмование концовки («где тут — труп, у Шевченко: не чуть — труп), шевченковский ассонанс в первой части пьесы: годи — знаходжу заменяет диссонансом: встречаю — со мною, но перекличку строк оставляет неизменной, порядок рифмовки сохраняет неразрушенным.

Вот его практика неточной, зыбкой рифмы в нескольких образцах. В стихотворении «Мені однаково» Сологуб рифмует: земли — молись — вдали (у Шевченко: землі — молись — колись). То же в других вещах: «Люди — избудет, привели — разошлись («Цари»), далече — Елецком, чудо — будешь, Дона — снова («Москалева криница»), забрили — Гаврилыч, киевлянок — пьяным, вами — странный («Юродивый»), ливрее — делать («Во Иудее во дни оны»). Неважно, всегда ли там они находятся, где и у Шевченко, по одному ли типу построены; имеет значение то, что Сологуб приблизительно сохраняет то же соотношение рифм точных, точно пригнанных и приблизительных, что и у Шевченко, не искажает этой характерной черты его техники, не отымая у читателя повода задуматься над этой техникой в ее конкретно-исторической обусловленности.

Вместе с тем Сологуб внимательно укрепляет неточную рифму внутренними созвучиями и тем освобождает себя от упрека в версификаторской неумелости или небрежности (как нельзя упрекнуть в них и его оригинал). Внутренние созвучия у Шевченко двоякого рода: а) внутренние рифмы:

Хай чорніє, червоніє, полум’ям повіє,

Нехай знову ригá змії ║ трупом землю криє, —

и б) разнообразные повторы, в которых автор «Кобзаря» достигает необычайной подчас виртуозности:

І день — не день і йде — не йде, ║ а літа стрілою

Пролітають, забирають ║ усе за собою.

Вот как Сологуб воссоздает первые в своем переводе «Сна»:

Шевченко:

А без тебе я де-небудь ║ серце заховаю,

А тим часом пошукаю ║ на край світа раю.

Сологуб:

Без тебя же где-нибудь я, ║ сердце укрывая,

Землю пролечу до края, ║ не найду ли рая.

Шевченко:

Шкода й праці! | Схаменіться: ║ Усі на цім світі:

І царята ║ і старчата ║ Адамові діти.

Сологуб:

Жаль, досадно! ║ Оглядитесь: все на этом свете,

В царском доме ль, ║ на соломе ль, ║ Адамовы дети.

А вот как переданы повторы второго типа (менее уловимые) в «Катерине»:

Шевченко:

Реве, стогне хуртовина,

Котить, верне полем;

Стоїть Катря серед поля,

Дала сльозам волю.

Ставок під кригою в неволі

І ополонка — воду брать…

Сологуб:

Воет-стонет ветер вьюжный,

Снегом крутит в поле,

Стала Катря среди поля,

Льются слезы вволю.

И льдом плененный пруд глубокий,

И проруби края блестят.

Перед нами либо те же звуки, что в оригинале (р, в, л), либо (как во втором случае) аналог, повтор, созданный из иного звукового материала. Насколько Сологуб превосходит этой стороной своей работы других авторов, показывает первое из приведенных двустиший («Реве, стогне») в передаче Гербеля (неплохой передаче):

Воет вьюга, стонет вьюга,

По полю гуляет;

Катерина среди поля

Слезы проливает.

Высокие ритмические, мелодически-интонационные, эвфонические качества сологубовского перевода имеют еще и то достоинство, что они не выпирают назойливо наружу, не бросаются в глаза. Все изменения в синтактической структуре, в ритмических схемах, в звуковом составе всегда согласованы с движением и развитием темы. Это особенно заметно в переводе больших стихотворений, с их тематическими переводами и многообразием эмоциональной окраски (например, «Сон», «Кавказ», «Послание»). Реалистические черты быта, лирические подъемы умиления, гнева, легкие, точно акварельные, пейзажи, жесткие сарказмы, проклятия и «торжественные пророчества» — все эти моменты проходят перед читателем, находчиво оформленные поэтом-виртуозом, гораздо более, чем у кого бы то ни было из известных нам переводчиков, согласованные с оригиналом. Переводы Сологуба незаметно подчиняют себе читателя: это — переводы впечатляющие.

Тем более досадны в этих художественно сильных переводах некоторые погрешности, которым суждено остаться теперь неисправленными и которые будут отмечены всеми, кто знаком с оригиналом. Эти погрешности Сологуба общи ему с Гербелем и Белоусовым (Славинский и Колтоновский от них свободны), но что у Гербеля и Белоусова в ряду иных недостатков воспринимается слабее, здесь, на фоне высокой культуры, тон перевода ощущается резко. В большинстве случаев эти дефекты обусловлены недостаточным знанием языка и невнимательным (по временам) отношением к тексту. Среди них выделяются несколько групп:

1) Ошибки против социально-бытового колорита. В «Катерине», например, рассказывается о чумаках, с которыми встречается героиня во время своих поисков соблазнителя. Сологуб это место переводит:

За Днепром, дорогой в Киев,

Темною дубровой

Чумаки поют, идучи,

Песнь про Пугачева.

У Шевченко чумаки поют «Пугача», т. е. песню о филине, одну из самых известных в чумацком репертуаре. Чумаки — народ торговый и предприимчивый, казаки-мещане или экономически сильная зажиточная верхушка крестьянства, и неизвестно, почему переводчик заставлял их петь о Пугачеве… Нечто подобное и в «Сне». Охмелевший после пирушки автор возвращается домой. Сологуб переводит: «Вот лег я на полати», тогда как в оригинале сказано только: «От і ліг я спати», — никаких указаний на обстановку великорусской крестьянской избы.

2) Вторая группа погрешностей и упущений — это неверно понятые и неудачно переведенные отдельные слова и выражения. Автор почти не вносит «отсебятины», но тем не менее представления дает неверные. В IV главе поэмы «Гайдамаки» конфедераты-шляхтичи пытают церковного старосту, отца Оксаны, горящими угольями:

Давайте приску! Де смола?

Кропи його! Отак! Холоне?

Мерщій же приском присипай! —

т. е. посыпай горячей золой с углями. Сологуб, не поняв слова «присок», связал это слово с соседней смолой, и в результате получилось нечто непонятное и неслаженное:

Скорей из лейки посыпай!

Другой пример — из «Сна». Дан образ «покрытки» с ребенком, от которой отворачиваются даже нищие — «старці навіть цураються». В переводе — «даже старцы избегают», т. е. старики; ошибка та же, что и у Белоусова в его переводе поэмы «Гайдамаки».

3) В третью группу надо выделить все случаи соединения в одном ряду слов и выражений различных стилистических регистров — вкрапливание в торжественную речь слов конкретных, иногда тривиальных, и, наоборот, внесение в обычную речь среднего тона слов торжественных, архаических. Так, в «Гайдамаках» хозяин помыкает батраком: «Ярема! герш ту, хамов чадо!» «Хамов чадо» — соединение незаконное и стилистически, и морфологически (так как чадо — слово среднего рода). Гораздо лучше в старом переводе Гайдебурова («Современник», 1861): «Ярема, слышь, отродье Хама!» Также не к месту, пожалуй, архаические славянизмы и в жалобе Полуботка в поэме «Сон». В элегии «Огни горят» рифма младость — радость, и самое слово «младость»:

Алмазом добрым, дорогим

В девичьих взорах блещет младость,

Надежда в них живет и радость

В очах веселых, —

вполне уместно: здесь оно придает пушкинский колорит, намекая на какую-то ученическую и общекультурную связь Шевченко с пушкинской школой стиха. Но в плаче Полуботка:

Из Глухова из града

Рати выступали, —

есть основания оставить шевченковские: «из города» и «полки», так как все это место стилизовано под «народную песню».

Сюда же, к этому ряду, можно было бы отнести и некоторые неоправданные украинизмы и великорусские диалектизмы, против которых так восставал кое-кто из критиков Гербеля (П. Грабовский) и о которых сказано мимоходом при рассмотрении переводов шевченковских песен.

IV

В заключение — несколько общих слов о переводах и переводчиках, а также об очередных задачах в деле освоения «Кобзаря» в русской литературе.

Все охарактеризованные выше и все названные по имени переводчики Шевченко, за исключением нескольких участников гихловского издания 1933 г. (Колтоновский, Гиппиус, Новская), принадлежат прошлому. Художественные результаты их усилий весьма неодинаковы, как неодинаковы и идейные подходы к поэту. […] Наиболее высокие достижения дал Сологуб. И, конечно, многие, очень многие из его переводов будут приняты русской переводной литературой нашей эпохи. Но издание сологубовских переводов не снимает, само собою разумеется, иной, большей задачи — дать полный перевод поэтического наследия Шевченко, сделанный современными поэтами.

1933—1934

Брюсов — переводчик латинских поэтов{204}

Необычайная возбудимость мысли и разнообразие умственных интересов Брюсова общеизвестны. С большой яркостью они запечатлены в блестящей характеристике, недавно повторенной на съезде писателей: «Гениальная голова, постоянно пылавшая холодным голубым жаром познания…» И далее: «Радиус его познавательных интересов был огромен… Он глотал куски жизни из самых разнообразных сфер. Он сумел прощупать пульс мировой истории».

Среди этих разнообразных интересов постоянное и определенное место принадлежало римскому миру и его культуре. Рим и римляне затрагивали Брюсова с самых различных сторон. Они будили в нем научного исследователя — и исследователь отзывался статьями в специальных журналах. Они возбуждали его как преподавателя — и преподаватель готовил тщательно продуманные курсы римской литературы. История империи, IV века в частности, дала обширный материал Брюсову-беллетристу, внушив ему острые замыслы «Алтаря победы», «Юпитера поверженного». Наконец, «властитель стихов» Вергилий и «поздние» поэты II—IV веков были предметом его многолетней и взыскательной работы переводчика.

Любовь к латинским авторам была вынесена им со школьной гимназической скамьи — об этом говорят его дневники, автобиографические очерки «Из моей жизни», свидетельства и признания в письмах. Известно и кому из учителей более всего он обязан: Вл. Г. Аппельрот, ученый искусствовед и талантливый педагог Поливановской гимназии, переключил полудетское увлечение Брюсова «Записками» Цезаря на поэтов и на всю жизнь «отравил» его историческими панорамами и стилистической изысканностью «Энеиды». «С этого времени это одна из моих любимейших книг», — писал Брюсов впоследствии. Еще на школьной скамье он перевел большой отрывок из второй книги поэмы — о встрече Энея с Приамом и Еленой в горящей Трое. В записях 1897 года перевод «Энеиды» назван в числе работ, «непосредственно» его занимающих. А в каталогах издательства «Скорпион» на 1902 год значится «Энеида» Вергилия в переводе Брюсова со вступительной статьей о латинском поэте и его переводчиках.

Перевод не был сделан в свое время, и почти десять лет о нем ничего не слышно. Но, конечно, интерес к латинскому миру у Брюсова не умер. Около 1909 года видим новый прилив внимания к римской поэзии — несомненно, в связи с подготовительными работами к «Алтарю победы». Теперь в поле зрения — главным образом поэты поздние, из так называемой «Римской антологии» (Флор, Сульпиций Луперк, Пентадий) и «великий ритор» Авзоний. Профессор А. И. Малеин в своей статье объясняет интерес Брюсова к ним причинами интимными: поэты-новаторы, мастера и «фокусники» формы, с трудом пролагающие себе дорогу сквозь консервативный вкус современников, они привлекали Брюсова общностью исканий и сходством литературной судьбы. Все это верно, но, конечно, нельзя отрицать и другого, более важного: Брюсов недаром любил следить за «железными шагами истории», его внимание захватывали эпохи смещения больших исторических пластов жизни. Заинтересовавшись «последними временами язычества», поразившись жизненной их напряженностью, он стал искать отражения эпохи у поэтов-современников и нашел в них, вопреки академическим авторитетам, и «духа мощного господство, и утонченной жизни цвет». Свой тезис о неоскудевшем поэтическом творчестве эпохи он защищает и в предисловии к переводам Пентадия («Русская мысль», 1910, № 1), и в речи одного из персонажей «Алтаря победы». «Клянусь Кастором, — говорит это лицо, споря с Симмахом, — такой философ нашего времени, как Ямвлих, стóит болтуна Цицерона, такой историк, как Аммиан Марцеллин, не ниже Тацита… и за одну «Мозеллу» нашего Авзония я отдал бы всего Лукана с Силием Италиком в придачу» («Русская мысль», 1912, № 1, стр. 99).

Напечатанные в «Русской мысли» и «Гермесе» брюсовские переводы Пентадия, Авзония, Флора и других блистательно доказали этот его тезис. Он буквально открыл творческую силу и мастерство поздних поэтов для русского читателя. Нельзя было усомниться в подлинном веянии поэзии, читая в его виртуозной передаче такую эпиграмму Флора:

Грушу с яблоней в саду я деревцами посадил,

На коре пометил имя той, которую любил.

Ни конца нет, ни покоя с той поры для страстных мук:

Сад все гуще, страсть все жгучей, ветви тянутся из букв.

(Crescit arbor, gliscit ardor, animus implet litteras).

К тому же, переводчик иногда и сам комментировал переводимые тексты, подчеркивал стилистические ходы образцов, заставляя читателя вникать в словесное искусство пренебреженных школьной традицией авторов.

Освежение историко-литературных канонов и вместе с тем повышение художественных требований к переводам из древних — в значительной степени результат этих работ Брюсова (не все сделано здесь переводческой шкрлой Ф. Зелинского).

С этой стороны любопытно перелистывать старые журналы — «Гимназию», отдел классической филологии «Журнала министерства народного просвещения». В 90-х и 900-х годах латинских поэтов переводят университетские профессора (И. Холодняк, О. Базинер и другие), среднешкольные преподаватели, переводят в большинстве случаев по-любительски, не ломая головы над вопросами поэтической техники. Теперь (910-е годы) их соперником является большой поэт, справедливо полагавший, что в искусстве стиха «никого не видит старше себя», — и любительство в переводах с латинского заметно стушевывается — ср. «Гермес» за 1910—1917 годы.

Тогда же снова стал вопрос об «Энеиде». В начале 1911 года Брюсов получил предложение сдать полный перевод поэмы для задуманной издательством Сабашниковых серии «Памятников мировой литературы». После долгих колебаний он согласился, и вскоре в печати появились первые образчики его работы, отданные на суд специалистов. Работа шла и далее, упорная, прерываемая обстоятельствами, — о ней подробно рассказала И. М. Брюсова в сопроводительной статье к «Энеиде» Вергилия (М., «Academia», 1933, стр. 319—321) — и ко дню смерти поэта так и не была закончена, оборвавшись на VII песне.

Но и не завершенный автором перевод «Энеиды» является одной из самых значительных страниц в истории русского стихотворного перевода вообще — прежде всего по принципиальным своим установкам. Брюсов сурово отнесся к своим предшественникам — И. Шершеневичу, Фету (в сотрудничестве с Влад. Соловьевым), Н. Квашнину-Самарину (стихотворного перевода «Энеиды» Ив. Соснецкого он даже не упоминает), квалифицировав их работы как «вполне добросовестные», но поставив в упрек всем излишнее приближение к типу перевода-пересказа. У русских переводчиков Вергилия, говорит он, «мы видим не гипсовый слепок со статуи, а описание этой статуи, сделанное добросовестно, дающее о ней сведения, но, конечно, не производящее никакого художественного впечатления…». «До тех пор, пока переводчики будут переводить только содержание стихов, русской «Энеиды» существовать не будет». Для того чтобы «русская Энеида» состоялась, надлежит воссоздать в переводе «все мастерство художественной речи поэмы». Это значит: 1) сохранить лексический рельеф Вергилия, необычайную смелость его словаря, совмещающую и обильные архаизмы и словоновшества, 2) старательно соблюсти главнейшие особенности поэтического синтаксиса оригинала, строение периодов, интонационную их окраску, характерные инверсии поэта, 3) передать с наивозможной близостью метафоры, метонимии, вообще всю богатую тропику оригинала, 4) уловить и воссоздать не всегда легко обнаруживаемую его эвфонию и 5) все греческие имена собственные, ради колорита, дать в их латинской форме, сохранив и латинское их ударение (Илúакский, Пáллада, Прúам).

Сформулированные в «Гермесе» дважды (1913, № 6; 1914, № 9) принципы Брюсова почти не вызвали обсуждения (вопросы теории перевода не стояли так остро и широко, как в 1919—1920 годах, в пору организации «Всемирной библиотеки» Горького). Отклики были, но коснулись они второстепенного, по существу, пункта о транскрипции имен. Между тем эти принципы, с их резким протестом против сглаживания характерных особенностей оригинала, непривычных в языковой среде перевода, свидетельствовали о сдвиге в теоретических воззрениях на перевод. Обе брюсовские заметки были выражением определенного тяготения переводчика к наибольшей объективности, они подчеркивали познавательную функцию перевода. По существу, они были вызовом импрессионистическому субъективизму в деле перевода, утвержденному теоретическими высказываниями и художественной практикой Инн. Анненского и Ф. Е. Корша. Известная полемика Зелинского с наследниками Анненского в предисловиях к сабашниковскому Еврипиду была уже вторым туром борьбы против импрессионистической теории перевода.

Собственные достижения Брюсова в его передаче «Энеиды» несомненны и велики, даже если судить по всей строгости поставленных им самим требований. Достижения — прежде всего в той сфере, которой Брюсов коснулся очень бегло, — в передаче ритмического разнообразия «Энеиды». Одним из главных вопросов здесь было — в какой степени можно допускать в дактилическом гекзаметре двухсложные стопы (спондеи, хореи), превращая таким образом метро-тонический стих в тонически-паузный. Решали этот вопрос по-разному. Н. Квашнин-Самарин в своем переводе «Энеиды» (СПб., 1893) отстаивал чисто дактилический склад, — унылое однообразие дактилей и погубило его перевод. На позициях дактилизма, впрочем умеренного, стоял и Ф. Ф. Зелинский (послесловие к «Балладам-посланиям» Овидия). Резко отличной, «свободной» была практика гекзаметра у И. Шершеневича (Варшава, 1868) и Фета — оба вводили хореи обильно и не всегда мотивированно и тем затрудняли чтение своих переводов «Энеиды». Брюсов высказался за «свободный русский гекзаметр», но практически удержался на средней позиции: его пропорции смешения двух- и трехсложных стоп оказались наиболее близки к классическим образцам гекзаметра, как он вышел из рук Гнедича, Пушкина, Дельвига.

Неоспоримы также достижения Брюсова и по линии воссоздания эвфонического богатства Вергилия. С большим успехом удовлетворяет он часто несовместимым требованиям «точной» передачи «содержания» и звуковой «формы».

Вот пример из VII песни (строки 25—29):

Jamque rubescebat radiis mar(e) et aether(e) ab alto

Auror(a) in roseis fulgebat lutea bigis,

Cum venti posuer(e) omnisque repente resedit

Flatus et in lento luctantur marmore tonsae.

У Брюсова та же игра аллитераций на р, л, н, т, то же синтаксическое строение фразы, тот же перенос из третьей строки в четвертую, и при этом — дословная передача содержания:

Море алело уже под лучами, и с выси эфира

На розоцветной блистала Аврора багряной биге:

Как успокоились ветры, внезапно малейшее стихло

Веянье, и с неподвижным борются мрамором весла.

Менее очевидны достижения по линии других требований: латинизмы синтаксиса, лексическая архаика («оный», «емлют»), непривычные инверсии («царского дома в средине») и несглаженные метафоры («кривым не впивается якорь укусом») воспринимаются иногда как трудность при чтении. Перевод не легко читается — вот довольно обычное «первое впечатление». В этих нареканиях есть доля истины. Переводу Брюсова свойственна смелость поэтического эксперимента. Переводчик хочет предельно мобилизовать средства русской литературной речи, используя даже считавшееся отжившим, создает стилистический рельеф непривычной для читателя глубины. Но эту трудность перевода можно и преодолеть ради его художественных достоинств, заставить себя войти в лабораторию мастера, приучить себя к сложности изобразительных его средств, проверить «первое впечатление» чтением вслух — тогда ярче выступит глубокая мотивированность ритмических ходов, инверсий, выделяющих смысловое членение фраз, гармоническое размещение логических ударений и торжественная «мелодика» стиха.

Теоретическая продуманность принципов и художественные достоинства — еще не все, что надлежит изучать в брюсовском переводе «Энеиды». Характерен подход переводчика к переводимому тексту. Не случайно Брюсову наиболее удались в «Энеиде» широкие культурные и политические ландшафты, на которые так щедр Вергилий. В «Энеиде», как и в переводе поэтов II—IV веков, Брюсов стремится к углубленному постижению эпохи через точное, до мелочей воссоздание ее общекультурного и поэтического стиля.

1934

ЛИСТИ

До Бориса Чигиринця{205}

1

Кролевець, червень 1913 р.

…З чого почати? Це питання дуже і дуже серйозне. Ви радите охопити тільки післяшевченківську добу. Ніяких серйозних закидів проти цього плану я не маю. План цей дуже випробуваний: з Шевченка починав Франко, видаючи свою антологію «Акорди». Але я не розумію, яка рація поступитись Вам од давнішого Вашого наміру — розпочати зразками народної поезії, а потім перейти до окремих авторів, починаючи з Котляревського. Цей план має ту перевагу, що він дасть цілу картину стилю, покаже, як ішла боротьба шкільних (псевдокласичних) традицій з живою народною струєю — в творчості Котляревського, Гулака-Артемовського…

2

Київ, 1 жовтня 1913 р.

Вельмишановний Борисе Дмитровичу!

Пишу Вам в справі, дуже далекій до нашого літературного наміру. В Києві, скоро тільки я приїхав, запропоновано мені урока на виїзд — в Поділля — од польського графа Тарновського. Умови такі: займатися години дві щодня російською мовою, російською історією і географією (за 4 і 5 кл.), жити на селі — за Вінницею — в панському будинку, удвох з учнем (бо старі графи десь блукають за кордоном) і за це одержувати 100—125 крб. місячно. Учень має матуру галицької гімназії, і атестат зрілості йому потрібний лише для того, щоб, коли йому доведеться відбувати військову службу — на нього не тикали пальцями і не позбавляли льгот, які дає російська гімназія. Я урока не взяв, але тільки через те, що мені треба прожити ще 3 місяці в Києві, дописувати свою кандидатську роботу і читати університетські книжки, — а графи хочуть, щоб принаймні до Різдва учитель їх синаші пробув у маєтку, на Поділлі (після Різдва син, можливо, житиме в Києві). Урока цього пропонував мені Вячеслав Константинович Прокопович (б. редактор «Світла»), до якого заходили обидва графи — молодий і старий.

Пишіть, шановний Борисе Дмитровичу — оскільки подобається Вам перспектива навчати російської мови графенят і чи можете Ви прийняти пропозицію. Пишіть поки що «взагалі», не одмовляючись од уроків, коли маєте їх у Ромнах, бо, як мені казано, графовій пропозиції вже не день і два, а цілий тиждень, і, може, він вже підшукав собі вчителя десь на стороні — завтра про це наведуть справки.

Прокопович — людина, настроєна дуже націоналістично — і хоче, щоб навчав графа неодмінно «українець».

Докладну одповідь на Ваші листи пришлю згодом, як набереться досить матеріалу. Завтра їду в наукове товариство слухати реферати про Лесю Українку — читатиме Стешенко, Старицька-Черняхівська («по дружбі» терзатиме Л. У., якої, певно, не розуміє) і Ніковський (Василько). Враження потім.

Маю два літературні наміри: 1) написать з приводу нового збірника поезій Вороного реферата «Чужеядіє в українській поезії», 2) прослідити вплив Чехова на стиль Коцюбинського. Але, що і як я писатиму, це ще не відомо і мені самому…

А тепер прощавайте! Живіте і процвітайте, і лікуйте роменською тишею пошарпані п’ятилітнім перебуванням в Києві нерви. Відповідайте!

Ввесь Ваш

Микола Зеров

3

Київ, 5 жовтня 1913 р.

Був оце на засіданні, присвяченому пам’яті Лесі Українки. Говорила Старицька, так, як погані літературні дами говорять. Проте дала багато цікавих фактів. Наприклад, хоча б те, що «Лісова пісня» писалася вся при підвищеній температурі, по ночах. Багато цікавих рисочок в оповіданні її про особисту вдачу Лесі Українки. Стешенко говорив посилувато. Ніковський гарно, але місцями занадто мудро і вчено.

Мушу познайомити Вас з одним моїм літературним планом. Я готую знов «облічітельного» реферата про «Чужоядність в українській поезії». Чужоядністю я зву те, не раз, певно, і Вами спостережене явище, коли поети українські беруть чужий мотив або чужий метр — і чужий твір видають за свій. Найбільше в цьому винні Старицький (ввесь його літературний доробок — плагіат з горожанської поезії сімдесятих років), Грабовський, Чернявський, Вороний.

…Вороний вибирає ритм якого-небудь банального вірша з «Чтеца-декламатора», пише майже пародію на нього — краде його розмір і заробляє на чужому розмірі. Чужоядність Чернявського в тому, що він, як почав із семінарії писати під Пушкіна, так і «поднесь» пише його віршем, не виробивши свого, — живе з чужого стилю, бо через свою невиразність і податливість не може створити свого…

Вірш [Самійленка] важкий, рубаний, солдатський. Прозаїчні конструкції…

Петро Карманський — поет смутку, в редакції «Діла» з нього сміялись: поете, одважте нам два кіло смутку! Нещодавно — років два — одружився і… нічого не пише.

…В «Зорях» [Чернявського] можна знайти десяток віршів гарних, хоч розтягнутих («Я йшов ланами рідних нив» тощо). Поробивши скорочення, їх можна буде сміло помістити (в антології. — О. Д.) — хоча б за гарну поетичну мову. «Пісні кохання» — дрань страшенна. Русицизми, семінарщина і т. п. смертні гріхи. Кращий вірш «Глибокий плуг пройшов полями моєї тихої душі» — його знайдете у «Віку» — вражає плутаністю образів. А це ж кращий вірш! Решта далеко гірша.

Тепер кілька слів з приводу Вашого листа. Поезія для Вас — це поняття мало не синонімічне з лірикою. Принаймні воно мало не все покривається поняттям лірики. А я б побоявся висловлюватись так рішуче.

До Павла Федоренка{206}

Златополь Киев. губ.

25. IV. 1915

Многоуважаемый Павел Константинович,

с самого начала спешу оговориться: письмо мое ни в коем случае не принадлежит к тем, на которые надобно отвечать. Я знаю, что Вы в данное время со всею свирепостью, какая в Вас только имеется, преданы жестоким историческим изучениям, — и мне, право, будет очень неловко, если я увижу, что отнял у Вас хотя бы полчаса Вашего такого драгоценного теперь времени.

Пишу же я Вам вот зачем. Для меня нет никакого сомнения в том, что все Ваши экзамены Вы выдержите самым блистательным образом. Во-первых, у Вас замечательная эрудиция, во-вторых — ученые труды, а в третьих, Вы не курсистка, и следовательно, если Вас спросят о политическом устройстве Германии перед Реформацией, Вы не станете говорить о ее экономическом быте. При таких выгодных условиях Ваш триумф и «в. удовлетворительно» в дипломе обеспечены. Обеспечено и признание за Вами права на дальнейшую ученую деятельность при университете.

Было бы поэтому очень рационально, если бы Вы, не выжидая исхода экзаменов, теперь уже провели рекогносцировку и предприняли кое-что, чтобы подготовить свое оставление при университете по кафедре русской истории — процедура тяжелая и неприятная. Виктору Романовскому в прошлую весну она сильно попортила нервы. Несомненно и то, что чем позже Вы ее начнете, тем тяжелее будет она и неприятнее. К своей кандидатуре Вам надо подготовить Довнара и прочих бездельников исподволь, понемногу, чтобы свыклись с мыслью о Вас как о стипендиате и впоследствии, увидя Ваше имя по списку кандидатов, не удивились и не возопили: «Мы такого не знаем».

Итак, мое заключение такое, что Вам надо действовать решительно. Кроме Вас, претендовать на оставление при кафедре больше некому. Вашей уверенности в себе я не знаю, Вашего личного мнения — не знаю также, но думаю, что все-таки Вы считаете себя трижды достойнее Базилевича и ему подобных. Для нас же, посторонних, третьих лиц, ясно, что если Вы не оставите научных занятий, то это будет «як нáхідка» — и для науки, и для «школы Антоновича».

Особенно — для «школы». Это ей будет большой почет. Посудите сами: Виктор Романовский уже остался, Якубский — еще только подает надежды, да и то слабые, я — не остался и ничего решительно не обещаю, т. к., кажется, полностью унаследовал от дорогого учителя (сиречь Васи) его неизлечимое ученое бесплодие. Остаетесь Вы. У Вас есть знания, и надежды, и таланты — Вам сам Бог велел оставаться при университете, прилепляться к науке и увеличивать славу пресловутой «школы».

Ответом на это мое письмо, ради Бога, не беспокойтесь. Я буду очень рад, если Вы придадите ему статистическое значение и просто присчитаете его к посторонним голосам, убеждавшим Вас не бросать университет.

Оттисков Ваших жду с нетерпением, либо в Златополь, либо в Кролевец. В Златополе я до 1/V.

За сим до свидания. Желаю всяческих успехов, на экзаменах, главным образом.

Ваш Ник. Зеров

До Лідії Книшевої{207}

Страшная и в математике возросшая Лидия Ивановна,

Oscularum spretrix!

Посылается Вам при этом Игорь, который Северянин, и два более слабых стохотворения Ник. Зерова — слышали о таком стиходеле? Очень извиняюсь, что со своим письмом я так запоздал: все Златополь вытравил и вытравливает посторонние (вне его) полученные впечатления.

Уповаю увидеться на масленице.

Кланяюсь и остаюсь

неизменным поклонником

Златополь, 22 янв. 1917.                                      Н. Зеров

До Олександра Соловйова{208}

Вельмишановний Олександре Олександровичу!

Дякую за рецензію, чекаю огляду «Просвещения». Стаття Могилянського — чудова стаття, деякі думки мені знайомі з попередніх його рецензій і заміток, дещо є й нове. Цінна, напр., вказівка про публіцистичну, народницьку тенденцію ранніх творів Коцюбинського, про повільну емансипацію художника, хороші mots про «Тіні забутих предків» як про «пантеїстичну поему» і про всі останні твори як κτημλ εἰṡ τòλεῖ — «достояніє навіки». Влучна думка дати кістяк художньої еволюції Коцюбинського.

Будете писати Могилянському, — напишіть, нехай він повідомить, з якого обсягу книжки йому посилати.

1918—1919                                                           М. Зеров

До Федора Ернста{209}

Баришівка, 29 травня 1922 р.

Дорогий Федоре Людвіговичу!

До Вас із цим листом звернеться Григорій Ів[анович] Кульженко, уповноважений баришівського громадянства, і проситиме прибути в Баришівку, оглянути Благовіщенську церкву. У нас роблять виїмку з церков, і єсть підстави опасуватись, що одберуть речі музейної цінності.

Будьте ласкаві, приїздіть, подивіться. На мій погляд, цінного не так багацько, але я профан, а Ви людина авторитетна. Тільки запасайтесь мандатами, мандатами, мандатами — на Благовіщенську, Троїцьку і Спаську церкви Баришівки, — тут можна буде влаштувати щось в роді музея і на всяк випадок опечатати всі цінні речі, забезпечивши їх од одібрання. Коли самі прибути не можете, подбайте, щоб прибув хтось інший — авторитетний і імпозантний знавець старовини.

Ваш Мик. Зеров

P.S. Разом з цим одправляю листа Д. М. Щербаківському — він же напевне працює в Губкописі.

До Володимира Міяковського{210}

1

[Баришівка, 1922 р.]

Дорогий Володимире Варламовичу!

Якщо жінка зайде до Вас і застане Вас — що, здається, тяжко, — не одмовтесь дати для мене отого Вашого паперу для перекладу «Балладини». Чернетка Ваша. Взагалі всі чернетки, що матимуть чернетсько естетичний вигляд — з кількома поверхами перекреслень, з пробами пера і кляксами — надсилатиму Вам.

Якщо хочете, то до них можу в додаток надсилати і чистовики. Тільки боюсь, що це Вам не так цікаво.

Як почуваєте себе після Петербурґу?

Ваш. М. Зеров

2

Дорогий Володимире Варламовичу!

Чи не дасте мені ще — прошу вибачити, що обридаю, — кілька шестиаркушевих стопок великого поштового паперу — товариства охорони абощо — в городі ще так тяжко його діставати! Мені хотілося мати щось путяще, бо я незабаром маю сідати за переклад «Балладини». Чернетки, які маю, передаю Вам.

Як ся маєте? У нас тихо, нікого не роздягають — можна працювати. Потроху роблю — що можу без книжок, — і втішаюся Рильським.

26. XI. 1922                                                   Ваш М. Зеров

До Павла Тичини{211}

1

Київ, 27 травня 1924 р.

Комерц., 5, 11

Дорогий Павле Григоровичу!

Вашого листа одержав і щиро Вам за нього вдячний. Ви даремно вважаєте потрібним виправдувать своє мовчання: 1) в академіки від літератури я ще не збираюсь, а по 2) хто ж не знає, що надламуєтесь над купами українського графоманства, яке залежами ґуано (Перу, підручник географії Смирнова) — втішає нас у «Червоному шляху»; про це одностайно розповідають наші київські «соглядатаї», що їздять до Вашої «страни обітованої».

«Камену» я Вам уже послав. Видали її, на мою думку, прекрасно. Особливо мені до вподоби друк — чіткий, благородного рисунка шрифт і чорна справжня фарба! Щодо змісту, я «об том незвестен». То вже Вам міркувати, краща «Камена» від «Антології» чи гірша.

Павла Петровича друга книжка{212} ще in spe. Можливо, буде на осінь. Задумує він її цікаво, але його писання від голови, а не від безпосереднього внушіння серця, — і синтакса у нього російська. Люблю я його дуже, але думаю, що для Парнасу йому не стає мови, а для масового читача він роблений і «холодний».

Зміст Вашої книжки переглянув. Що Ви не пускаєте «Сковороди», це добре: «Сковорода» потребує окремого видання. Мою думку про нього Ви знаєте. Він цікавий головним чином як Ваша сповідь. В цілому я зараз його не уявляю, але окремі описи в ньому люблю і перечитую завжди. Київський краєвид у ньому божественний, — Ви прекрасно відчуваєте київську своєрідність, стиль Києва. В цьому ніхто Вам не рівня. Щодо самої постаті Сковороди, то вона не історична. Але цим турбуватися не треба: Ваш Сковорода — все-таки дитя українського ґрунту. Він цінний, змістовний, це не порожнє місце, як динамічний Сковорода Поліщука або лубенський телеграфіст Івченка («В тенетах далечини»). Ви почитайте, що цей дурень говорить у Івченка другому дурневі, якого автор чомусь називає «Руссо». Я вже й не кажу про те, що Руссо тоді, як мандрував Сковорода, Європа ще не знала, — та чи й був Сковорода у Женеві?

Ваше небажання друкувати останні розділи «Космічного оркестру» вітаю. Вони ослаблюють враження. Занадто багацько в них публіцистики й газети. Решта збірки мені відома, за винятком двох-трьох віршів. Суцільності «Кларнетів» вона не має, але «Плуг» перевершить. Ваша влада над ритмами росте невпинно, а таких речей, як перша поезія з «Плачу Ярославни», як «Осінь», як «Живем комуною», в «Плузі» нема. До речі, як друкуватиметься «Живем комуною»? Чи будуть там слова: «Людськості престол і кожен як апостол»? Без цих слів я «Живем комуною» не згодився б друкувати. Текст «Живем комуною», як він видрукуваний у «Шляхах мистецтва», — це таке свідчення про бідність естетичну, що я й не знаю, як редакція погодилась його собі самій видати.

Прийняття Вашої книжки буде добре. А як хто й гавкне, то не біда. Ми ж з Вами знаємо, чого вартий наш український селючок, коли він починає кар’єру робити. Жадність, заздрість, готовність усім пожертвувати — аби тільки мати черевики з гострими носками і сидіти в кав’ярні в ролі законодавця і арбітра «elegantiarum». Всі вони однакові, і ті, що УНР будували, і ті, що до УСРР зараз примазуються. Ми з Вами нікуди не тислися і в тіні зоставалися, а Савченки та Клими Поліщуки усе замість нас випиналися і робили літературну політику, засновували «групування», виробляли платформи, ідеології мистецькі і політичні, все, що через рік-два неминуче стає таким же трупом, як нині Семенко. Що на них, дорогий Павле Григоровичу, зважати! Пам’ятаєте, як Вам безбожно заздрили і тайкома ненавиділи в «Музагеті»… за хист, якого самі не мали. Ну і що ж? Як не шепталися, що вони талановитіші від Вас, як не говорили, що з Вас лише «співець національного безсилля часів пролетарської революції» (Семенко), — а за Вами плентаються в ар’єрґарді. Що вони Вам? Я та й то плюнув на них у своїй «Камені» в примітках до латинських перекладів. А тепер то ще й не те зроблю. Візьму та й перекладу назло їм усі «Метаморфози» Овідієві. П’ять років над ними сидітиму, а таки зроблю. А Вам? Ви ж можете з ними балакати з англійським презирством, крізь зуби — і дивитися на них, як Монблан на Шамуні. Чи варт тим турбуватися?

Хвильовому мій привіт. Хай не гнівається (скажіть йому), що я не прислав рецензії на Дорошкевича. Мене засмикала ліквідація триместра. Іспити! Пришлю на днях.

«Камену» Сосюрі не вислав, бо казали мені — він у Криму. Одержу — пришлю. Хто такий Доленго? Не як поет (поет слабенький), а як товариш-літерат і аматор художнього слова? Може б, і йому прислати «на суд і осужденіє»?

Вітайте Сосюру; низенький уклін Хвильовому (хай їде з Харкова!) і побажання всього найкращого Вам —

Ваш М. Зеров

А от Вам мій початок перекладу «Метаморфоз» (вірші 5—15 з «Сотворения світу»):

Спершу і море, й земля, і небо, що все обіймає, —

Всесвіт, природа уся однакове мала обличчя

І називалася Хаос, важка, несформована брила,

Мертвий тягар нерухомий, помішані в купі безладній

І в ненастанній борні розмаїтих речей елементи.

Світла свого ще не лляв над світами Титан злотозорий,

Сяйвом новим не пишалась, вгорі наростаючи, Феба,

Неврівноважена, темна, в обіймах легкого повітря

Не красувалась земля, і рук своїх — хвиль лазурових —

Не простягала ще вздовж суходолів ясна Амфітрита.

А як у масі одній зустрічались земля, і повітря,

І перебіжна вода, — то земля була надто хисткою,

Хвилі занадто в’язкими і непрозорим повітря…

Що скажете? Софія Федорівна (жінка) Вам привіт шле. Маю наказ — передати. М. З.

2

3 листопада 1924

Київ, Фундуклеївська 82, 7

Дорогий Павле Григоровичу!

Хоч Ви й сердитесь на мене десь там всередині, — це видко перш за все з напису на книзі (суто офіціального) та ще з того, що примірника Ви мені прислали з погризеною обкладинкою, — а я проте ставлюся до Вас по-приятельському, зовсім не в Осьмаччин спосіб, — і, як бачите, навіть маю намір написати Вам про всі свої враження од Вашої книжки.

Про основний її настрій, розуміється, не писатиму. Багатьма сторонами він мені цілком чужий: ні екзальтації Хвильового, що незмінно будиться у нього при погляді в географічні й хронологічні далі, ні Вашої віри, що пересилює скепсис, я не маю. Хто його знає, може, вітер з України («русская экономическая ересь», що має ще довго хвилювати економічно-ортодоксальний Захід, — як каже П’єр Амп), а може, і просто болотяним духом тягне; і, може, і того нема, тільки стоїть над цілою країною задуха, «испорченный воздух» — і не рухається. Хто його знає!

При всім тім уділова вага Вашої книжки дуже висока. Вона далеко вища за «Плуга» і на рівні з «Сонячними кларнетами». Ритмічно — Ваша книга прекрасна, вся од початку до кінця. Ви в нас найбільший майстер ритму, найбільший його знавець і новатор. Евфонія «благорастворення звуків» — так само дуже високого ґатунку. Єсть сполучення фонем, од яких плакать хочеться — геніально:

Ще синій ліс не взеленів…

Але з погляду стилю я далеко не з усім згоден — і хочу свою думку висловити прямо.

По-моєму, у Вас три стилі, в залежності від трьох сфер культурного впливу, в яких Ви оберталися:

1. Стиль, утворений з елементів народно-поетичної стихії, впливи народних переказів, літопису, «Слова о полку Ігоревім», дум: «Плач Ярославни», «Кожум’яка», «Три сини», «Осінь», «Живем комуною» і т. д. Як показує «Сковорода» або «Кожум’яка», в цій галузі Ви вичерпали далеко ще не всі свої ресурси. Розробляючи з цього обсягу нові і нові матеріали, Ви багато ще знайдете мальовничих і музичних засобів.

2. Другий стиль, який Ви розвертаєте вперше в цій книзі, — це стиль еллінсько-гомерівсько-геродотівський. Він у Вас — дар прекрасної духовної школи. Не зневажайте своєї Чернігівської семінарії. До того належать всі Ваші гекзаметри, особливо прекрасні «Клеон і Діодот». Ви опанували його цілком і взяли його якось зсередини. Попробуйте ще ужити його в кількох речах; не бійтесь того, що який-не-будь Валер’ян Поліщук або й інший маленький хлопчик, що сидить на нічному горщикові й удає з себе ареопаг, — скаже, що Ви удаляєтесь од революції (почитайте Поліщукові присуди «Новій громаді» в «ЛНМ») і вдаєтесь в неокласицизм. Неокласичним стилем Ви, правду кажучи, орудуєте слабо. Латинський бронзовий гекзаметр, як і класичний чотиристоповий ямб російської золотої доби, як французький олександрійський вірш («Брехунам», «Пам’ятник Пушкіну») — то зовсім не Ваша сфера.

І, нарешті, — найгірший із Ваших стилів, третій, — той, в якому Ви пробуєте використати термінологію й символіку «точних наук». Він у Вас найменш органічний. Я не знаю, чи розумієте Ви пафос квадратового рівняння або Ньютонового двочлена. Не кажучи вже про всякі теорії релятивності, — то велика Ваша заслуга, що Ви не вмістили до збірника свого «Поетам нової формації» і виключили кілька п’єс з «Космічного оркестру». Але і дещо з того, що уміщено з «Космічному оркестрі», справляє враження ублюдочності. Ваш космос — покруч двох стилів: з одного боку — «Дух пройняв все», з другого — «косфедерації», «вічності телескопи», «семестри», «аеростати», «соціалізм». В словах і образах — насмичка з різних сфер уяви і мислення. Багато слів поверхових, що пливуть на поверхні і заважають, — не відповідаючи внутрішній природі Вашого думання. Наслідком цього і є те, про що говорив колись Віктор Пл. Петров: «Тичинин «Космічний оркестр» не має філософічного стилю!»

Думаю, що третій Ваш стиль Вам може удатися тільки при умові внутрішнього перейняття відповідними елементами світогляду. Поки цього нема, Ви будете в ньому тільки пересічним, середнім практикантом, чимсь на зразок Шкурупія.

Тепер уваги до окремих віршів. «Відповідь землякам». Їй-Богу, даремно поставили Ви до неї епіграф. Вчора при мені читав цього вірша один із українських інтеліґентів, один із тих, чий сумнівної вартості титул, як орден Почесного Легіону. Читав і робив коментарії в роді: «Та й зарозумілий же цей Тичина; бач, як скеля непорушний!» і т. д. Експресія і образи пропали завдяки епіграфу, що занадто розпрозорив для сприймана Ваш мотив і імпульси до вірша.

«La bella Fornarina». Незрозуміло, чому Ви забракували варіант: «а він затоном -ає?»

«З мого щоденника», III. Не знаю, чому Ви одкинули заголовок, неодмінно треба його — на початку: «Златополь, на горі» чи, може, як було у Вас потім — «Златопілля, на горі», — ці троє слів давали не зайвий для поезії штрих.

«Живем комуною». По-перше, не розумію, для чого Ви розбивали уривки на абзаци. Адже ж у Вас в цій речі строфа — то є (на мій погляд) ритмічна одиниця і до розбиття на елементи не належить. Всі уривки мають бути єдині і не поділені, як 4-й.

З радістю бачу, що «апостол» поновлений у правах. Зате ніяк не можу погодитися в уривку ІІІ-му: «Працює в полі з нами він, в театрі духом спіє». «Він» — цілком зайве слово, «в театрі духом спіє» — далеко гірше, як давнє: «в театрі молиться». В уривку X, мені здається, раніше було краще: «єднання душ і тіл». Проте справитися не маю часу, може, я й помиляюся.

Прекрасний цикл вийшов із Вашої «Вулиці Кузнечної». В поезії «Охляло сонце» мені тільки видаються зайвими і неприпасованими останні 4 рядки: «Хай буде рух…»

Прекрасні поезії «Харків». А от «Фуґа»! Чи то моє музичне чуття нерозвинене, чи що інше — а тільки я цій речі не читач. Це не текст, а ноти, які потребують розшифрування віртуоза.

Ви тільки не думайте, що я до Вас придираюсь. Зовсім ні. Я вже почав про Вашу книгу співати. Вже робив про неї доклад в студентському літературному гуртку і в дидактичному тоні звертався до студентської братії — «Смотрите, вот пример для вас» etc.

По всім тім бажаю Вам всього найкращого. А особливо — легкої для писання Зірки.

Ваш М. Зеров

До Миколи Плевака{213}

1

Київ, Комерційний 5, кв. 1.

24. II. 1924

Дорогий Миколо Антоновичу!

Ваш брат виказує себе добрим аґентом в справі збирання матеріалів для Вашої хрестоматії. Що не зустрінешся з ним, зараз з ножем до горла — то автобіографічну давай замітку, то бібліографію, то зразки. Отже, можете без вагання послати йому свою авторську подяку, а від мене ласкаво прийняти моє curriculum vitae.

Я народився в м. Зінькові, на Полтавщині, 14 (26 по-новому) квітня 1890 р. Батько — вчитель, потім — завідуючий міською школою, нарешті — з 1905 р. — інспектор народних шкіл; мати — з дрібного землевласницького роду Яреськів — з-під Диканьки, роду козацького, але доказующого дворянство. Учився спочатку в міській школі, під батьковою ферулою, досить суворою — в одній групі з Павлом Губенком (котрий тоді ще не був Остапом Вишнею), Михайлом Тархановим (відомим художником-графіком, у Москві) та Сергієм Подгаєвським — маляром бурлюківської банди і футуристом (помер торік у Полтаві). Кількома роками старші були від мене Дмитро Ровинський, син «Пузатого Мишки», відомого в городі «boulanger», та Грицько Клунний, по вуличному Хорєшка, що й тоді відзначався «нарочитою дубоватостію».

У гімназії учився спочатку Охтирській (1900—1903, з 2 жовтня), потім у Київській 1-й, яку й скінчив у 1908 р. Медалі не отримав за крамолу — видавання у 8 кл. гумористичного журналу, опозиційного до гімназичної адміністрації вкупі з Воскресенським (нині проф. зоології в КІНО), Гольденвейзером (за кордоном) та І. П. Кожичем (людиною надзвичайно талановитою, пізніше актором Московського художнього театру).

Вищу освіту отримав у Києві, на філологічному факультеті. Спочатку під впливом батька думав вступити до Петербурзького філологічного інституту, конкурсний іспит з грецької мови пройшов, але, не маючи надії попасти відразу на казенний кошт (було 220 прохань на 30 вакансій), виїхав до Києва. Петербурґ справив на мене враження гнітюче, хоч потім я сильно жалкував, що того свого настрою не переборов і не спробував лишитися в Петербузькому університеті.

У Києві на факультеті мені довелося туго. Я хтів спеціалізуватися на Римі, але історики, як Покровський, філологи, як Сонні та Кулаковський, годували студентів греками, до яких я почував себе непідготовленим… Я перейшов на історичний відділ російський, але Довнар саджав усіх студентів за переписні та писцові книжки — брр… і досі противно згадувати цього Довнара!

Тоді, не шукаючи керівника, порішив я зайнятися українською історіографією і взяв у Даниловича тему про «Літопис Грабянки», яку і обробляв протягом двох років, 1913—1914. Брак керівника і заступника і був причиною, що я при університеті лишений не був, хоча голова державної комісії проф. Грушка і хотів на тому настояти. Я поїхав учителювати в Златопіль, де й викладав латинську мову (1914—1917).

Національною свідомістю зобов’язаний впливу А. І. Лещенка та дядька свого П. Я. Яреська — в Зінькові до 1905 р.; потім впливали на мене — в Кролевці (де ми жили з 1905 р.) відомий Вам П. Й. Горецький, в Києві — О. Я. Шульгин (мій товариш по класу). В університеті з 1908 р. по 1913 був членом громади — найближчими мені людьми були О. К. Дорошкевич, пізніше Й. Ю. Гермайзе.

У Києві я з жовтня 1917 р. — не рахуючи баришівського епізоду (з 22.Х.1920 р. — [по] 15.ІХ.1923).

Дальша моя історія Вам відома: з 1.Х.23 — лектор української літератури в КІНО, Коопераційному технікумі та інших школах.

Друкуватися почав у «Світлі» (здається, 1912 р.) та в «Раді» (з 1913 р.). Віршів ориґінальних не друкував ніде — до книжки «Червоного шляху» (коли видрукуваний був мій «Скорпіон». Латинські переклади (4-а еклога Верґілія) з’явилися вперше 1918 у ЛНВ, кн. 2—3.

«Антологія римських поетів» вийшла: К., 1920, с. 63. Рецензії на неї: «Голос друку», № 3 — Іваниці та в «Громадському віснику» др. І. Кревецького (ч. не знаю). Нова книжка поезій ориґінальних і перекладів скоро вийде. Назви вона ще не має. «Камена» — одна з забракованих.

У книзі мають бути три відділи: 1. Сонети («Самітний мед»), 2. Елегії («Media in barbaria») і 3. Римляни.

От Вам і всі зразки, які я наважуюсь Вам переслати. Все, як бачите, для Вашого третього тому не потрібне, а з боку нинішньої трактовки всяких хрестоматій навіть шкідливе.

Отже, все, що я Вам пишу, — не до друку. З біографії візьміть рік народження — і досить. А то в 2-му томі негаразд виходить: Сенченки, Копиленки та інші мікроорганізми такого про себе понаписували, що ніяково читати.

Поезії ж, коли Вам до вподоби, читайте і популяризуйте як найсучасніші. Тепер усі кричать: хай живе вільний вірш, бо безсилі опанувати технікою. І тільки розхитують вірш, розсмикують, імпесіонізують мову. А українській мові пора б уже знайти монументальні, логічні форми.

Ну, от і все, здається.

Поки що — прощавайте.

Ваш М. Зеров

2

Фундуклеївська, 82, 7

10. XI. 1926

Дорогий Миколо Антоновичу!

За книжку спасибі. Я її одержав і переглянув. Докладну рецензію гадаю вмістити в «Житті й революції», коли Дорошкевичева лівизна дозволить мені виступити на тих колись шанованих мною сторінках. Про Вашу книжку скажу те саме, що говорив з приводу II тому першого видання. Варт робити її було або докладнішу, або стислішу; або орієнтуватися на тип венгеровської хрестоматії XVIII в., або на той зразок, за яким пішли автори київської хрестоматії «За 25 літ», — не знаю, чи дійшла вона до Вас? В першім випадку — до речі була б Ваша бібліографія, до речі були б і такі постаті, як Рудиковський та Білецький-Носенко, — треба було б тільки доповнити матеріал докладнішими статтями про авторів. В другому випадкові Ви би зменшили канон авторів, дали головнішу (тільки) бібліографію і статті про кожного з авторів звели би до півсторінки. Друкувати в першому разі треба було б петитом (аби лише розбірний), а в другому разі — можна було б корпусом. Зовнішність видання справляє на мене дуже тяжке враження. Така велика книжка, скільки на неї покладено праці і коштів, — щоб не подбати про зовнішній вигляд! Але що візьмеш з ДВУ, коли там так мало тямущих людей!

Книжка Ваша, гадаю, дуже корисною буде головно по ВУЗах. Вона дає дуже широку бібліографію, і потім — тексти, яких студентові тепер не дістати.

Филипович, купуючи книжки для лабораторії української літератури ІНО, придбав, здається, 5—6 примірників Вашої хрестоматії.

З дрібніших недоглядів Ваших занотував би дещо у статті про Куліша. Там не все щасливо з хронологічною канвою. Варшавська служба Куліша віднесена у Вас до 1866—1869 рр., замість 64—67 рр. Але це все дурнички та дрібниці, сливе неминучі в кожній більшій роботі.

Те, що Ви зачепили мене в передмові, те даром Вам не минеться. Матимете клопоту (коли тільки Дорошкевич дасть мені місце для реценції). Зеров уважає періодизацію соціологічного типу зовсім-таки можливою. Але сам не наважується на неї, гадаючи, що справа вимагає попередніх студій, без яких рискує перетворитися на голе і безпоживне свистунство. Лже-соціологізм Дорошкевича, Коряка і інших Зерову не видається кроком на шляху установлення реалістичного стилю в історико-літературних студіях та викладах. Марксизм потребує розроблення і критичної перевірки, а не спрощення та вульґаризації… Вистрелити кілька холостих зарядів, а там — вправо, вліво, як Господь на душу поклав… Але, мабуть, досить. Болюча то справа. Все одно: «Дураков не убавим в России»…

Вибачайте, що пишу коротко. Сиджу зараз над статтею про Куліша для «Книгоспілки». Про Ваші пропозиції вже говорив, але відповіді для Вас ще не маю. На днях, мабуть, писатиму.

Ваш Мик. Зеров

До Марка Черемшини{214}

1

Київ, Фундукліївська, 82/7

31 січня 1925 р.

Високоповажний пане докторе!

Кооперативне видавництво «Книгоспілка» (київська філія) гадає незабаром видати вибір Ваших оповідань під загальною назвою «Село потерпає» або «Село вигибає». Нещодавно я дістав від видавництва доручення написати і вступну статтю. Вибір я зробив такий: із збірки «Карби» — 1. Святий Николай у гарті. 2. Грушка. 3. Зведення. 4. Хіба даруймо воду. Останнє я взяв головне тому, що про нього згадує С. О. Єфремов, а його «Історія письменства» — це ж єдине джерело, з якого може про Вас довідатися наш «широкий читач».

З «покарбової» Вашої творчості я взяв усі оповідання, друковані в «Віснику» (не минаючи навіть перекладів з Міксата); з альманаху і календарів — «Зарікайся мед-горівку пити» та «Козака»; з Vivat Academia — Ваш лист до галицьких студентів у Німеччині («Колядникам науки»). Зараз бажав би: 1) почути Ваш погляд на справу ознайомлення тутешнього читача з Вашими творами; 2) дістати для видання Вашу картку фотографічну; 3) дізнатися день і місце Вашого народження. Мені казано: с. Кобаки, Косівського повіту, липень 1874. Так чи ні?

Дозвіл управління друку на Вашу книжку вже є (допіру про це сповіщено мене з видавництва). Купюр жодних. Видавництво має випустити книжку за 5 тижнів. Зичу всього найкращого. З щирим поважанням і незмінною прихильністю до Вас і Вашої творчості

Микола Зеров

P.S. Склад книжки намічається такий: 1) Вступна стаття: Марко Черемшина і галицька проза; 2) Оповідання з «Карбів»; 3) Нові оповідання; 4) Переклади з Міксата; 5) Загальну вказівку відносно діалекту (як читати його) і Словник, приблизно на 300 слів. Діалект стараємося зберегти, скільки можемо.

М. Зеров

2

Київ, 10 березня 1925 р.

Високоповажний і дорогий добродію!

Не можу виповісти Вам, який я радий, одержавши від Вас посилку і такого ласкавого листа. Я саме йшов на пошту, щоб послати Вам усі важливіші інформації про те, як стоїть справа з друкуванням Вашої книжки. По дорозі зустрів поштаря — і от маю писати листа наново.

На жаль, щодо видання всіх «покарбових» оповідань уже нічого не можна зробити. Книжку майже видрукувано (з 208 с. — 176), і вносити зміни в її план і склад запізно. Не друковані лишилися 1-й аркуш (бо задержався портрет, перебитий з календаря «Громада») та останній з словником гуцульської говірки. Тепер портрет (7-й) рішено викинути й замінити його новим, ласкаво Вами присланим. Той вдався не дуже добре.

Що ж до Вашого мені доручення подбати про видрукування всіх оповідань, що поза «Карбами», то я вживу усього мого авторитету у видавництві для полагодження справи. Поруч сеї збірки, яка має зватися «Село вигибає» (хотілося назвати її «Село потерпає», але вирішено було: у нас ця назва не буде промовистою. Слова «потерпати» у нас не зрозуміють), я постараюсь настояти, щоб видавництво заходилося коло другої. Назвати її можна «Туга», а то й інакше, як Ви скажете. А скласти її я би гадав так: 1. Оповідання з «Карбів» («Основини», «Злодія зловили», «Більмо», «Чічка», може, ще «Дід» або «Лік»). 2. Нові оповідання (всі прислані, не виключаючи й «Доменника», якого цей раз видавництво не наважилося подати). Справді, поруч з Дзельманом («Бодай їм путь…») мав би стати Дзельманів син, і враження, як то кажуть, усугубилося б. 3. Переклади, про які Ви пишете.

Здається, тепера це найкращий вихід. Будьте ласкаві повідомити, оскільки Вам до вподоби ця перспектива мати другу книжку оповідань, с. 144—160.

Зразки друку, формату і паперу посилаю. Здається, буде не так погано. Свою передмову до книжки я, доповнивши різним матеріалом ілюстрованим, прочитав у історично-літературному товаристві при Академії. Читання випало дуже щасливе: гостей прийшло чоловік 120—150. Газетний звіт про свій реферат прикладаю. Тижнів через три, як книжка з’явиться на вітринах книгарень, я гадаю зробити ще публічну лекцію при громаді академічних службовців — з відчитанням кількох оповідань в цілості — щось на зразок того читання, яке улаштував С. О. Єфремов півтора місяця тому на пошанування В. Стефаника.

Що видавництво «Книгоспілка» думає робити далі в справі переговорів з Вами — не знаю. Але гонорар воно Вам вишле, перевівши на долари. Про це мені сьогодні говорив завідуючий редакційною частиною.

Видавництво наше, здається, не любить листуватися. Воно, мабуть, волітиме всі переговори вести через мене. За біографічні відомості я, безперечно, Вам вдячний. Про рік 1874-й я знав від С. О. Єфремова, який знайшов ще листи, писані Вами з Відня до видавництва «Вік». Про коломийську гімназію я знав від п. Мелетія Кічури, з яким часто і приязно зустрічаюся тут, у Києві. Про с. Кобаки і снятинський період дещо розповідав мені Антон І. Онищук. Але Федькович і його вплив на Вашого батька, різні обставини Вашої шкільної науки, ціле оповідання: «Бо як дим підоймається…» — це для мене новина.

Від різних людей, Ваших земляків, я ще дізнався, що Ви великий аматор книжки української. Радий був би дістати від Вас дозвіл послати Вам свою: «Антологію римських поетів», 2) «Камену» та 3) 1-у частину свого курсу історії нового українського письменства.

І ще одна справа. Незабаром, можливо, я і декілька моїх приятелів одержимо пропозицію скласти літературний альманах. Чи не дозволите Ви на той випадок скористатися якимсь із Ваших, присланих в машинковім письмі, оповідань?

Гадаючи, що Ваш лист з 27.ІІ.1925 р. до мене ще не край Вашим зносинам з київською літературною громадою, — шлю Вам найсердечніші вітання од себе і всіх київських прихильників Ваших писань.

Ваш Мик. Зеров

Р. S. Допіру заходили з видавництва «Книгоспілка». Просили Вашої адреси. М. З.

3

Київ, Фундукліївська, 82/7

12 травня 1925 р.

Вельмишановний добродію!

Посилаю Вам вирізку з сьогоднішнього числа «Більшовика», де Ви знайдете рецензію на свою книжку. Автор рецензії — Микола Терещенко, колись талановитий поет (хоч, правда, трохи in spe), перекладач Вергарна, який тепер переробляє себе на досить посереднього фейлетоніста. Рецензія, як самі ласкаві побачити, трохи поверхова. Видно, що автор нічого досі не читав ні Вашого, ні Мартовичевого, і як розвернути перед ним мапу, то не знайде на ній ні Покуття, ні гуцульських верховин. Щодо ущипливого трохи тону рецензії, то прошу ласкаво — відносьте його на мій рахунок. Нехай буде Вам відомо, що все написане мною з боку рецензентів «Більшовика» засуджене згори — «що може бути доброго з Назарету».

Посилка книжкова, куди входить і примірник «Село вигибає», для Вас приготовлена, але у мене все ніяк часу не знайдеться, щоб проробити всі належні формальності. Даруйте, як можете!

Примірники від видавництва і гонорар будуть. Розміру гонорару не знаю, думаю: невеликий, якісь 60—70 доларів. Книжка друга Ваших оповідань уже введена до видавничого плану і піде друком влітку. Є ще справи, але про них потім, як писатиму вдруге.

Оповідання «Писанки» я передав Хвильовому — до друку. Про решту оповідань написав замітку до «Життя й революції» — невеличкий журнальчик, що виходить у Києві під фактичною редакцією Дорошкевича.

Ваш М. Зеров

4

Київ, вул. Леніна, 82/7

24 лютого 1926 р.

Високоповажний добродію!

Справа з виданням Ваших творів у серії «Літературної бібліотеки» «Книгоспілки» трохи затяглась. Харківський центр видавництва один час трохи сумнівався, чи варт друкувати в популярній серії книжки, що їх діалект так далеко відбігає нашого літературного річища. Але тепер усі непорозуміння полагоджені, і завідуючий редакційним відділом київської філії нещодавно переказав мені, що другий том Ваших оповідань він таки думає пустити. З огляду на все це і я знову наважуюся до Вас писати. Мені цікаво було б знати:

1. Вашу думку з приводу 1-го тому Вашого «Село вигибає»: папір, друк, вступна стаття і особливо словник (його довелося робити похапцем, і через те в ньому, мабуть, є і помилки, і пропуски).

2. Чи одержали Ви гонорар (мені у видавництві сказали, що Вам послано його) і чи не ставляєте Ви тепер якихось нових гонорарних вимог?

3. Чи єсть у Вас якісь нові оповідання, крім «Парубоцької справи», яку я мав утіху прочитати в ЛНВ? Для нової книги (назвати її можна «Туга», як Ви планували для першої збірки) краще б мати ще одно-двоє нових оповідань, бо відносно «Поменника» можуть бути якісь заперечення відділу друку, і тоді мало буде оповідань ґрунтовних, великих, що книзі дадуть основу.

4. Чи одержали Ви гонорар і те число «Червоного шляху», де видрукувано Ваші «Писанки», і те число «Життя й революції», де вміщено «Тугу»? Коли ні, я візьму на себе пересилку Вам обох наданих книг.

Хтось із киян, особисто з Вами знайомих, переказував мені, що єсте Ви великий книголюб і стежите весь час за літературними новинами. Я дуже був би радий послати Вам дещо з тутешніх прозаїків і поетів і тим хоч трохи загладити своє довге (хоч і не цілком з моєї провини) мовчання. Нещодавно послав Вам свій переклад «Мазепи» Словацького як пробу. Чи одержали Ви його?

Вельмишановному д. В. Стефаникові з ласки своєї перекажіть, що незабаром має вийти в «Книгоспілці» том вибраних оповідань Мартовича з статтею-передмовою М. М. Могилянського, а в-во «Слово» цікавиться видати його (В. Стефаника) оповідання і хоче з ним зв’язатися.

Викладач української літератури в Одеському інституті народної освіти А. Музичка готує монографію про Стефаника і Вас. А видавництво «Слово» просить і має вже обіцянку від академіка С. Єфремова написати книжку про Стефаника.

Узагалі до творчості старших прозаїків галицьких тут певний інтерес, не інтерес широких кіл читацьких (малоросійські лінощі заважають подолати діалектичні особливості), але зацікавлення добірного кваліфікованого читача.

Втім, дозвольте побажати Вам всього найкращого з «трави й роси», і не гнівайтесь, коли товариство «Слово» спробує зав’язати зносини з д. Стефаником через Вас.

Готовий до послуги Мик. Зеров

5

Київ, 21 березня 1926 р.

Вельмишановний добродію!

Ваші вісім оповідань і при них лист, такий ласкавий і компліментарний, я одержав учора ввечері. Спішу повідомити Вас про те і щиро від усього серця подякувати. Мушу тільки сказати, що я тут зовсім не така велика персона, як Вам про мене розповів п. Василевський. Та і школа «неокласиків» не така вже бідна на хист, щоби я міг себе уважати за її голову. Не кажучи вже про те, що, власне, і «школи» в повному розумінні слова нема, а єсть кілька приятелів, що раз у раз зустрічаються і яких раз у раз протиставляє собі література інших напрямків. Ядром групи є кілька поетів, але до нас пристають кілька істориків літератури з професорських аспірантів, кілька критиків і один початкуючий прозаїк. З симпатичними елементами нас можна нарахувати чоловік 12. Твори членів нашої групи, а також і не членів постараюся Вам прислати. Із прозаїків іншого прямування найсильніший Хвильовий, із поетів — Сосюра.

Щодо російської літератури, то вона зараз страшенно супроти нас багата, але імен, що дорівнювали б Достоєвському з Толстим, але навіть Чехову з Горьким, — немає. Техніка удосконалилась, в мові знати орієнтацію від літературного язика до діалектів — соковитість інколи вражаюча, — але при тому нема узагальнюючого погляду на життя — суцільності; очевидно, само ще життя не одстоялось, щоб література могла дати вичерпне епічне змалювання нового побуту, яке Толстой і інші дали побуту старому. Із нових письменників найсильніший, на мою думку, Пільняк. Що ж до Еренбурґа, то він у нас популярний, хоч говорити про нього як про літератора поважного не говорять. «Хуліо Хуреніто» з його речей найкраща, хоч і тут сам Хуліо — нежива істота, це лише жердка, на яку автор вішає свої дотепи. До Shaw йому далеко. Що ж до «Тресту “Дайош Європу”», то це річ просто скандальна. Невисоко стоїть і «Николай Курбов». Я особисто Еренбурґа на шаную — він жив у Києві р. 1919-го і досить тут намозолив усім очі своєю кокетерією, підведеними очима і панночками, обіруч повислими, але у нього є прекрасна книжка «Антологія французьких поетів», друкована р. 1914-го (коли Еренбурґові було років 23—24), і прекрасна збірка фейлетонів про мистецтво будучого («А все-таки вертится»). Поезія ж російська за останні часи рішуче підупадає. Розвивається і витончується літературна критика, особливо так звана формальна школа (Ейхенбаум, Жирмунський, Шкловський).

Із старих письменників російських у письменницьких колах найбільше орієнтації на Лєскова, колись нехтуваного за свій антилібералізм, а тепер оціненого за свою манеру «сказа», як висловлюється російська критика, доброго, за індивідуалізовану розповідь (кожна постать літературна має свою у Лєскова різко характеристичну мову). Лєсков продиктував, мабуть, і цю, таку характерну для нинішнього російського письменства, орієнтацію на «областной язык».

Тепер з приводу окремих пунктів Вашого листа. 1) Книжку «Село вигибає» висилаю позавтра. «Життя й революція» піде другим номером. 2) 3 п. Антоном Онищуком я радився, укладаючи словник, і він мені у великій став пригоді. Але він часами говорив, що тут і тут, мовляв, краще було б запитати автора, бо таке або таке має варіанти значення в залежності від місцевості. 3) Наше київське видання Ваших творів, скільки знаю, у Львів не попало. Гадаю, що Ваш зв’язок з «Книгоспілкою» (через мене) аніскільки не перешкоджає Вам дати свої збірки у Львів та Прагу. Все одно: ті книжки не попадуть сюди, наші ж видання масового читача не задовольнять там. Бо як кілька примірників і попадуть за кордон, то підуть до бібліотеки Наукового товариства, до двох-трьох критиків. Широкий же читач лишиться без книжки. 4) Шкода, що «Слово» не може видати збірки В. Стефаника. Від товаришів Лизанівського з товариства «Рух» знаю, що видавництво те мало нові твори Стефаника ще рік тому, але й досі не чув я, щоби воно збиралося їх видавати. Це є, на мою думку, злочин, бо книжка не була б тяжкою для видавництва і, безперечно б, розійшлася, бо попит тепер на українських письменників, що стали предметом студій шкільних, сильно виріс, а В. Стефаник завжди у нас користувався великим признанням. В справі матеріальної допомоги Стефаникові щось треба було б зробити, але в який спосіб? Ювілейне свято було б, мабуть, і тут найкращим приводом для збирання грошей. Коли щось викристалізується тут, напишу.

Вітаю Вас сердечно, прошу не гніватись, що поспішаю і лист мій виходить не дуже розбірний. Готовий до послуг, з сердечним шануванням.

Мик. Зеров

6

Київ, вул. Леніна, 82/7

12 червня 1926 р.

Вельмишановний добродію!

Вчора нарешті дістав відомості, що за оповідання «Верховина», видрукуване в ч. 5 «Життя й революції», Вам мають послати сто карбованців гонорару і книжку. Мають це зробити завтра або позавтра. Коли Ви не відбираєте мені права заступати Ваші інтереси перед київськими редакціями та видавництвами, прошу на разі довгого неодержування книжки і грошей сповістити про те мене, і тоді я конче пошлю сам, а гонорарну справу піду посувати перед редакцією «Життя й революції» знов.

Ваше оповідання справило тут сильне враження. Правда, дехто уважає убивство діда зайвим ефектом, не погодженим трохи з загальним тоном оповідання. (Два світи, селянсько-український і пансько-польсько-зельманівський, і без того виразно один одному протиставлені). Але всі сходяться на тому, що сцена діда з синовою тінню вражаюча. Рецензію «Пролетарської правди» при цьому Вам посилаю.

Щодо друку другої книжки Ваших оповідань у «Книгоспілці», то се вже справа розв’язана і поставлена в найближчий план. Отже, проектується десь на вересень — жовтень ц. р. «Село вигибає» має незабаром вичерпатись. З накладу 5000 розійшлося не менше 3600 примірників.

Чи не треба вже подумати про повний для тутешньої України збірник Ваших оповідань? Бандеролем посилаю Вам сливе разом з цим листом книжечку моїх відгуків критичних на теми дня{215}.

Щиро прихильний Микола Зеров

Гроші Стефаникові послані на Ваше ім’я. Тільки академічний посланець, здаючи гроші у банк, помилився у Вашому прізвищі (чи не написав Семанюкові). Сьогодні мають поправити. Стефаникові посилають 100 крб. Мають незабаром послати ще сто.

Ваш М. З.

До Михайла Могилянського{216}

1

19. VIII. 26

[«Буюрнус»]

Дорогий Михайле Михайловичу!

Як ся маєте, приїхавши з Кисловодська в Київ? Чи вийшла 8 кн. кисловодяного «Життя й революції»? Як Ваш творчий «Нарзан»?

В «Буюрнусі» нам живеться незле. Ананія кусають москіти, але накусане не свербить (9-те диво світу), — мене не кусали ще досі зовсім, що мені незрозуміло так само, як Самійлова коректність, котрою Ви так захоплюєтесь.

Ваш М. Зеров

2

[«Буюрнус»]

Дорогий Михайле Михайловичу!

Листа Вашого великого одержав, дурості предержащого Хвилі дивуюсь вельми.

Виїжджаю з «Буюрнуса» 29, — 31 ввечері побачимось.

25. VIII. 26                                                          М. Зеров

3

Київ, Фунд. 82, 7

18. X. 1926

Дорогий Михайле Михайловичу!

Пишу Вам, одержавши Вашого перед-Золотопузного листа з Харкова{217}. Не сподівався такої скорої відповіді. Чи то так сумно було Вам у Харкові?

Про Вашого листа ad familiares ішла розмова вчора у Віктора Платоновича. Були: Білий, Драй, Рулін, Филипович, Рильський, Тась, Лебідь. Сталося те, чого можна було сподіватися, — ні до яких практичних вислідів не прийшли.

Було у Віктора Платоновича затишно і весело. Так, що навіть я пив горілку. Вийшли год. о 6-ій, потяглися на Володимирську гірку, потім фотографувалися всім кодлом (крім мене, я зразу поїхав додому, була t° і боліло горло), — а закінчили день (теж без мене) в якійсь їдальні з візниками і «міцними трунками». Филипович сьогодні ходить веселий і многозначно підморгує: знай наших. Рильський читав учора уривки з дванадцятої книги «Пана Тадеуша»: Домбровський і розмова на бенкеті — все побудоване на численних і досить сміливих enjambements. Були у Рильського ще дві речі, яких він не читав голосно, а тільки показував мені — один сонет (хороший!) і один ліро-епічний етюд на манір тих, що в останній книзі, і ніскільки від них не слабший. Говорить, що у нього вже готова для «Слов’ян» нова книжка лірики.

Щоб покінчити з новинами, — остання. Зустрів сьогодні Якубського. Йшов до книгоспілчанської книгарні. Питаю: Чого? — Загубив, каже, Рильського «На білих островах», а я хочу про нього книжечку, аркушів на п’ять, написати для «Слова». — Коли книжечка буде похожа на останній доклад Якубського в «Літературнім товаристві», — придбання невелике. Але… може, йому вдасться чогось досягти.

Те, що пишете Ви про Білецького, дуже сумно. Але нічого в тому для мене несподіваного нема: я бачив, як Білецький на літературному конкурсі «Ч. ш.» підігравав недостойним достойникам. І проте — нащо йому писати передмову до посмертного Загула? Для чого йому виводити в світ автора, що убив у собі всі творчі нерви і ніяких «чувств благородних» уже не будить? Нащо прив’язувати себе до колоди?

Поки що прощавайте. Завтра-позавтра писатиму ще.

Будьте ласкаві, напишіть з Петербурґа, що говорить Хвильовий? Яким Ви його знайшли і таке інше.

Ваш Мик. Зеров

Котунька почуває себе краще, але з постелі його все-таки не спускаємо. Софія Ф. одужала, зате щось хриплю я. Привіт Ол. Іларіоновичу!

4

Київ, Фундукліївська 82, 7

26. X. 26 р.

Дорогий Михайле Михайловичу!

Обіцяв я Вам написати, що сталося в Києві, та все у мене розповзається якось час і настрій — то капризує малий, то предметові комісії з різними, розуміється, законними, але ж і прикрими претензіями, то пошуканка за грошима, яких систематично ніде не доплачують.

Сергія Олександровича шанували у Руліна, в неділю, 24. X. Улаштовано було вечерю компанією невеликою, але чесною, душ на 20. Була література (Рильський, який прочитав прегарного вірша, — акростих «Вірний прапорові»); була наука (Филипович, Кисіль). Була, розуміється, громадськість (Гермайзе, Дорошкевич). Запрошували Тичину, але Тичина не прийшов — мабуть, боявся засидітись і потім уночі вертатися на свою Пролетарську. Таким чином, «нове строєніє» в українській поезії заступав сам лише Рильський.

Промов було (якщо не рахувати Филиповичевих) п’ять. Першим говорив я — у громадськості язик прилип до гортані і розв’язався вже потім. Говорив погано, бо не висипляюсь систематично і ввечері маю раз у раз понижений настрій. Филипович, проте, апробував мене високим своїм апробуванням. Другим говорив Гермайзе, третім Дорошкевич, четвертим Білий, п’ятим Ніковський. Все, що говорив Гермайзе, було щиро, але занадто довго; те, що говорив Дорошкевич, темпераментно, але, як усе у Дорошкевича, «ни день, ни ночь, ни мрак, ни свет». Вихваляв він безкомпромісовість Єфремова, але собі в уділ брав необхідну для громадського добра політику компромісу. Промова Ніковського мені не сподобалась рішуче. Все те було блискуче і пікантно, дотепно і розумно, але — в стилі Бені Крика й одеських оповідань Бабеля. Калиновичу, проте, сподобалось.

Засиділась публіка до пів другої вночі. Розходились весело. Я до кінця не досидів, пішов перед дванадцятою.

Телеграм С. О. і листів одержав, м. б., з півсотні. Здається, це було трохи для нього несподівано.

Між іншим, на вечорі С. О. розказував, як на одному із зібрань академічних (високих зібрань не то відділу, не то спільному зібранні) з’явився Студинський в компанії з династією. Справа зайшла, кому мають піти суми, що лишилися свобідними по смерті Мик. Федотовича (Біляшівського). Сергій Олександрович запропонував: Перетцові. І страшно здивувався, коли Ваш убієнний приятель запропонував обмежити реченець виплати (на місяць-два, або до нового року). Пропозиція не пройшла, і фамілія обурилась. Кажуть, що вона прийшла на збори з готовою думкою передати ті гроші вірному Лічарді панському — Студинському.

Були і інші події. 23. X. 1926 р. (запам’ятайте дату) приїхав Яворський і зробив іспит аспірантам кафедри — між іншим, допитував і про соціальне становище батьків. Я на ті збори не пішов (читав лекції «українізаторам»), але про ті мерзенні розмови чув. Питайте про них у Ананія Дмитровича.

Про Вашого «Кандида» не можу допитатися нічого. Здається, передмова не подобається Голоскевичу. Він знаходить, що в ній занадто Плеханова. Тепер наші слов’яни хотять давати усе солідно, як у сабашниковських «Памятниках мировой литературы». Це останній їх пунктик.

Поки що і все. Вибачайте, що пишу коротко. Йду в літературне товариство слухати Віктора Платоновича. Він робить доклад про персонажів «Чорної ради».

Ваш М. Зеров

P.S. В четвер святкують ювілей Загула («жив презрительный Терсит»). В «Пролетарській правді» оповіщено, які артисти виступатимуть на пошану нашої Помийниці.

5

[9. VIII. 1927 р.]

Гурзуф, «Буюрнус»

Дорогий Михайле Михайловичу!

Ви, як завжди, — прекрасний кореспондент. Ви вже радуєте друзів і знайомих. А я, не вважаючи, що повіз з собою своє «перо й чорнило», — ще й досі не написав навіть до «Книгоспілки», щоб спитати, як цензура поставилась до оповідань Свидницького. В «Буюрнусі» тихо, знаменитостей менше, як у Вас, але дехто є. З музик — Товстолузький, з учених — хімік Писаржевський, з вузівських викладачів — Бойко («Марко Вовчок»), Петрусь. В Гурзуфі живе Синявський. Драй ще не виїхав. Нічого цікавого для Вас немає. У Вас блискучіше. Привіт Павлу Григоровичу і О. І. Білецькому.

Ваш М. Зеров

6

Гурзуф, «Буюрнус»

18. VIII. 1927

Дорогий Михайле Михайловичу!

Вас все-таки занадто обходять наші літературні справи. Боюся, як би не нейтралізували вони спасенного Нарзану. Пощо допускаєте Ви, щоби великі тіні наших літераторів — перемовників і теоретиків літературних тривожили Ваш курортний спокій? Статті Сергія Олександровича не читав. Просто: не догадався розшукати її на дорогу, — не всі ж, як Ви, приятелюють з «Часом», не всіх і «часівські» книжки самі знаходять. Оповіщений Вами хрестоносний похід на Дорошкевича, Гермайзе і Якубського — річ, розуміється, потрібна. Дорошкевичу треба сказати, що він, по суті, недобру ролю грає, плямуючи таких людей, як Кониський: Кониський в 80—90-х не присвячував своїх писань ні Піхнові, ні генералу Новицькому, а Дорошкевич в 1915-му свої методичні брошури підносив з написами Миколі Стороженку. Гермайзе теж краще робив би, коли б не замахувався так на Олек. Ів. Бородая і укр. громадянство перед 1914 р. Воно було далеко чесніше, ніж те, перед яким його Гермайзе ганить. Що ж до Якубського, то тут нема що й казати, а просто «членовредительство» — по Вашій термінології — має вступити в права. Але в який спосіб Ви здійсните Ваш похід? В передмовах? В усних виступах в академічній залі? В статтях до «Пролетарської правди» та до «Червоного шляху»?

В «Буюрнусі» мені живеться цей рік непогано, маю окрему кімнату і сам собі дивуюся, як це я не написав досі «Дороги своїх днів».

Віктор Платонович уже приїхав; вчора пили «Каберне», і «Сотера», і «Рислінґ». В буюрнуському підвалі вина стали гірші: викликають печію. Відпочив я добре — їздив авто до Бахчисараю, збираюся компанією на Чатирдаг. Поки був тут Драй (не в «Буюрнусі», а на Гуровській дачі під Суук-су), купався за Генуезьким пляжем. Тепер ходжу з київською компанією на великий пляж за військові споруди під Ай-Даніль.

Восени гадаю — якщо тільки іспити не з’їдять добрих наслідків мого відпочинку — одразу взятися за «Нове українське письменство».

Павлу Григоровичу привіт. До речі — може, Ви черкнете декілька слів про другого Григоровича — Миколу. (Чи правда, що його подорож на Херсонщину була зроблена jussu Divi Augusti?). Кланяйтесь Ол. Ів. Білецькому, якщо з ним стріваєтесь.

Втім, прохлаждайтесь, гуляйте, набирайтесь сил, плюйте на всіх Марій Сильвестрівен і т. п. А що серце Ваше добре, — в тім я не сумнівався ніколи, бо піднімався з Вами на Фунд. гору і стежив добре за Вашим диханням. Отже, до бачення.

Ваш М. Зеров

До Ієремії Айзенштока{218}

(Фраґменти)

1

30 вересня 1926 р.

…Формалізм неокласиків, розуміється, річ вигадана. Для мене особисто ні Бєлий, пережитий р. 1911—1914, ні ОПОЯЗ не заступили суто історичних, історико-літературних задач. Питання про реалістичний стиль в історичному викладі, шукання єдиної фізіономії доби в літературі, в науці, світогляді і вчинках (Оск. Вальцель) — для мене основні, не другорядні задачі, від яких історик літератури (коли тільки його на те стає) не може і не в праві ухилитися. Я далеко ближчий до марксівського соціологізму, ніж це може здатися всім Савченкам. А що Шкловського мені приємніше читати, ніж Коряка, а Ейхенбаум мені в двадцять разів приємніший, ніж Загул, — то це тому, що Шкловський з Ейхенбаумом будять думку, стимулюють її, витончують моє сприйняття літературного факту. А Коряк з Загулом видаються просто немудрими зубряками немудрих молитовників. У Коряка ще хоч реакції жваві, він хоч нервовий і гарячий у писанні, що ж до Загула — той млявий наскрізь, як вареник, а докторальний, як учитель церковноприходської школи.

2

21 листопада 1926 р.

…Сидіння вдома — то є найкраще, що можна собі уявити, і аби тільки книжка під рукою та шклянка чаю. Ніякий Курбас — він, незважаючи на свій хист, все-таки «лукавить» і «потрапляє» — не може замінити чистої радості наших схем, концепцій та інших операцій з «хохлами прежних дней».

3

[1927]

Сам я на Дорошкевича дуже сердитий за його стремління будь-що заробити на приятелях. В новому виданні «Української літератури» (підручник для 7 кл. трудшколи) він пише, наприклад, що «в своїх програмах культурної на українському ґрунті творчості неокласики спираються на буржуазну Європу (як це показала дискусія). Де він це прочитав у неокласиків — Аллах його знає, але все це пахне наклепом і доносом.

До Олексія Коваленка{219}

Київ, вул. Леніна (Фундукліївська) 82, 7

10 травня 1927 р.

Вельмишановний товаришу!

Ваш план видрукувати і окремою брошурою видати свій переклад «Слова» належить — даруйте мені моє щире слово — до чистої фантастики. Яке видавництво пристане на Вашу пропозицію? Загул — от уже років п’ять, як закінчив свій переклад і навіть учений до нього написав коментар, а видати не може ще й досі.

Щоб новому перекладу можна було з’явитись друком, треба 1) або стояти в курсі всіх новіших робіт над «Словом» — щоби дати щось з наукового боку цінне; 2) або побачити в ньому якусь цікаву мистецьку задачу — вразити ориґінальністю мистецького відчуття та інтерпретації… Дати просто новий переклад типу Руданського, Максимовича («стихи, которыми Максимович передразнил великого певца «Слова о полку Игореве» — писав Куліш) або навіть такий, як переклад Щурата, — це значить: доступитися до друку не скоро (бо можливості нинішні обмежені) або прийняти видання на власні кошти.

Тепер про Ваш переклад. Не можна заперечувати легкості та елементарної гладкості Вашого вірша. Не дивуюсь, що він сподобався Вашим слухачам, і сам не заперечуватиму, що дар вірша Ви маєте. Але це ще тільки початок справи. Тільки вказівка, що шляхом науки, самоконтролю і вправи, постійної, Ви матимете до чогось дійти. А от — чи знаєте Ви, що повинен перш за все віддавати перекладач??? Беру Ваші рядки.

Тоді глянув Ігор вгору

На сонечко ясне,

А воно вже у темряві

Потухає-гасне.

Й баче: тьма вже усе військо…

1) Чи до речі зменшена форма «сонечко»? В ориґіналі її немає.

2) Чи можна сказати, що сонце «потухає-гасне»? В ориґіналі просто: «Тогда Ігорь возрі на світлоє солнце і виді от него тьмою вся своя воя покрити». Літопис Київський під р. 1185 розказує, як у «год вечерній» (годину вечірню) «Ігорь воззрів на небо і виді солнце стояще яко місяць». Що се значить, чи сонце було червоно-димчате (заволоклося тінню все), чи побачив Ігор серп, подібний до місячного?

Чи не краще було б передати коротше, не ампліфікуючи, не повторюючись («у темряві», «тьма»)? В картині два моменти: Ігор підносить голову, Ігор бачить: якась темрява долі вповила військо.

3) Чи варт передавати цей епізод і все «Слово» розміром (8 + 6), та ще таким хореїзованим, як у Вас?

От такі питання мусять весь час перед Вами вставати. Ви мусите відповіді на них раз у раз дошукуватись, перевіряти себе на чужій роботі і тільки тим способом дійдете до чогось стилістично цікавого.

Порівняйте тепер Ваш переклад з Максимовичевим:

От поглянув Ігор на яснеє сонце,

А сонце мінилось;

І тьмою одразу усе його військо,

Як ніччю, покрилось.

Панас Мирний:

Ой і гляне Ігор, гляне,

На яснеє сонце спогляне.

Ясне сонце гасне-потухає,

Його хоробреє військо нічка обгортає.

Щурат:

То було на світле сонце

Подивився Ігор власне,

Подивився і побачив,

Що воно над військом гасне.

Як бачите, перевершити ці переклади неважко, але треба для того поставити перед собою певні вимоги, вивчити попередні переклади (Руданський, Федькович), приглянутись методам перекладу «Слова» у Шевченка etc. Без того Ваш переклад лишається тільки студійною, ученицькою роботою.

А втім, не сердьтеся на мене. Те, що у Вас деякі місця в п’яти варіантах — це дуже добра ознака. Особливо в нашу пору, коли техніка слова (гадаю, на короткий час) сильно підупала.

Ваш Микола Зеров

До Юрія Яновського{220}

Дорогий Юрію Йвановичу!

Горацій дав Вам епіграфа для «Майстра корабля». Перекладач Горація посилає Вам свіжо зроблений переклад всієї поезії — знаменитої алегорії, що, по суті, нічого спільного з Вашою повістю не має.

Переклад мій посилаю Вам на пам’ять про січневу подорож. Шпанти запозичено з «Майстра…» (с. 167).

Тисну по-дружньому руку, бажаю доброго настрою і перемоги над нирками.

[1929]                                                             Ваш М. Зеров

До Бориса Петрушевського{221}

1. «У чім твоя надоба, діду?»

2. «Чого тобі треба, рибаче?»

Затрудняюся сказати, що краще. Фонетично і лексично перший варіант кращий, другий простіший. Здається, все-таки, перший.

1. «Як же стане золотая рибка» (вірш 14).

2. «(По)вернувся дід до своєї баби» (вірш 28). — Мені здається, що «сказ» вимагає поставити на перше місце присудок.

3. «Не посмів я взять отой викуп (вірш 36). — Чи не близько межи собою два «т»? Чи не надто à la manière Ол. Пчілки «отой»?

4. Яка шкода, що у нас не вживається «ді» — «Наше ді украй розкололось» (вірш 42).

В кінці — інтересна лексика: «Ходила у побігайках», «ізбутніло море» etc.

А порядок слів я б трохи переглянув, намагаючись уникати манірності, яка дається частою постпозицією епітета, і 2, підкреслюючи «сказуемость», тобто висуваючи присудок на перше місце (де можна, розуміється, і де це задано ориґіналом).

[Початок 30-х років]

До Ігоря Поступальського{222}

1

[5. III. 1931]

Дорогой Игорь Степанович!

Кацмана постараюсь разыскать и дня через три-четыре пришлю Вам заказной бандеролью непременно. Содействовать полной библиографии переводного Эредиа дело приятное и почетное. Известно ли Вам, что в Москве есть один очень ученый эредиист акад. Матвей Никан. Розанов. Говорят, у него собраны переводы на всех славянских языках. Кроме «Черв. шл.», помнится, я напечатал еще два сонета, «L’oubli» и «Jouvence», в днепропетровской «Зорі» за 1925 или 1926 г. Наведу точные справки и пришлю вместе с Кацманом. Кроме того, у Рыльского переведены: «Кентаври втікають» и «Антоній і Клеопатра»; обратитесь к нему, он пришлет. «Кентавры» войдут в «Антологию франц. поэзии», нами подготовляемую, «Антоній і Клеопатра» переведены месяца полтора назад и имеются только у автора. Есть и еще один сонет в переводе В. Чаплі (в книжечке «Сонет в українській поезії», ДВУ, 1930) — «Після бою»; так как книжечки Вы в Ленинграде отыскивать не захотите, перевод (стр. 48) прилагаю:

Стялись на смерть були. Трибуни, вояків

Когорти змішані збираючи докупи,

Що боєм дихали, повітрям, повним тупу,

Й лунали в куряві їх покрики грімкі.

Оподаль, лічачи забитих — тих, які,

Мов листя восени, укрили поле трупом,

Никали лучники, дивились хмуро й тупо —

Смагляві на виду, утомою важкі.

Аж ось постріляний, у свіжий плямах крові,

З грізьбою ув очу, під сурем гук бойовий,

При зброї золотій і в пурпурі яснім,

Препишний, на коні, острогами підтятім,

В вечірнім сяєві, як в німбі вогнянім,

Сам імператор став — і гордий, і завзятий.

Таким образом, в Вашем распоряжении девять украинских переводов: шесть моих — четыре из них в «Камені»; «Забвение» («Забуття») и «Jouvence» («Джерело юності») — в «Зорі», два — Рыльского и один — В. Чаплі. Есть ли что-нибудь кроме этого, не знаю.

Ах, да! Недели три назад получил я рукописный сборник из двенадцати сонетов от некого Ростислава Алексеева (Олексіїв). Один из них подражает (в какой степени близко, не сверял) эпиграфическим сонетам Эредиа:

Юначе, стій! Схились на плити край,

Спочинь і ти, де я відпочиваю,

Лише не мни зелену листя зграю

І милий плющ торканням не лякай.

Ах, сонця сміх і вітру водограй,

Очиці зорь і теплі шуми гаю —

Я вже давно забула все… Благаю,

Мені про них, юначе, нагадай.

Ти вже ідеш? Чекає десь кохана?

І я колись… Ятриться знову рана —

Я вмерла теж кохана й молода…

Іди здоров і юність пий бравурну,

А як жаги вгамується вода,

Згадай мене і цю самотню урну.

«Бравурну», конечно, плохо, — но синтаксис недурен. И верно схвачена страстность Эредиа, т. е. не сонетиста Эредиа, а его героев.

Не знаю, зачем нужен я Вам со своим мнением. О «варварских стужах». Ваша рука владыка! Пусть будут «стужи».

С горестью убеждаюсь, что новые мои сонеты Вам не нравятся. Ну, что ж? «Наше не в лад, то ми з своїм назад».

«Александрия» в последней редакции выходит неплохо. В «Аристархе» не знаю, то ли, что надо: «на смех крикливой моде». У меня «на глум зухвалій моді» обозначает: «как бы глумясь над нахальной модой». Это ли Вы имеете в виду? Или же: «будучи предметом глумления со стороны модных поэтов»?..

Как Ваше увлечение Лукрецием — прошло или держится, несмотря на новую страсть к Леконту де Лилю?

Мой перевод «De rerum natura» понемногу подвигается — надеюсь недельки через две-три закончить пятую книгу (первая остановилась у меня на 259 стихе, из второй переведено всего строк 50, зато из пятой больше 800).

ДВОУ заказывает мне перевод «Энеиды». Договор уже подписан, но колебания продолжаются. Ведь это почти 10 тысяч стихов, скучных и великолепных. Будет трудно. Если не передать стиха, то «Энеиды» не будет, как нет ее ни у Квашнина-Самарина, ни у Фета, ни у Брюсова (оказавшегося педантом неприличнейшим).

Итак, до нового письма, дня через три-четыре.

Ваш Мик. Зеров

2

[22. III. 1931]

Глубокоуважаемый Игорь Степанович!

Мои переводы из Эредиа: І. «Забуття», и II. «Джерело юності» («Jouvence») напечатаны в екатеринославском (дніпропетровському) журнальчике «Зоря», 1925, XII, стор. 5.

Кацмана посылаю.

Ваш Мик. Зеров

3

[Початок 30-х років]

Дорогой Игорь Степанович,

Брюсова получил. Сердечно благодарен. Ваш выбор великолепен, гораздо лучше, чем в трехтомном «Избранном» под редакцией Луначарского. Я опять начинаю чувствовать прежнюю симпатию к Брюсову, — когда-то я любил его трехтомное издание «Путей и перепутий» (+ «Зеркало» + «Семь цветов»), с которым почти не расставался. Затем пришли годы странствий. Трехтомный скорпионовский сборник я потерял — не то зачитал кто-то, не то он пропал во время переездов. «Избранное» 1926 г., которое я покупал, как только выходили его тома, меня не порадовало — неизящно, много циклов, между которыми дробится внимание, между тем как ему полагалось бы поймать повторяющееся, характерное и вариации этого характерного от первых книг и до последних… Ваша эклога (т. е. выборка) возвратила мне Брюсова полностью. С удовольствием перечитал «Армянам», «В горнем свете», «Тусклую картинку». Из новых для меня текстов нравится «При электричестве», «Труд», «Когда стоишь ты в звездном свете», «Я вырастал в глухое время», «Утро в ночи». Последние четыре очень искренни и лиричны — мне кажется, в них наиболее адекватно передано жизнеощущение Брюсова в последние его годы. Кое-что постараюсь перевести непременно, научные стихи все еще понимаю слабо — но переводить буду и их. Вообще к десятой годовщине смерти постараюсь сделать несколько новых переводов в надежде, что Харьков, ЛіМ раскачаются и согласятся переиздать в обновленом виде сборник 1925 г. Как хорошо было бы, если бы Каменев дал новую, небольшую, на пол-листа статью к нему (я бы сам постарался перевести ее поизящнее). Вот где бы я задал тон нашим харьковским редакторам из ЛіМа!

Очень жалею, что летом не был в Москве. Имею надежду перед новым или вскоре после нового года побывать там непременно. 200 руб. мне ассигнуют от К. КСУ. Нужно заработать дополнительно 100 — и тогда в Ваши Палестины.

Имеете ли Вы «Брюсовский сборник» 1907 года с переводами из Клавдиана, Авзония, Луперка и др.? Можно ли его достать и сделать выписки в Москве? Тема «Брюсов, переводчик латинских поэтов», меня интересует по-прежнему.

Доклада я еще не делал. Киев сделался провинциальным, подобных докладов читать негде. Одобряем мы только стандартное и скучное.

Ваш М. З.

До Ростислава Олексієва{223}

1

Київ, 12. IV. 1931

Вельмишановний товаришу!

Вашого листа одержав на другий день, як Ви його послали (акуратність для київської пошти зворушлива), і відразу ж одправив Вам свої сонети, які були під рукою. Сьогодні хочу відповісти кілька слів на Ваші запитання. Власне, по кілька слів на кожне із Ваших запитань, — хоч розумію: єсть серед них такі ґрунтовні, що вимагають докладнішої і, можливо, усної, не писаної відповіді.

Отже, — 1. Можливості і перспективи сонета. Правду сказати, це питання ніколи мене не обходило. Мені сонета ставало, на мій вік стане, а після мене хоч сельвінщина з карикатурними строфами та складною номенклатурою для простих речей! Але раз це питання ставиться — то що ж? — треба признаватися. Можливості сонета сильно обмежені чотирнадцятьма рядками та традиційною його тематикою. Проте безперечно для мене і те, що сонет належить до жанрових форм «растяжимых». Чотирнадцять рядків сонета, при різному тематичному виповненні та різній синтаксичній організації, справляють враження то довгого, то короткого вірша. Спостереження це зробив, здається, Бутурлін у вступі до посмертної збірки своїх сонетів. По-друге, чотирнадцять рядків можна (не ламаючи сонетного принципу, його логічної ударності, як ламається вона у «вінку сонетів») подвоювати, потроювати, п’ятерити, запроваджуючи такі сонетні комбінації: по два (питання — відповідь; теза — заперечення, або частковий коректив), по три (теза, антитеза, синтез), по чотири (кожен із чотирьох сонетів виконує функцію якогось із строфічних компонентів ізольованого сонета) і т. д. Можна боротися із замкнутим тематичним кругом. Думаю, Ви сильно перебільшуєте, говорячи про сонет наших днів як про стилізацію і тільки. Сонет — то є архітектурний принцип, а не декорація. Коли хтось колись декорував ці конструкції у ренесансовому стилі, то чому ці хороші пропорції не можуть придатися для іншого стильового мислення? Справді, що спільного у «Кримських сонетах» Міцкевича з Петраркою? І де елементи стилізації у «Кримських сонетах» Міцкевича? Єсть жанри, тісно сполучені з певним ідейним та тематичним насиченням, наприклад, байронічна поема. Хто може повторити тепер схему «Бахчисарайського фонтана» або «Мазепу», не ставши смішним? (як Сосюра у своєму «Мазепі»). І єсть жанри, які вже поширилися, пристосувалися і живуть, поволі модифікуючись. Такий, наприклад, сонет. І з цього погляду хто знає, може, він довговічніший за вергарнівський vers libre.

Хороші строфи з окресленим жанровим застосуванням можуть бути і поза канонічним сонетом. Не знаю, як виправдають себе Ваші 10 рядків + 8; але я пробував утворити строфу-жанр із строфічної одиниці «Євгенія Онєгіна». У Пушкіна строфа ця інколи ізольована і суто лірична (тобто не служить фабулі) — наприклад: «Любви все возрасты покорны», з її переломом сонетного типу по 8 рядку і афористичною одстояною дворядковою кодою.

Запровадьте тепер п’ятистоповий ямб або п’ятистоповий хорей; почніть строфу раз з жіночої рими, а раз з чоловічої; надайте їй лірично-сатиричного тону — і вже маєте хороший сонетоїд, без порівняння кращий, як усі вільноотпущені сонети великих майстрів і непутящих писак.

Можна канонізувати і таку строфу-жанр: дванадцять рядків шестистопового, попарно римованого ямбу з переломом після 7 (або 5, або 9) рядка. Логічна схема простіша од сонетної. Але який ефектний перелом після непаристого рядка, коли рима приходить після паузи, а дожидання її примушує звернути увагу на інше смислове спрямування Abgesang’y{224}. Мої елегії в «Камені» підказані саме таким намаганням знайти оптимальні комбінації поза сонетом.

2. Яку цезуру давати в п’ятистоповому ямбі? Всяку. Найкращою уважається після другої стопи: «Юначе, стій! // Схились на плити край». Але непогана і в середині третьої стопи: «Книжок дитячих // неубутні чари», і після третьої стопи: «Ніхто не скаже нам: // жерці і маги». Можливі навіть рядки без виразної цезури і з двома цезурами. Розв’язує справу контекст рядковий, рух цезур по цілій поезії. Самі цезури після другого наголосу, при скучності синтакси, вірша не рятують. Ви пам’ятаєте, певно, потворне надсонівське:

Я вас созвал, // старейшины Непала,

Как властелин // и любящий отец,

Чудесный перл // судьба мне даровала.

3. Найкраща комбінація рим у терцетах. Для мене — ccd + ede. При такому порядкові забезпечується чоловіче закінчення при жіночій римі в початковому рядку, і навпаки: жіноча клаузула останнього вірша при чоловічій у першому.

4. Що краще: п’ятистоповий ямб чи шестистоповий? Я без найменших вагань висловлююсь за п’ятистоповий. Шестистоповий вірш — сумна необхідність, напр., при передаванні Ередія. Як умістити сонет із «Трофеїв» в 146, 148 складах? Мимоволі, а інколи і свідомо берешся за 174, 176. Шестистоповий ямб, на мій погляд, одноманітніший, скучнить його глибока і фіксована цезура. Про це — в передмові до посмертного Бутурліна.

5. Щодо заборони повторюваних слів і неточних рим мушу сказати: «серці» і «терцій» — рима точна, а повторення: «Poor Yorick» у першому терцеті сонета не псує. Поняття точної рими в українській поезії — при неопрацьованості теоретичній і практичній цієї ділянки — евфонії — мусить бути трохи поширене, порівняно до російської. У сонеті Бажана «Залізнякова ніч» «третіх» — «кетяг», на мій погляд, рима цілком сонетна.

6. Архітектура терцетів. По-моєму, терцети можуть бути і окремими реченнями, і інтонаційними, замкнутими у собі кусками одного речення. Неприпустиме тільки одно: відсутність паузи по 1-му терцеті, напр., те, що є у мене в «Князі Ігорі».

Ще кілька слів про Ваші поправки до присланих мені сонетів. «Каравела» виграла фонетично, але остання терцетка трохи зблідла. «Святослав» виграв. «Alia Ередія» — виграв щодо словника, але останній рядок важкий (5 повносилих наголосів). «Тлінь забудь» — я б поставив «тлін», дві пом’якшені приголосні в закінченнях сусідніх слів роблять неприємне враження. «Жовтень» виграв. «Ех libris», мабуть, теж. А от у «Турнірі» мені шкода давнішого закінчення. Воно без порівняння яскравіше.

Сонетів своїх, крім «Камени» та антології «Українська поезія», я не друкував майже ніде, якщо не зважати на пару перекладів із Ередія («Забуття» і «Джерело юності» — в «Зорі» катеринославській) та одного (чи двох) ориґінальних в «Новій громаді». Після 1925 р. я ориґінальних віршів не друкував і майже не писав. 16 сонетів «Камени» — це приблизно третина того, що я маю. Нові сонети, писані після «Камени» (1921—1922 років) — «від лукавого». Майже всі вони знижені до розмовного тону, безобразові, часто — іронічні. Взагалі нічого спільного з ередіїзмом.

Але то матерія осібна, про яку краще поговорим докладніше і при іншій нагоді.

Ваш М. З.

2

Вельмишановний товаришу!

Відповідаю на Вашого листа по пунктах.

1. Сонет як стилізація. При Ваших застереженнях це твердження не страшне, і я — чого доброго — пристав би на нього, — тільки ж тоді, бувши послідовним, треба безмежно поняття стилізації поширювати, переносячи його і на октаву, і на терцину, і на всі канонічні строфи, віддавна з певними жанрами пов’язані. А чи маємо право те робити? Чи можна назвати стилізацією «Дон-Жуана» Байронового, хоч написано його такими ж нібито октавами, як і «Визволений Єрусалим» Торквата Тассо? Строфою «Онєгіна» зложено і фривольну лермонтовську «Казначейшу», і патетично-учительного «Сковороду» Куліша. Та чи можна на цій підставі розглядати обидві поеми як «стилізацію» пушкінського роману?.. Так і наш теперішній сонет мало подібний до сонетів найстарших майстрів — де в ньому Петрарка, дю Белле? Все інше: змінилися думки, теми, образовий добір, ритміка навіть, хоч тут лишаються ті ж чотирнадцять рядків, ті самі катрени і терцети. Отже, чи не слід визначати явище стилізації незалежно від строфічних форм, щоб не заплутати справи?

2. Сельвінщина. «Пушторгу» я не відкидаю. Не люблю я тільки «Улялаєвщини» та «Рисі». Прикрі мені й теоретичні його розумування («Звезда», 1930, X—XI), і естрадно-рекламний характер його репутації.

3. Ваші нові сонети. На мій погляд, всі вони щонайменше стоять на рівні попередніх дванадцяти — дорівнюючи якісно кращим із них. Найбільше подобається мені перший, найліричніший — «Далеке». Він має прехорошу pointe наприкінці, про складність і простоту. Рима -валось (вал ось — здавалось), на мій погляд, враження не псує, але, можливо, декому, хто не любить гумору, надто в сонеті — вона покажеться не досить строгою. «Муцій Сцевола» для мене не такий цікавий: занадто хрестоматійний герой, з усіх підручників знаний, — як то він «dextram manum in faculum incensum ingecit» — правицю поклав на розпалене вогнище. До того ж Муцій Сцевола у Вас надто алегоричний. Надрукувати такий вірш — то значить не обтруситися з коментарів, «иносказательных» і «духовных». — Гекуба мені не заважає: нізвідки не видко, що Ви маєте на оці троянську Гекубу, а не сумарний (зовсім дозволенний, хоч не дуже свіжий) під тим іменням образ стражденної матері. Четвертий рядок першої строфи справді трохи перевантажений — два хореїчні слова підряд особливо неприємні: «у тоскній спразі згуби». — «Пан» жодних спостережень не викликає, — сонет «приятный во всех отношениях». Терцети подобаються мені більше у другій редакції.

4. Ваше запитання про елегії. Рима, — пишете Ви, — приходить після смислової паузи. Чи не можна використати цього принципу в сонетах, в двох перших рядках терцетів? Напр. у схемі ccd — ede? Думаю, що ні. Правда, перший рядок терцетів (першого і другого) можна зробити замкнутим реченням, а рядки другий і третій міцніше поміж собою пов’язати. Але враження належного все одно не буде. Пауза поміж терцетами — а вона, кажуть, у сонеті є конечність — все одно не дасть змоги упорядити елегійного ефекту. В елегії ефект помітний тому, власне, що перебій робиться між сьомим і восьмим віршами.

За добре слово про віршову мою посилку дуже вдячний. Ви трохи перебільшуєте поетичну вартість моїх сухариків. Я до них ставлюся суворіше, хоч писати пишу і навіть гадаю видати колись, згодом. Відкинувши з десяток речей ранніх, не відновляючи літератури приятельської, почасти загубленої, я маю їх поверх 50-ти (51—52). Ще б кілька штук — і можна обходити Festum Semi Herediatum (півередіївське свято): Ередія має сонетів — 118.

Втім, бувайте здорові. Зичу Вам добрих настроїв і сонетичного успіху над милим Дінцем.

30. V. 1931                                                          Ваш М. З.

3

[Грудень 1931]

Вельмишановний Ростиславе Івановичу!

Спасибі за листа. Я вже, правду сказати, і не сподівався що-небудь од Вас одержати. Думав, що Ізюм і наддінецькі піски остаточно поглинули Вас і Вашу творчість. Улітку я мав нагоду двічі проїхати Донбасівською залізницею. Бачив Дінець за Змієвим, бачив його межи Лиманом і Ямою, впізнав здалеку Святогорський монастир, що здався мені вищим, чубатішим, степовішим, як на фотографіях у Семенова-Тяньшанського. Проїжджаючи через Ізюм (обидва рази вночі), виходив на перон і згадував Вас. Місцевість мені дуже сподобалася, і тільки одне прикро, що я не роздивився на Оскіл і не уявляю, який він проти Дінця і який на вигляд… Чи правильно я здогадався, що над Осколом десь і Ваша Капустянівка?

Ваші міркування про переклад сонетів дуже ґрунтовні, такі ґрунтовні, що я, читаючи зараз курс теорії перекладу в Лінґвістичному інституті, можу тільки в найзагальніших піддержати рисах. Теоретичні міркування про переклад — то для мене буденщина, не завжди приємна, і — проза, проза…

Про Загула і його трактування точності, розуміється, двох думок не може бути. Поняття точності у віршовому перекладі зводити на дослівність, на вербальне пересаджування рядка по рядкові може тільки людина без розуміння і тями. Думаю, що перекласти вірші точно — це значить ствердити примат мелодики ориґіналу (ритм + синтаксис) над його вербальністю. Так думав І. Анненський, так думають усі хороші, тобто сміливі перекладачі. Як мовив хтось: секрет хорошого перекладу — додержана міра у суб’єктивному тлумаченні естетичного стрижня першотвору.

Тепер щодо Ваших перекладів. Я маю до Ваших сонетів живу симпатію (вони сонетніші, аніж мої, скажімо. Ви пишете сонети, бо хочете мати сонети, а я пишу сонети, бо інакше, поза канонічним розміщенням думок та образів, у мене не буде нічого, бо поза сонетом — я безпорадний). Отже, і переклади Ваші мені здаються найкращими. Не погодився я б тільки з деякими деталями. Напр., з наголосом «за мóлоду» (по-моєму, «зáмолоду»), «знівéчену» замість «знíвечену». Прозаїчним видається і слово «потрібна», хоч для XVIII в., може, це не так погано. Коли М. Чернявський писав: «Стражники в небі не сплять», він не міг знати, що так зватиметься сільська поліція, після 1903 року (чи коли там) запроваджена. А Пушкін, пишучи «Люблю ее снега в присутствии луны», не знав, що цей зворот звучатиме для нащадків по-канцелярському. Колориту XVIII в. Ви не зберегли — це правда. Як Вам здається, чи не треба було б залишити (для характеру XVIII в.) «Любитися?» Щодо Бутурліна, тобто щодо Вашого перекладу з нього — скажу: Ви надто емоціональні супроти нього. Хоч він і жив у Італії і був напівпортуґалець чи напівіспанець, але синтакса у нього холодна і підморожена. Розриви посеред рядків і емоціональні трикрапки, це задля нього занадто. «Безділлям вбитих днів», розуміється, важко: чи не краще «убитих марно» чи як-небудь «прогайнованих» (абощо). Сонет «Перекладачеві» — запроваджує дещо принципово чуже Іванову: «трос» і «Мінос» — навряд чи таке зіставлення коли-небудь спало б йому в голову. Ваш переклад — прекрасне ствердження, ілюстрація основної думки сонета, що перекладач рокований «лише свою розказувати казку». Волошина не заперечую в цілому. Пощо Вам додержувати його синтаксу? Ви перекладаєте не для читача, а для себе. Ви не хочете бути професіональним перекладачем, і тому берете у поета, що для Вас близьке, рідне, — отже, переробляєте його по-своєму. Коли б Ви перекладали для друку, може, слід би було дати де-небудь омонімічну риму («жаль» — «жаль»), або чотири присудки, попарно сполучені («странник и поэт, мечтатель и прохожий»).

От і все. Мало? Даруйте, коли Вам здасться, що я коротко і надто побіжно збуваю Ваші зауваження та міркування. Опасуюся, що як візьмуся писати докладно, то відкладатиму з дня на день — так і не відповім своєчасно.

Скільки уже у Вас сонетів назбиралося — перекладних і ориґінальних? Перейшло уже за два десятки? Я нещодавно робив ревізію своїм писанням і підрахував, що в мене їх 63, коли не рахувати двох накиданих і ще не опрацьованих та кількох жартівливих і пародійних.

Щоб Ви мали якусь компенсацію за те, що так багато перевели паперу, посилаю Вам свої чотири сонети (останніх). Тема «Параду» навіяна «Злочином» чи «Гріхопадінням абата Муре» Золя. Пейзаж київський — Лук’янівка. В останньому з 4-х сонетів — бульвар і ґрати Ботанічного саду.

Пишіть, коли буде час.

Ваш М. Зеров

Не дивуйтеся, що посилаю листа в зім’ятому вигляді. Ідучи на лекцію, взяв його у портфель. І от що вийшло. Конверт переписано, а на листа не стає пороху.

Вибачайте. М. З.

4

Вельмишановний Ростиславе Івановичу!

Ваші сонети — чотири — на бібліофільські теми одержав і, щоб оддячитись, посилаю двійко останніх своїх сонетів. Вони не такі сонетні, як Ваші, але не до краю все-таки сонетну фізіономію втратили.

За «Стефана Яворського», зосібна, прошу прийняти ласкаво мій переклад латинської його «Елегії», зроблений колись на подарунок С. І. Маслову в день двадцятип’ятиліття його наукової роботи.

Чи знаєте Ви мої сонети з циклу «Дніпро» («Святослав на порогах» і ін., числом 4), «Cor anxium», «Зодіак» («Близнята», «Водолій»), «Книжки й автори» (7 сонетів з присвятою: «Книжок дитячих неубутні чари»), «Роог Yorick» і т. д.? Пам’ятаю: щось я посилав Вам, але так давно було, що тепер не згадаю нічого.

Щодо Ваших чотирьох останніх речей, то мені найбільш до вподоби «Стефан Яворський». Чудова рима (і слово) — «воротар». Взагалі ж усе гаразд. Можливо, я не обтинав би так рядка короткими словами та густо покладеними наголосами. Але то Ваша річ: видимо, це входить у Ваш художній розрахунок.

Із давніх перекладів — розуміється, Ваш сумароковський сонет кращий од сонета Вашого антагоніста. Що ж до теоретичних міркувань перекладознавців, то хай вони Вас не турбують. Надто Фінкель, що не почуває часом ні художнього рельєфу слова, ні українського лексичного матеріалу. А втім, пробує держатися гордо, авторитетно і «великолепно». Він вправлений лінґвіст, а не літературознавець (і не літературопрактик), і всі його статті про українську літературу для мене, принаймні, органічно невірні, без інтимного відчуття матеріалу писані.

Втім, бувайте здорові.

Коли цікаво, можу Вам послати ще дещо з останньої своєї версифікації.

24. XII. 1932                                                   Ваш М. Зеров

5

Вельмишановний Ростиславе Івановичу!

Вашого листа одержав і дуже радий, що хоч «Елегією» Стефана Яворського догодив Вам. Ваші думки про сонети цікаві — про недоречність чи про некомпетентність критики, розуміється, мови бути не може, але з ними не погоджуюся: для мене сонет в даному разі не жанр, а тільки логічна схема… Оспорюючи все те, що з приводу «Камени» писали сердючий Мирон Степняк в 4-му томі «Літературної Енциклопедії» («Собственные стихи Зерова выдержанные и холодные»…) і другі, менш компетентні критики, — я заінтересований іноді, щоб мої сонети зберігали мою звичайну розмовну інтонацію в натуральному її реґістрі і пробую узаконити саме недодержаність і зрив. Я знаю, Ви скажете: «Але ж при чому тут форма сонета?» Одповідаю: при тому, при чому фрак на молодих джентльменах в Ітон-коледжі. Джентльмен повинен носити фрак, немовби виріс і народився в ньому. Поет повинен писати сонет, немовби зрісся з його вимогами і трудністю.

Не згоджуюсь і з другим Вашим спостереженням відносно «Донбасу».

Звідки Ви взяли, що «півмісяць буде наш» — це лише профвідпустка «чесного радянського громадянина»? Але як на те пішло, то моя профвідпустка, як людини, приналежної до секції наукових працівників, — два місяці… Півмісяць — це півмісяць своєрідної amitié amoureuse, що вернула людині поважного віку настрої вісімнадцятилітнього хлопця, і чистого степового повітря, що забезпечили йому солодкий райський сон семилітка. Два електричні ліхтарики на сонячному проводі — верстов за сім від села, де я жив, — на дуже високому місці (топографічно) — були дуже гарні і все підіймалися вгору, чим ближче підходили ми до станції Ниркове, тобто чим вище ставали самі. Вони були дуже гарні здалеку: то каламутно-жовті, як Сатурн, то червоні, як Марс; дарма, що походження їх прозаїчне. І потім — в даному разі — вони лише натяк на поетичну думку, в якій нема, по суті, нічого низького: протиставлення огнів неба і огнів землі — зорі і…

Навстречу им огни земные заблестели,

Огни труда, молений и пиров.

На додатках до листа, як матеріал до нової Вашої критики, посилаю Вам цикл «Книжки й автори» — про книжки, які мені подобаються або подобалися колись. «Таємничий острів» Жюля Верна, «Історія Генрі Есмонда» Теккерея (люблю цей роман, як любив його і Тен), «Домбі і син» (монолог говорить капітан Катль, звертаючись до відсутнього Соля, що поїхав шукати Вальтера. Останні рядки — гіпотетичні: морському вовкові Діккенс мусить здатися надто солодким), «Історія садиби» («Інґрид» Сельми Лаґерлеф).

Прошу Вашої ласки, повідомте тільки, чи одержали сонети і листа. Бувши у Харкові 10—12 січня, я з’ясував, що біля третини моїх листів у Харків не доходить. Через те вирішив і сонети посилати Вам невеликими партіями[578], щоб не ризикувати — великі порції переписуваної енергії витрачати намарно.

Завтра-позавтра пошлю Вам кримський цикл, «Одіссею» і «Культуртреґерів».

З тим прощайте. 12. І хотів зайти до Вас на Лису Гору — але харківські літературознавці накинули інший порядок дня — мій візит так і не відбувся.

28. І. 1933                                                     Ваш М. Зеров

6

Вельмишановний Ростиславе Івановичу!

Ваші листівки одержав обидві — сердечно дякую за увагу (Ви не можете собі уявити, як дратує мене пошта!) — і на закінчення посилаю Вам чотири нових сонети («Брама Заборовського» у Вас, Ви писали, є, і через те на облік не береться).

Видимо, це останні мої сонети. З літа, власне, з весни минулого року мені не пишеться. Єдине, що я можу робити ще сяк-так, це переклади — і то… з повсякчасними ваганнями та побоюваннями, що втрачаю до решти і ту малу техніку версифікаційну, яку досі мав.

З початку лютого і до 13-го я пролежав у ліжку — мав грип і трохи, коли почував себе краще, попрацював над пізніми латинськими поетами: над Авзонієм, з якого перекладав свого часу Брюсов («Русская мысль», 1911, III; там же і стаття про Авзонія: «Великий ритор»), над Клавдіаном, над Рутилієм Намаціаном. Все це IV—V віки нашої ери, останнє зітхання цивілізації, рокованої на загин, і все автори, несправедливо зневажені філологами та суворими німецькими ерудитами — видавцями давніх текстів. Особливо гарний Клавдіан, двірський поет Стиліхона, напівєгиптянин-напівгрек, надзвичайний майстер латинського вірша, що досягає у ньому такого витончення, якого немає часто і під пером Овідія.

Сонетів посилати Вам уже не можу, бо не маю. Може, поцікавитесь кимсь із моїх «приятелів на час» — римських декадентів?

Наостанку кілька слів коментаря до сонетів:

Весна в Києві: Гермокопіди — в Афінах так називали невідомих людей, що під час пелопоннеської війни поскидали статуї богів на перехрестях. Був утворений процес, скерований проти Алківіада, який і привів його до втечі з Афін. Про це розповідається в старих підручниках грецької історії.

Другий сонет — про Заборовського — був написаний під впливом оповідання одного мистецтвознавця, що Рафаїл був великий естет і в ризниці є його панагія з дзеркальцем на споді.

«Чернігів». В сонеті фіксується враження, якого я зазнав восени 1929 року, бувши там востаннє, — протиріччя між старим замком («валом») і новими будинками на Болдиних горах (недалеко могила Коцюбинського) — вокзал, міст через Десну, майстерні: от-от витягнуть через вокзал за вуха усю ту заворожену, повну старовини, німотну чернігівську тишу.

З тим усім бувайте здорові, присилайте новини, які у Вас будуть, а я — пас!

Ваш, щиро прихильний

16. II. 1933                                                           М. Зеров

До Зінаїди Єфимової{225}

1

Глубокоуважаемая Зинаида Сергеевна!

Большое спасибо за письмо. Оно для меня точно папская булла с отпущением грехов. Мои же вины, я это чувствую, безмерны и «Каменою» не искупаются. На Дом ученых Вы ропщете напрасно — они сделали все, чтобы публика была информирована. Подвели газеты, не напечатавшие объявления. Помимо того, утром 27. V по уговору с Людмилой Антоновной{226} должен был к Вам заехать я и оставить записку. Но я запоздал, не разобрался в №№ домов и трамвайных остановках и по легкомыслию решив, что у меня будет еще время заехать на Панасовку часов около 3-х. Времени, конечно, не нашлось. В понедельник же 28-го я не попал к Вам не по своей вине.

О лекции моей не жалейте. Она напечатана в «Житті й революції», 1928, VI — приблизительно в том виде, как была сказана. В устном изложении было только меньше ссылок да еще две-три объяснительные и одна украшающая цитата, которых нет в напечатанном тексте. Если Вам моя статья любопытна, я Вам могу ее прислать.

Ваши похвалы моим стихам совершенно не заслужены: у меня никакого лирического дара. Все это какое-то сухарное производство, иногда очень меня самого оскорбляющее. Я понемногу его ликвидирую: во-первых — «лета к суровой прозе клонят»; во-вторых, потребность в ритме и рифменный голод утоляются и переводами. Учебный год у меня кончается неярко.

Мало сделано — вот мое ощущение. Еще с месяц надо посидеть в Киеве, чтобы доделать недоделанное. У меня дома тесно, неудобно — книги выживают меня из комнаты. Живо ощущаю Ваше недовольство годом и желаю успешных поисков в Москве.

Киев, Ленина, 82, 7                                        Ваш М. Зеров

15. VI. 1928

2

Киев, 21. VII. 1928

Глубокоуважаемая Зинаида Сергеевна!

Спасибо за память и письмо. Очень рад услужить Вам и содействовать приобщению Вашему к великим буюрнусовским торжествам раздачи писем.

«Буюрнус» я люблю очень за его спокойствие и порядок, за зеленые горы, за большой платан, за такт и приятность Павла Михайловича, — и всем сидящим в нем живо сочувствую или — если позволите — сорадуюсь. По собственному опыту знаю, как горько не получать никаких известий из не-Крыма, когда все получают, и курортную переписку поддерживаю всегда и неизменно.

Вот и сегодня уже отправил в «Буюрнус» письмо Ананию Лебедю, молодому киевскому литературоведу, которого Вы, вероятно, отметили, ввиду его не совсем обычной худобы и крокетных наклонностей.

Сам я в этом году не уезжаю никуда, так как должен уплачивать разные литературные долги и выполнять обещания.

Между прочим, подготовляю небольшую (10—10,5 листов) книжку историко-литературных статей — начинаю ее обзором поэтического творчества Кулиша, а заканчиваю известной Вам «Сонячной машиной» (в последней статье Вы найдете одно легкое возражение Вам). Книжка моя будет не особенно цельна, совсем не формалистична (презирайте меня, презирайте! Вот моя грудь!), — но местами дорога мне (по воспоминаниям), так как основана на сырых, не обрабатывавшихся еще материалах.

Сижу я в Киеве одиноко, по временам беседую с Людмилой Антоновной, которая еще не слишком обижается на меня за мою навязчивость, перечитываю купленные, но не просмотренные до сих пор литературоведческие новости, иногда морщусь, но чаще получаю удовольствие. Немножко обидело меня то, что Academia посвящает целую книжку таким сомнительным, копеечным мастерам, как Ефим Зозуля, и пускается в такие легкие, по-вересаевски составленные книги-авантюры, как выборка Фейдера о Чехове. Но что делать! Все обречено на девальвацию в нашем бренном мире — даже издания Academia…

В Киеве жарко, малолюдно. Дачный разъезд полный. В Академии мертво. Недели три тому назад проследовали в Звонковую (дачи в Ирпене в 45 в. от Киева) В. В. Виноградов и Б. Ларин. Мое благочестивое семейство тоже на даче (в Клавдиеве) и, должно быть, скоро уеду из города и я, замыкая всеобщее отступление.

О севере и северной природе говорить с Вами мне трудно. Белых ночей и прочего, вроде есенинского «березового ситца», я не понимаю — а наше короткое лето, едва «оттаивающее» (по Тютчеву), кажется мне слишком коротким. Нет ничего лучше, как сидеть в Крыму в сентябре, есть виноград, ходить без пиджака, купаться в море и чувствовать всем существом, что 9 сентября осень начинается только в календарях.

Благодатный юг! Я все-таки полагаю, что Крым лучше всех Ясных Полян, — и литературные его козыри тоже не из слабых.

На этом пока разрешите закончить. Уже 12.15 ночи, а завтра надо рано на поезд — к своим.

Ваш М. Зеров

3

Глубокоуважаемая Зинаида Сергеевна!

Очень я завидую Вам. Вы — у теплого моря, с соленым запахом, историческими воспоминаниями, ходите по горячей земле, смотрите на бархатные издали леса под чертою, принимающей воздушную ванну яйлы, — и даже капризничаете среди такого солнечного богатства, хотите севера. Если бы Вы знали, какое здесь отвратительное лето, Вы бы благословляли даже крымских москитов, даже доктора Воскресенского, даже ялтинских спекулянтов. Жара здесь была всего три дня, зато невыносимая, а сейчас — северно-западный ветер, дожди, и вечерами деревья шумят уже по-осеннему.

Единственное мое утешение — читаю и покупаю книги. Вознаграждаю себя за зиму, подготовляю себя к новой зиме. Читаю и не прямо ко мне относящиеся книги, вроде… «Воспоминаний» Щепкиной-Куперник. Просмотрел и переверзевский сборник «Литературоведение» — статьи посвящены социалистическому методу, — статьи студенческие, нетвердые, да и сам Переверзев не Бог весть какое чудо метода и эрудиции. Но отрадных страниц много. Переверзев ополчается на марксистский «подход», ругается с пистолетствующими публицистами, не разбирающимися в текстах, но очень развязно болтающими о среде, изображенной в повести, поэме, драме, и изучающими (точнее: искажающими) эпоху по ее изображению у художника. Вещи, конечно, простые — но важно, что вопиют уже камни. Вышел в издании «Федерации» писательской неопубликованный Толстой. Но я его не покупал, так как надеюсь: он войдет в новое собрание сочинений.

Недавно купил еще берлинского Блока — по случаю. Стал перечитывать статьи — о театре (мне неизвестные), об Аполлоне Григорьеве и литературе (давно не читанные), — взялся перечитывать с неприязненным чувством (оно у меня прочно засело после «Катилины» и особенно писем к родным) — и неожиданно для себя почти примирился с ним. Теперь перечитываю «Возмездие» — и недоумеваю. Почему он его не оканчивал, а занимался гораздо более слабейшими «Двенадцатью»?

Ну вот… Об украинских новинках не пишу: они чересчур специальны и, пожалуй, не интересны для Вас. Между прочим, ходит здесь и комментируется письмо Винниченко Горькому — по поводу его украиноедства. Письмо грубое, аляповатое, с фактическими ошибками. Винниченко путается в общеизвестных датах, валуевские циркуляры против популярной литературы на украинском языке относит к 1876 г., вместо 1863 и т. п. Тем не менее, в нем находят вкус. Вообще эти письма, опубликовываемые во всеобщее сведение, — жанр трудный. И культура его теперь сильно упала. Резкость считается признаком силы, а полемические приемы — оглобельного характера.

Простите, что отвлекаю Вас в литературу от изящных буюрнусских развлечений — мячей, шаров, ракеток. На это еще будет осень. Но поймите и меня. Хочется ответить еще раз на Ваше письмо из «Буюрнуса», принять вызов — а не писать же о нашей погоде, о наших городских неприятностях и т. п.

Поправляйтесь же, впитывайте крымскую соль, воздух и солнце. До свидания — м. б., осенью.

Киев, 3 августа 1928                                       Ваш М. Зеров

4

Киев, 6. VIII. 1928

Глубокоуважаемая Зинаида Сергеевна!

Вчера вечером я вернулся от своих, с дачи — не нашел письма, на которое тайно рассчитывал, и паче чаяния нашел на столе у себя Ваше письмо, на которое не рассчитывал, — и обрадовался ему очень. Вот и задача — сидеть за чаем и думать: «откуду мне сие?». Жара ли в Крыму не так ужасна, как Вы ее расписываете, или же скучно так в «Буюрнусе», что перспектива услышать свое имя на почтовой перекличке превозмогает жару? Как бы то ни было, Ваша энергия и сопротивляемость достойны всяческого почтения: меня, например, хватало в Крыму только на открытки.

Тому, что киевские патриоты говорят о Киеве, верьте только наполовину. Местные патриоты, как влюбленные — всегда во власти иллюзий. А еще у Писарева под портретом написано, что «слава и иллюзия» — дело гиблое, важнее всего факты.

Приехать в Киев, конечно, стоит — это Вас познакомит с тем, что есть. Город, конечно, хороший и в смысле топографического, и в смысле культурно-исторического рельефа. В 1910—1915 гг. он был даже изящным городом: большое движение на улицах, как правило — хорошая обувь, изящные костюмы, в театрах все оканчивалось к 11 часам, много кофеен, где было весело, дешево и почти уютно. Теперь же из костюмов выглядывает Одесса, движение сократилось, спектакли затягиваются, а вместо кофе, которое здесь варили на польско-западный лад, будочки с так называемой сельтерской водой, которая газируется в 2,5 раза хуже, чем в Харькове. Архитектура в городе хороша только старая: Византия — барокко (особенно София, Лавра и затем Подол, где представлен конец XVIII в.), есть сносный ампир. Но все то, что строилось в 80—90-х гг., почти отвратительно (скрашивает только очень неплохой желтый или желто-серый «мергелевый» кирпич) и едва ли не хуже купеческого стиля харьковских особняков. В 1910—15 гг., когда город рос, появился опять петербургский стиль Лидвалы-Щуко (несколько банков, здание земства) — но это было только архитектурное мгновение, меньше, чем эпизод. Теперь же не строится почти ничего.

С природой тоже неважно. Оползают горы, вырублены рощи на скатах к Днепру, уничтожен прекрасный дубовый лес в Проневщине, вырублен на 1/3 Пушкинский парк против Политехнического, обнищал Царский сад, вырублена и распахана Кадетская роща (200 дес. дубового леса, посаженного в 1718 г. под самым городом), за вокзалом, приблизительно, как Карповский сад в Харькове. Кое-что, впрочем, осталось. Остался Бибиковский бульвар, Ботанический сад. Появились новые посадки на улицах. Вообще обсажен город несравненно лучше, чем Харьков. Весь Крещатик, например, в стриженых молоденьких вязах. Другие улицы в каштанах вперемешку с липой. Есть пирамидальные тополи, но они в Киеве чахнут, садить же белые тополи пирамидального вида начали только недавно: у Крытого рынка, на Павловской улице в сквере и т. д. Каштаны и липа встречаются всплошь, и когда они цветут, картина получается очень эффектная (лучше, чем средняя аллея Харьковского парка).

Лучшее, что есть в городе, — это улицы, выводящие просто в воздух. Почти отовсюду Вы видите то куски поля, то лес, то гору в садах и светлых зданиях с красными крышами. Много балконов, не похожих на те каменные пояса, что в новых харьковских постройках, — железных, легких, заставленных цветами.

Худшее, что есть в городе, — это опущенность какая-то и отвратительное освещение (особенно в последние два-три года).

Вода чудесная, и более вкусным чай казался мне только в Чернигове и Переяславе, где вода, несмотря на ржавеющие трубы, почти сказочная.

Дачи вокруг города подвергаются систематической порче. В Мотовиловке, в Звонковой, в Дарнице безжалостно рубят лес. Над Днепром (Китаев, Злодиевка) есть малярия. Вероятно, это имеет какое-то отношение к объявлению города курортом.

Ваше намерение приехать на лето под Киев заслуживает дальнейшего развития — добивайтесь через секцию научных работников, чтобы вам дали мест 10—15 в Преображенском, это верстах в 7 от города, в липово-дубовом лесу, бывший Лаврский скит, митрополичья дача. Виды на город удивительны (почти как с Лаврской колокольни), — облесенные холмы поднимаются как четыре волны, а внизу — Китаев, белые стены, барочный собор и золотые купола; а затем — Днепр… Я писал весной Людмиле Антоновне, но она наткнулась, кажется, на отсутствие мест, — хотя в прошлом году были одесситы, в этом году есть несколько ленинградцев. Очевидно, можно добиться мест и харьковцам.

Самый дом отдыха довольно благоустроен (немножко затягиваются только обеды) — две площадки для тенниса, автобус до городского трамвая. Для киевлян дом не особенно мил, потому что на 90 % наполняется своими, — т. е. в дом отдыха переносятся киевские городские отношения, знакомства, предпочтения, разговоры. Но для Вас это, конечно, не имеет значения.

Ну вот, как видите, и я расписался: бес местного патриотизма подточил и мое стремление к объективности. Не судите меня слишком и приезжайте проверить рассказываемое Вам.

О Лебеде Вы ошибаетесь. Он совсем не мой ученик. Мои ученики — поменьше чином: они покуда только мечтают об аспирантуре. К тому же он литературный документалист, а для меня много значит эстетически воспринимаемый текст (формалистическая черточка). А затем — я не играю в крокет и в «Буюрнусе» всегда предпочитал дамское общество.

Виктор Платонович 1 августа уехал в Одессу. До 1 августа жил в Клавдиеве рядом с моими и дружил с Котуськой и Софьей Федоровной. Кричит он по-прежнему.

С тем до свидания. Будьте веселы и благополучны. Я очень горд, что доставил Вам 3½ страницы лектуры.

Ваш М. Зеров

5

[Вересень 1928 р.]

Глубокоуважаемая Зинаида Сергеевна!

Только вчера вечером возвратился со своими с дачи и застал Ваше письмо на столе. Спасибо за память. Оттисков «Сонячной машины» мне не дали — это не в обычае «Життя й революції». О новинках же украинских не сообщаю потому, что их в сущности нет. Должны быть, но бумажный кризис все более отдаляет их появление. Когда кончится он, загадывать трудно. У нас в Киеве, по крайней мере, на сентябрь месяц пришелся новый, довольно большой перебой. В дополнение к открытке посылаю еще несколько слов на литературные темы. На открытке изображены: Александровский спуск (на Подол) и Владимирская горка с памятником. Вдали — Днепр.

6

Киев, 19. IX. 28

Глубокоуважаемая Зинаида Сергеевна!

Пишу в дополнение к открытке и отправляю в том же конверте. Свои прегрешения перед Вами постараюсь искупить непременно, как только выйдет мой, издаваемый «Культурой», сборник историко-литературных статей, к которым я пристегнул и «Машину».

С Александром Ивановичем я виделся{227} в Киеве несколько раз, да все не по-настоящему, т. к. у нас делался в квартире ремонт, белились потолки, обрывались и переклеивались обои, и жили в Киеве то я, то жена по очереди. Первый раз Александр Иванович зашел утром, попал на чай, который мы пили целой компанией, т. к. скоро после Александра Ивановича зашел Филипович и Боря Ларин (как всегда умный, тонкий, милый). Александр Иванович был очень усталый и, по-моему, нервничал. Встречались мы затем в городе, и еще заходил я к нему, когда он жил у Якубского и писал свою очень хорошую статью о «Кассандре» Леси Украинки. Читал он мне «Образы Италии» из «Десятираклона». Новелла прекрасная, выдержана в стиле мещано-профессорских речей перед защитами диссертаций, — но лучшее в ней — это тонко наблюденные, мелкие и характерные черточки режимов — гетманского, первобольшевистского и добровольческого. Первое впечатление — неяркое, но это потому, что нет фейерверочных мест на слабом фоне, как это бывает хотя бы у Хвильового, — в рассказах всегда ровная густота письма. Это я почувствовал на другой день, проснувшись дома и вспоминая прослушанное вечером.

То, что Вы пишете о толстовских пиршествах, ощущаю и я. Помните Вы у Эразма в «Похвале Глупости» рассказ о богослове, который все учение о Христе выводит из трех падежей, какие имеет слово Jesus по-латыни. Если хотите — посмотрите, только в кирпичниковском переводе, не в ардашевском. Что может сказать человек (и сделать), у которого весь горизонт умственный затянут тремя падежами одного имени?

А теперь — прощайте. Пора идти в библиотеку, а откладывать письмо на вечер не хочу. Погляжу еще, что нового у букинистов. Позавчера я купил, например, (пропавшее у меня в 1918 г.) висковатовское издание Лермонтова и пять томов стасюлевичевского архива. А вчера целый вечер упивался переизвестными мне письмами Владимира Соловьева. Неожиданно для себя нашел много сурового изящества в письмах Салтыкова. Хочется еще написать Вам по поводу Вашего: «придется» (об украинской литературе) — но это материя особая и деликатная. Пусть в другой раз.

Будьте здоровы и благополучны.

Ваш М. Зеров

7

Киев, 21. Х. 1928

Глубокоуважаемая Зинаида Сергеевна!

Разрешите приветствовать Вас из киевского далека с днем Вашего ангела и пожелать Вам всяческих удач в наступившем академическом сезоне. Пусть Ваша Панасивка кажется Вам горной вершиной, Харьков — столицей, а неизбежные мелкие неприятности — не заслуживающими Вашего внимания. Не знаю, мне ли это кажется, или это происходит на самом деле и воспринимается всеми — начало этого года проходит глуше и застает людей более разобщенными, чем в эти же осенние месяцы 1927 г. «Года идут и полагают грани…» Будьте же веселы, невозмутимы, как античные мудрецы, и сражайте обстоятельства.

Ваш Мик. Зеров

8

Киев, 4. XI. 1928.

Глубокоуважаемая Зинаида Сергеевна!

Любимые строки Толстых и Ваши — «Молчи, скрывайся и таи…», кажется, не по характеру Вам. Вы ведь не молчите, а наоборот, очень прозрачно рассказываете о кафедре и о кафедральных злоключениях.

То, что Вы говорите о научной атмосфере в Киеве, кажется мне сильным преувеличением. Научной атмосферы теперь нет в природе, и потому никакого кардинального различия между Харьковом и Киевом нет тоже. Просто Киев беднее. Здесь меньше изданий (повременных), меньше выбрасываемых зря денег, а значит, и меньше возможности заработать на халтурных поставках. Вот поэтому и Айзеншток — Ваш, харьковский. Поэтому и знающие люди у Вас занимаются бесхарактерными, не нужными по существу обзорами, как Державин, предлагая кому гвозди, кому ситец, кому — отмычки. Поэтому и от нас к вам, «на ловлю счастья и чинов» двигаются более или менее беспринципные ловкачи — Якубовские, Довгани, Полторацкие, — наполняющие «Критику», «Генерацию», «Шлях» и прочее. Не это ли Ваши viri obscuri?

Книгу Шкловского о Толстом еще не читал. Купил, до сих пор не было времени прочитать. Шкловского я люблю за его талантливость — только нахальство его кажется уже непозволительным. Вумного же и «ах, талантливого» Тынянова я не читаю с прошлого года: его предисловие к Хлебникову очень неприятно!

В Киев приезжайте. Зимою он, правда, ничего особенного не представляет. Смотреть Киев надо весною, когда цветут каштаны и Днепр еще не похож на полудохлого котенка. Серый и желтый кирпич, красные крыши, зелень — и улицы, заканчивающиеся воздушной ванной: везде железные балконы с цветами — вот Вам и весь Киев. Архитектура хороша только старая. И благодаря ширине улиц — тихо.

Приезжайте.

Ваш Мик. Зеров

9

Киев, 12. V. 1930

Дорогая Зинаида Сергеевна!

Когда я уезжал из Харькова в марте месяце, у меня было впечатление, что Вы немножко недовольны моими напористыми разговорами об украинских темах для дальнейших Ваших работ.

Если это так, то прошу покорно переложить Ваш гнев на милость, так как ничего неприятного я не хотел для Вас сказать и так как при всей моей украинской направленности я ничего общего не хочу иметь с теми «птенцами гнезда Петрова», которых недавно Вы видели у себя в Харькове.

В Киеве из литературоведческих новостей одна наиболее заметна — диссертация Петрова. Защита уже состоялась — вчера, 11-го. Народу было очень немного, но вместе с тем все сошло как нельзя лучше. Виктор Платонович сказал очень ловкую и без ужимок вступительную к тезисам речь, очень ловко отвечал на возражения, — и только два момента мне не понравились: двукратная ссылка на одного из Вифлеемских младенцев, работающих над Кулишом, и самодовольный подсчет количества печатных листов, написанных о Кулише после диссертации. Лободы на диспуте не было (лежит уже второй год) — читалась только его рецензия. Перетц говорил первым — долго, иногда хорошо, иногда — так себе, раза два-три и совсем, по-моему, не основательно, нигде не ставя вопроса на принципиальную почву. Затем Филипович очень основательно напал на вывод Виктора Платоновича, что Кулиш не новатор в художественном творчестве. Он указывал, что необходимо различать между украинским и русским творчеством Кулиша. В украинской литературе Кулиш везде, за что ни берется — в той или иной степени пролагает новые пути, в русском творчестве он писатель не только «установившегося вкуса», как сам себя называл, но и старомодный.

Я говорил всего минут 15 о социологии Кулиша и под конец задел Дорошкевича, который в I томе Полного собрания сочинений Кулиша, недавно выпущенном, изволил обвинить меня в идеалистичности моей работы о поэтической деятельности Кулиша. Подумать только, Дорошкевич, аляповато переформулировывавший до сих пор Ефремова, изволит судить о степени Вашей причастности к марксистскому литературоведению! Я и закончил свое возражение, что Виктору Платоновичу следовало бы начать с исследования текста «Черной рады», отделить второстепенные и главные для Кулиша ее компоненты, а потом уже строить выводы о позиции Кулиша в этом его романе. «В таком случае Вы обезопасили б себя от упреков в идеалистичности построений, которые и Вам легко могут сделать предубежденные и невнимательные читатели Вашей книги». Мария Андреевна Филипович передавала мне, что Дорошкевич явно принял эти мои слова на свой счет, — я не видел его, когда говорил. Завтра-послезавтра не избежать объяснений. Я думаю нажимать и ругаться. Этакое свинство!

Получил я III том «Литературной Энциклопедии». Видел и читал Вашу статью о гротеске. Очень хорошо, прежде всего потому, что это одна из немногих статей, написанных по-словарному солидно и компактно.

В общем III том за исключением удивительного портрета Достоевского (Фаворский), очень так себе. В украинских статьях полно грубейших, совершенно невероятных ошибок. Грінченко редактирует украинско-русский словарь Уманца и Спілки в 1907 г. Нет даты рождения Доманицкого, редактора «Кобзаря» (всему свету известной, 1874). Нет упоминания о работах Доманицкого по вопросу об авторстве М. Вовчка — между тем в изучении М. Вовчка это очень важный момент и т. д. Ужас!

С тем пока до свидания. Думаю, что в мае или в начале июня я в Харькове побываю.

Ваш М. Зеров

10

Киев, 1. VII. 1930

Дорогая Зинаида Сергеевна!

Вы очень добры, но я право не стою Вашего внимания. Прошу верить, что не ответил я Вам только потому, что устал и ко всему как-то равнодушен. Только с неделю тому назад проснулась моя совесть и я стал отвечать понемногу на запущенные письма.

Живу я все еще в Киеве и пробуду здесь числа до 15 июля. У своих на даче (станция Клавдиево, железнодорожная линия Киев — Тетерев, Вокзальная, 16) был только два раза, в общей сложности около 3 дней. Жду не дождусь, когда смогу у них обосноваться: надоело самому себе кипятить чай, жарить яичницу.

Удерживают меня, несмотря ни на что, три обстоятельства: 1) статья к римским поэтам{228} (стихотворный текст уже сдан); 2) вступительная же статья к сборнику «Українські байкарі XIX—XX в.» и 3) составление издательского плана «Книгоспілки».

Все это делается кое-как, плохо, невнимательно, и с двух недель затягивается на три, с трех на четыре и т. д.

Выберусь ли куда-нибудь подальше Клавдиево, еще не знаю. В ближайшее время не думаю. Может быть, потом, когда отдохну.

В «Буюрнус» мне хочется с прошлого года — и все не соберусь никак. Очень люблю я Гурзуф и гурзуфские горы — и возможность сразу выбраться из дома и ограды на верхнее шоссе, к горам.

Гай — никогда не был моим учеником. Он окончил ИНО, вероятно, в 1924 г. — во всяком случае, я его в своей аудитории не помню. После ИНО он учительствовал где-то около Екатеринослава, а затем в 1928 г. попал в аспирантуру. Докладов его я не слышал, возражения на доклады слышал — по-видимому, голова у него не сильная, путанная. Один раз он возражал на доклад Навроцкого о шевченковских повестях — литературоведческую безвкусицу Навроцкого почувствовал, но сформулировать свои впечатления не смог.

Недавно виделся я кое с кем из издательства «Масса» (писательское издательство в Киеве). Собираются издавать по-украински словарь историко-литературных терминов и словарь литературных имен (биографический). Покамест дальше предположений дело не идет. Но если пойдет, то имейте в виду, что о гротеске в Киеве писать некому, и даже Р. Шор здесь нет, чтобы взять чужое и выдать за свое. Впрочем, об этом еще будет время поговорить. Покамест «ми тільки думкою багатієм».

Привет «Буюрнусу» и буюрнусовцам.

Ваш Мик. Зеров

Читал недавно Губера «Месяц Туманов» (о брюмеровском перевороте Наполеона) — очень неплохо, пожалуй, не так далеко отстало от «Боги жаждут».

11

[Осінь 1930 р.]

Дорогая Зинаида Сергеевна,

Я никого и ничего не забыл, но пишу, действительно, и мало, и неохотно. Эпистолярная жилка отмирает во мне совершенно. Да и о чем писать? Человек я не лирический, а новостей нет, работается плохо и нечем похвастаться. Главная беда, приходится сразу на десять частей разрываться, ни одной задаче не отдавать себя по-настоящему. Статей у меня с лета две: одна о Свидницком, предисловие к его «Люборацким» (листа два), другая об этапах развития украинской басни (большая, листа три, и неудачная, налеточная). Между прочим, в первой я поднимаю один из упреков, брошенных по моему адресу Александром Ивановичем (невнимание к вопросу социальной обусловленности стилей) и с почтительной решительностью его отклоняю. Начаты и не окончены рецензии на Дорошкевича (Кулиш, Собран, соч., т. I), Шамрая («Харьковские романтики», т. І—II), заметка о бурлесковых одах (с текстами) и предисловие-комментарий к мемуарам Аскоченского о Шевченко. В «Книгоспилке» я нагружен стилистическими редакциями: Беранже, Гоголь. Гоголя (II т. Вы, верно, видели) готовится III т. «Мертвые души» с прекрасной статьей Василия Васильевича Гиппиуса и печатается IV («Петербургские повести» с очень интересной, острой, но плоховато написанной статьей Виктора Петрова). Пушкин вышел на днях. Беранже идет в печать со статьей Михаила Павловича Алексеева. В ДВУ у меня с известным Вам Степаном Владимировичем Савченко пойдет антология французских поэтов от Парнаса до Аббатства: статью пишет Степан Владимирович, я помогаю ему в редактировании переводов. Хотел было написать статью о переводчиках, но увы! не выкраивается время.

В ІНО (институт профоса) я читаю в этом году XIX в. (древняя литература у Навроцкого, новейшая у Филиповича). Курс понемножку перерабатываю. В этом году наново перестроил лекции о Сковороде, об «Истории Руссов», об историографии (Петров, Дашкевич, Огоновский и т. д.), о драматургии после Котляревского. Вообще с удовольствием убеждаюсь, что от «Нового українського письменства» 1924 года остается уже немного.

Ваше «распутье», вижу, достается Вам «горестно и трудно». Распутье — распутица — бездорожье. Увы! на распутье тяжело пришлось и Геркулесу. Тема — «Гротеск в украинской литературе» — конечно, трудна, но ведь и благодарна. Сделайте ее в виде отдельных статей и заметок, не связывая себя наперед широкой программой. Выйдет — хорошо, не выйдет — не беда. Начните с «Энеиды» Котляревского: взаимоотношение терминов — бурлеск и гротеск. Характеры «Энеиды». Умышленно ли они не выдержаны? Не есть ли несогласованность отдельных их черт — следствие бурлескной или гротескной установки и т. д. Вторая статья — о «Конотопской ведьме» Квітки (здесь можно связать вопрос о манере с вопросами идеологических оценок старины у Квитки и других современных авторов). Третья статья — о Гоголе и Стороженко (Плюшкин и Ховайлиха в «Братьях-близнецах», Стороженко как упроститель Гоголя — тема, намеченная у Шамрая). Четвертая статья: портретная манера Гоголя у Нечуя-Левицкого, и, наконец, когда материал накопится и украинская литература представится Вам в целом, подойдете и к тому, что теперь кажется Вам трудным, — к Мартовичу.

Может быть, в связи с Гоголем наметите себе такую задачу: гоголевская трактовка украинской жизни (народ пляшущий и поющий) у Данилевского («Бес на вечерницах»), Лескова («Некрещеный поп») и Короленко («Йом-кипур») — может быть, у Вас на примете еще какой-нибудь автор?

Доклад Дорошкевича я слышал в Киеве, мне он не показался вульгарным. По-моему, он длинноват немного, местами мог бы быть острее сформулирован, но совсем, совсем не бездарен. Материала собрано много; очень интересны замечания о столкновении эпигонов народничества с модернистами «Украинской хаты», а также (главным образом) — о методологическом его отображении. Может быть, Вам не понравился тон, манера держаться, прошлые речи Дорошкевича (во время прошлогоднего наезда Вашего в Киев) — об этом я судить не могу, т. к. харьковский доклад мог (да и должен был) отличаться от киевского, читавшегося в немногочисленной аудитории и в домашней обстановке.

Жаль, что не приедете в Киев этой осенью. Дожди, право, не так страшны. Киев сильно не размокает, и сухих дней гораздо больше, чем мокрых. Может быть, соберетесь с Айзенштоком, Державиным? — они собирались к нам в ноябре или декабре месяце.

Привет Александру Ивановичу, если увидите, Людмиле Антоновне, о которой я давно ничего не слышу, и всему литературоведческому Харькову — «избирательно».

А о гротеске пишите. Кроме Вас, никто этого не сделает.

Ваш Мик. Зеров

12

Ст. Ниркове [літо 1931 р.] {229}

Привет из донбассовской прихожей. Доехал благополучно, вероятно, благодаря Вашим любезным проводам. Позицию занял у окна наблюдательную, не спал всю ночь, — видел Донец под Змиевым, Балаклею, Изюм (на рассвете), Святогорский монастырь (издали, по картинкам его представлял иначе), Донец за Лиманом. Донца я не одобрил. Князь Игорь ошибался, когда предпочел его луга — лугам над Стугной (недалеко от Триполья). Буду здесь неизвестно до каких пор. Хорошо вдали от Киева! Но адреса не пишу — письма тут приходят, как им Бог на душу положит. Я приехал, а телеграммы, посланной из Киева 29, еще нет до сих пор.

Привет. М. З.

13

[Березень 1932 р.] {230}

Дорогая Зинаида Сергеевна,

Вы слишком распространительно толкуете мое молчание. Ни Вашего пребывания в Киеве, ни наших блужданий по Харькову, с шамраевским аккомпанементом, я не забыл и забывать не собираюсь. По-моему, я в дружбе памятлив. А если иногда не пишу подолгу — то на это есть свои причины, и прежде всего — моя эпистолярная бездарность.

Житье мое бесцветное и скудное. Лекции в ИНО и в ИЛО — в ИПО — украинская литература (промисловий капіталізм та імперіалізм — до жовтня), в ИЛО — теория перевода. Лекций много, денег мало. Кроме того — заседания, общественные нагрузки, самокритики устные и письменные — и личной жизни почти нет. Статьи не пишутся. Журналов — где бы напечатать — не видишь, времени не хватает: все съедают лекции, нагрузки, предлекционные подготовки.

Сонетов я не оставляю. Полу-эредиевское число — 59 давно уже позади: теперь, по моему подсчету, их у меня — 71. С августа месяца до марта прибавилось новых около 17—18. Дописан цикл «Книги и авторы» (4. «Домби и сын», 5—6 «Легенда одной усадьбы», С. Лагерлеф, 7. «Жизнь на Миссисипи» Марка Твена). Пополнился неврастенический. Было два стихотворения, теперь пять («Новый год», «Гадание», «Incognito»). Два перевода из Эредиа («Вицвіт огню» и «Треббія»). Четыре сонета лирических и пейзажных («Параду»).

Переводы делаются тоже — не слишком быстро, т. к. немного времени им уделяется, — но делаются все-таки. Лукреций (моя порция, книги 1, 2, 5) — кончен в октябре или в конце сентября{231}. Сейчас я сижу над «Энеидой» — перевожу 308 стих 1-й песни. Работа идет медленно — я решил вдумываться в латинскую фонетику и воссоздавать по крайней мере некоторые из аллитераций оригинала. Это увлекательно (мне кажется, я только теперь по-настоящему почувствовал мастерство Вергилия), но и трудно.

Семейная обстановка — та же, с легкими изменениями (время!). Котик учится по-французски, у прекрасной учительницы — чудесно картавит р, очень тонко выговаривает немое е. У него есть Брем, и он рассказывает много поучительного о рысях, леопардах, амфибиях и т. п. София Федоровна одно время (3 месяца) служила, прошла в Союз — теперь (несколько уже дней) в отставке. Книги на местах. Число их увеличивается, но очень туго, с переплетами дело совсем приостановилось.

Ну, вот Вам полный отчет — краткий, отчетам полагается быть немногословными, но без существенных пропусков.

Завтра — если с утра вырву минут 20 свободного времени — приложу два-три сонета, из новых. За «лиричность» не ручаюсь.

Ваш Мик. Зеров

14

Дорогая Зинаида Сергеевна,

Отвечаю Вам в Харьков. Вы не ошиблись в Ваших почтовых рассчетах: Ваше письмо шло до Киева ровно две недели, а до Бучи, где я теперь всем семейством, шестнадцать дней. Надо полагать, Ваш срок уже кончается и писать в Теберду не стоит.

Я в этом году никуда на юг не уехал: в свое время не было денег. Затем — деньги появились, но устроиться не было уже возможности. Из окрестностей Киева я предпочел Бучу — не Ворзель (очень модный), не Клавдиево — и очень доволен: в Ирпене лес еще лучше, но приходится очень много терпеть из-за сыпучих песков и больших расстояний. В Буче — безлюдно. Шум сосен делает совершенно неслышными голоса дачников — в противоположность Ворзелю. Есть купанье (довольно далеко, ближайшее в 15 минут ходьбы). Есть грибы (в этом году мало). В полуверсте от нас лес кончается, начинаются пески, и вечером чудесно пахнет соснами и лозой (соснами — лес, лозою — песчаные дюны, разделяющие долины рек Ирпеня, Рокача и Бучанки). Пробудем мы здесь до первых чисел сентября — может быть, даже до 15-го, если погода позволит.

Осенью я в Харькове буду непременно. Уже договорился с Шамраем (он сейчас в Киеве), что приезжаю прямо к нему. В Киеве я не могу разрешить многих вопросов, возникших у меня при редактировании Гребенки; не могу установить нужных мне добрых отношений с издательством «Рух» (которое предложило мне переиздать «Антологию римской поэзии») etc, etc.

Валериана Петровича я видел в Киеве{232} около месяца тому назад. Он собирался куда-то ехать в научную командировку — во главе какого-то медицинского отряда, и немного жалел, что не сможет по-настоящему отдохнуть. Был очень мил и хорошо улыбался.

Какие сонеты я послал Вам? И какие Вы сообщили «друзьям»?

У меня есть еще несколько — на разные темы — есть книжные, есть «лирические», есть «простые» (терминология старого «Сатирикона»). Вообще сонетное производство не прекращается, несмотря на работу над «Энеидой» Вергилия и редакторство чужих переводов. В последнее время в связи с юбилеем перевел 6 песен Беранже (две для души, а четыре для печати).

Если интересно, могу прислать — вот только бы знать, какие сонеты Вам присланы последними.

От Александра Ивановича недавно получил письмо о хрестоматийных делах с предложением перевести несколько вещей из Эредиа.

Что значат Ваши сборы на север? Ведь в Харькове у Вас (Шамрай рассказывал) были лекции — и возможность работать не отнята.

Простите, что письмо имеет небрежный вид. С утра дрожит рука и стол очень неудобен (дача!).

Ваш Мик. Зеров

23. VIII. 1932, станция Буча, Юго-Западной железной дороги, Некрасовская, 28, д. Керстенс. Лучше, конечно, писать в Киев.

15

Дорогая Зинаида Сергеевна,

Возможно, что Александр Федорович и сочинил. В Киеве он был все время в растрепанных чувствах. Ждал денег, страдал от провинциальной атмосферы и от жары (по крайней мере, ходил все время с расстегнутым воротом), и многое могло ему представляться не в настоящем виде. Конечно, 90 часов мало, и то, что Вы рассказываете о своих рецензиях, очень печально. Но разве нет надежды на новый курс в литературоведческих делах? В Киеве как будто запахло чем-то новым, и я, например, получил приглашение работать в Шевченковском институте, в том самом, куда меня столько лет не пускали и где считалось хорошим тоном склонять меня и спрягать на все лады. Может быть, харьковский отбой коснется и Вас, и Ваши перспективы начнут скоро проясняться?

Лето Вы провели, во всяком случае, великолепно. После Клухара Вам остается только поехать с какой-нибудь полярной экспедицией на Шпицберген или на Новую Землю. Мое лето было гораздо однообразней. Буча под Киевом, река Бучанка с купаньем за две версты от дома, а вместо гор песчаные дюны, от которых пахло по вечерам горькой лозой. Зато я переводил Беранже (ужасно рассудочные стихи на общественные темы) и Горация, собирал грибы (белые, рыжики, грузди, маслюки) — и успокаивал нервы прогулками по лесу. С Одессой мне не повезло: в кардиологическом институте киевской секции дали всего одно место. Правда, на даче сердца я не чувствовал. Но вот приехал в Киев и вижу, что Одесса была бы мне очень кстати. Болит левая рука, и внутри — мировая скорбь.

Сонетов новых не писал. Собственно говоря, написал один — и сам же немедленно его забраковал. Очевидно, безнаказанно их писать нельзя. Всегда будет некоторая порция калечных и увечных. Впрочем, если «Легенда одной усадьбы» у Вас есть, то все написанное за прошлый год Вам известно. После «Легенды» в марте и апреле я написал: «Щасливий, хто не знає пізніх літ», «Домбі і син» и «Дванадцять днів, дванадцять синіх чаш» (не этот ли сонет был назван у Вас в списке «Спогадом»?). Есть ли эти стихи у Вас? Если нет, будут отправлены немедленно.

В заключение несколько слов о моей поездке в Харьков. Поехать мне хочется — очень. Но зависит это, увы, не от меня. Если «Рух» (издательство) согласится взять от ЛіМ’а и издать моих римлян и вышлет мне деньги, — я буду непременно. Приеду говорить в издательствах и при сей верной оказии посещать друзей и знакомых и «обновлять существованье». Но если «Рух» не согласится, все отодвинется по крайней мере на полгода. А в Харькове побывать мне пора — прошлогодний приезд почти не в счет.

С тем пока до свидания. В приложении посылаю Вам один свежий перевод с латинского.

30. IX. 1932                                                   Ваш М. Зеров

До Олександра Білецького{233}

1

Дорогой Александр Иванович,

Очень мне не нравится, что мои письма пропадают. В открытке, правда, ничего не было, кроме рекомендации двух УИЛОвских поэтов — Зисмана и Балаха, студентов 4-го курса, переводчиков, недурно владеющих стихом и неоднократно печатавшихся. (У Зисмана есть даже книжка). Писал я о них одобрительно, как о возможных участниках хрестоматии по части английских авторов XIX века. Сравнительно с Гозенпудом они и слабее, и сильнее (слабее в смысле историко-литературной направленности, сильнее в технике стиха и в украинской лексике).

Очень жаль, что «Молот Тора»{234} до Вас не дошел. Получив Ваше письмо о том, что «Эдды» Вы не берете вообще, я подумал было, что авось Вам жаль будет отвергать бургардтовский перевод и Вы пересмотрите свое эддическое решение. А теперь — напишите, как мне быть, посылать Вам бургардтовского «Тора» или не надо: переписать мне не трудно, Вы переписываете для меня несравненно больше.

За указания относительно латинских поэтов огромная благодарность: старых филологов я возненавидел чутьем. Наиболее остро ненавижу я Шанца за его характеристики поэтов серебряного века — а Вы меня в этой ненависти укрепляете и помогаете не считаться с их довольно-таки тупыми мнениями и рассуждениями (напр. Schanz о versus echoici и Пентадии).

А затем следуют пункты:

1) Тараса Франко я знаю только по названию. Карточка библиографическая есть, книги никогда не видел.

2) Овидий. Militat omnis amans — я не люблю, не знаю почему, возможно, за искусственность. І.5 также никогда мне не нравилась (хорошо только освещение: «полусвет, тот, что бывает в лесах»). Проперция я предпочитаю; даже Тибулл лучше. Кстати: не думаете ли Вы, что Тибулловы элегии есть маленькие, тематически объединенные циклы — из двух-трех стихотворений? То, что печатается во всех изданиях как одна вещь, есть, по существу, два-три стихотворения обычного для элегии размера (20—60 строк).

3. Рутилий Намациан у меня есть в издании Poetae latini minores, т. V.

4. Pervigilium Veneris я разобрал. У Бюхелера немного не тот порядок стихов, что у Беренса (я достал Ant. lat. в издании 1895), но не все неясности (по крайней мере то, что есть неясность для меня) устранены. Как понимаете Вы стих 37: «Conparis Venus pudore mittit ante virgines»?

Что касается передачи трохеического тетраметра, как Вам кажется, не следует ли выделять первое ударение в диподии:

Йдé веснá, веснá співáє, йдé у свíт новá веснá —

давая пиррихии только в четных стопах:

Одного благають німфи: відступися, Дéліє.

Или же все эти тонкости от лукавого, и достаточно для читателя, если перевод будет сделан восьмистопным хореем без всяких следов диподиальности (с тяготением к третьему пеону и свободным размещением пиррихиев по стихотворной строке)?

5. Марциала [эпиграммы] против Стация (подразумеваемого) IV, 49 и X, 4 мне очень нравятся — вероятно, возьму второе, если «Рух», с которым подписан договор на 4500 строк, не станет возражать против засилья этого автора.

К Стацию Вы, кажется, немного несправедливы, Стаций-эпик заслонил для нас Стация как автора «Silvae».

Посылаю Вам перевод его стихотворения о бессоннице (V, 4), по-моему, очень недурного:

Що я тобі завинив, найласкавіший серед безсмертних?

Чом ти мене одного обминаєш дарами своїми,

Лагідний сон? Все на світі мовчить, звірина і пташина,

І верховіття дерев удає, ніби спить тихомирно.

Плюскіт не той по річках, і на морі глухе нарікання

Стихло — солона гладінь пригорнулась до берега щільно.

Феба уже повертається сьома, а змучені очі

Ще не змикалися; всьоме згасає у небі пафійське

Світло, і сьома зоря, на скаргу мою, милосердна,

Росами кропить холодними вії мої обважнілі.

Звідки я сили візьму? Я не стерпів, коли б навіть був я

Тисячорукий і міг, ніби Арґус, дивитись позмінно

І повнотою життя не томив усього свого тіла.

Так, а де-небудь цю ніч, таку нестерпучу для мене,

В ніжних обіймах коханці женуть тебе, сон живодайний!

Звідти до мене прилинь, і коли я, нещасний, не можу

Глибше в твоє забуття поринýти (нехай того молять

Інші щасливці) — хоч різкою злегка торкнися до мене,

Край приголов’я схились і навшпиньках пройди наді мною.

Стихотворения Марциала «Et ad cubile est Roma» я не нашел. Верно ли Ваше указание — XII, 57?

XII, 56. «Были бы Меценаты, Мароны будут» — я очень люблю. Но переводить не пробовал.

6. Клавдиана — отрывок из «Прозерпины» — хотелось бы взять, но он велик, а размеры антологии раздувать нельзя, да и время у меня ограниченное.

«Старца» я знаю, люблю и, возможно, переведу. Авзония мне хотелось бы взять тоже — ради его имени. Оно очень шмуцтитульно и прекрасно звучит, особенно в полной форме.

«Carmina burana» делаются. Вся беда в том, что я люблю время от времени начатую работу закладывать — пусть вылежится. Это уж мое несчастье — отсутствие версификаторских способностей.

Обратили ли Вы внимание, как переводит ненавистного Вам Беранжера С. И. Родзевич («Критика», № 9)? По-моему, уже недурно.

Счастливой дороги в Кисловодск уже не решаюсь Вам пожелать. Самым искренним образом сочувствую Вам в Вашей беде, хотя мое сочувствие — сочувствие профана, не испытавшего ни малейшего признака застоев крови. Вероятно, их Вы имеете в виду, когда говорите о не опасной для жизни, но досадной операции.

С тем пока до свидания. Если что-нибудь «набіжить», вложу еще в этот конверт.

Текст Бюхерера — Pize (1895), кажется, надежней!

30 ноября 1932 г.                                           Ваш М. Зеров

2

Дорогой Александр Иванович,

Посылаю Вам первый набросок десяти строф Archipoetae. Удовлетворяют ли они Вас?

Четыре обязательные рифмы страшно связывают, синтаксис однообразный, игра слов не дается совсем — и вдобавок не все места в латинском тексте мне понятны.

В строфе 12:

1) Romam avaritiae vitet manus parca… Порядок слов? При чем здесь Romam?[579] К чему относится avaritiae?

2) Parcit danti munera. Где подлежащее? Я думаю, что подразумевается — Roma? Curia? Papa?

3) Parco non est parca? Не нужно ли писать второе Parca с большой буквы и переводить: судьба? Счастье? Удача?

Строфа 13—14. Не дадите ли Вы мне своего перевода? Особенно смущает меня строфа 14. В Вашем тексте: «Paga paga de la marc…» У Кирпичникова: «paez, paez dit le mot…»

Строфа 16, строка 4.

Romae datur potio bursis constipatis. Смысл potio i constipatis до меня не доходит. Словари Ананьева-Ясн. и Кронеберга помогают немного.

Не слишком ли далеко от оригинала у меня получается? Жду разъяснений, переводить продолжаю.

Pervigilium Veneris в переводе Вам послано на днях. Через неделю получите Рутилия Намациана.

Привет и пожелания добрых дней и настроений.

16. XII. 1932 г.                                              Ваш М. Зеров

До Тамари Волобуєвої{235}

1

Привіт із Гурзуфа! Як проводите час у Сваром’ї? Моя адреса — Гурзуф, дача «Буюрнус». Пробуду я тут до 1. IX, як що не перешкодить. До Вас по загулівський переклад не заходив, бо замотався перед від’їздом.

8.VIII.26                                                        Ваш М. Зеров

2

Чи прибули Ви до Киева? Як прибули, то як минуло для Вас літо? Чи не одвідаєте, вибравши слушний час, Соню і Котуську в Солтанівці? Я в Гурзуфі вже дев’ятий день. Виїду звідси, мабуть, числа 30 з тим, щоб бути в Києві 1, а 3 виїхати у Вінницю на учительські курси. В Криму — не жарко, сухо, вигоріла трава… і хороше купатися на препоганих кам’янистих пляжах. Життя безтурботне — і оскільки розпускаєшся від нього, то навіть невеличка робота, взята з собою, не йде на думку. Чи побачу я Вас, вернувшись числа 1 вересня в Київ? Адреса моя, як буде Вам охота одповісти, Гурзуф, «Буюрнус».

14. VIII. 26                                                           М. Зеров

3

Гурзуф, дом отдыха БУКСУ, дача «Буюрнус»

9. VIII. 1927

Дорога Тамаро Григорівно!

Заходив побачитись з Вами перед своїм від’їздом 31. VII — але безрезультатно, бо не застав Вас. В Криму з 2 серпня, і вже якось не уявляю, яка у нас погода, пейзаж і життєві умови в Києві. Цьогорічна подорож була не така приємна, як торік:

1) Знайомі уже місця. 2) Тут страшенно душно і пороху сила у вагоні. Зате тут у Криму я почуваю себе краще, більше купаюся в морі і багато мандрую. За перший тиждень побував уже в Ялті, Карасані, Бахчисараї. Остання подорож випала знаменито. До Бахчисарая звідси 95 верст — все ж проїхали ми автомобілем. Через гори перевалили коло Шишко, дві верстви од Ай-Петрі, потім спустилися в Коктебельську долину, виїхали на Севастопольське шосе — і в Бахчисарай. Ханський дворець страшно реставрований. Губернські архітекти і підрядчики показали ханам, що то таке східний стиль. Але все-таки і далі повіває од нього великим смаком і справжньою добірністю. Ще більше враження від покинутого караїмського города Чуфут-кале, версти чотири за Бахчисараєм. Старі шістсотлітні кенаси, гробниця якоїсь принцеси, підземна тюрма, рештки монетного двору, дві пересохлі криниці, ворота і стіни, — і все те 60—70 саж. над двома долинами, одною зеленою, а другою крейдяною, на недоступному з трьох сторін кам’яному мису. Нас водила по місту старенька бабуся — не то сторожиха, не то наглядачка, — і розповідала про місто побожну караїмську версію: караїми жили, мовляв, з хліборобства, а виселятися почали на початку XIX ст., бо нові обставини вимагали інакше жити і дітей учити по великих містах. Але, здається, місто мало гіршу, безславнішу історію — Чуфут-кале скуповувало награбоване татарами в походах та підробляло і знецінювало ханську монету. А виселятися почало тому, що з завоюванням Криму караїмам «урвався бас». Про все те докладно розкажу, як приїду. Прекрасна була подорож, але ж і велика — 200 верст автом. Виїхали з Гурзуфа у п’ять ранку, а вже було зовсім поночі, як на повороті дивилися з скелі Шишко на Ялту.

В Києві буду, мабуть, числа першого-другого вересня. Поки що не хочеться думати про новий рік.

Робота, розуміється, не йде аніяк. «Балладина», яку я взяв сюди, «пребывает в первобытном состоянии». Як Свидницький, чи надруковані «Люборацькі», чи пройшов через цензуру Федькович і оповідання Свидницького — не знаю. Пишу сьогодні телеграми на откритках у видавництва.

В Карасані Меженка ще не бачив. Бачив зате Чернявського (піїта і приятеля Коцюбинського). Зустрівся з Майфетом в Ялті, з Синявським у Гурзуфі. Але про те буде окрема розповідь.

Ваш М. Зеров

4

2 августа 1929 г.

Не хотите ли вспомнить о Солтановке и солтановских жителях? Поезда есть в 8.35 (останавливается в Мотовиловке), 12.15 утра (останавливается на Корчах). Отсюда можно выехать в 6.40 вечера. Простите грязную открытку. Это так моют руки в мотовиловском станционном киоске. Соня в понедельник вернется из Одессы.

5

Полтава, 19. VIII. 1929

Пишу по дорозі в Зіньків, виїжджаю завтра. Приїхавши з Солтанівки, заходив дізнаватися Ваш адрес — з Зінькова напишу докладніше. В Полтаві — тихо, багато пороху, жарко, ідемо купатися в Вороскло, річку невеличку.

Привет Диве, Монаху, Симеизу и прочим конкурентам Полтавы и Воросклы.

М. Зеров

6

Ваше письмо получено 5 вечером. Спасибо за добрые сведения. Рад получить бы еще, да не знаю, успею ли. Открыток с видами Полтавы поищу завтра. Морозы стоят жесточайшие — сегодня я почти не выходил, от 1 же до 4 не выходил из-за нового фурункула (на подбородке). Над переводом понемногу работаю. Для Москвы! Сегодня перевел около 40 стихотворных строк Клавдиана.

Полтава, 5 января 1934, вечером                     Ваш М. Зеров

7

Вашу открытку, вторую от 5/1 получил, предыдущей не было. Очень обеспокоен Вашим плевритом, желал бы знать, как и где Вы его раздобыли. Будем надеяться, что он как-нибудь разойдется. Погода стоит и здесь зверская. Вчера днем было 24° мороза, по вечерам и по утрам еще хуже. Соня грустит, часто плачет. Принимает бром. Я спокойнее, но и мне бывает нестерпимо больно, когда смотрю на снег и вспоминаю о кладбище и дорогом мальчике.

Пишите, дорогая.

7. I. 1935                                                                Ваш М.

8

Москва 34, Кропоткинская набережная, 3, Общежитие Дома ученых

Дорогая Тамара Григорьевна, я переживаю здесь унылые дни — пребываю в неизвестности, не имея никаких сведений ниоткуда. Не знаю даже, где в данную минуту Соня, в Киеве или еще в Полтаве. Как Ваши плевриты, сердце и настроения? Перспективы мои все еще неясны. Я нашел многих людей, завязал кое-какие связи, восстановил несколько старых дружеских отношений, но среди всех моих знакомых нет людей, влиятельных практически. А между тем так не хочется очутиться перед разбитым корытом, отказаться от надежды дожить свой век в сравнительной тишине и спокойствии душевном. Надежды мои на издание «Academia» тоже подводят: книгу мою как будто одобрили{236}, но, по существу, в издательстве нет главы и договора подписать не с кем. Привет Вашей комнате, ее уюту и милым знакомым вещам.

17. I. 1935                                                             Ваш М.

Р. S. Можно писать еще: Москва, 34, Остоженка, 22, 1, В. И. Лободе, для М. К.

9

Привет из Москвы. Я здесь, возможно, останусь до 27–28 января. Грущу безумно, терзаюсь, по утрам плачу, но возвращаться в Киев, вероятно, не стоит. Боюсь, что будет еще тяжелее. Впрочем, сам не знаю, что пишу. Вот уже второй день сам себя не понимаю. Сонечка 17-го выехала из Полтавы, должно быть, сейчас в Киеве, но что и как она чувствует — еще сведений не имею. Боюсь за нее. Ужас, зачем и кому нужны все эти наши муки и несчастья?

21. I. 1935                                                           Ваш М. З.

10

Дорогая Тамара Григорьевна,

Вот уже семнадцать дней, как я в Москве, а все еще ничего прочного не завоевал, есть неудачи и неопределенные предложения. Чем закончится моя авантюра, неизвестно. Наибольшая неудача с проспектом латинской книги, которую я повез в «Academia». Отсутствие руководства и неизвестность о дальнейших судьбах издательского плана выражаются в том, что редакционные совещания срок за сроком перекладываются на будущее — до сих пор я не имею твердого ответа, возьмут или не возьмут мою книгу, хотя общее суждение о ней благоприятно.

Добыл более или менее надежно я один только заказ — перевести Горация «De arte poëtica» («Послание к Пизонам») — заказ этот дал мне Асмус — но и он окончательно еще не оформлен. Даст это мне около 900 на 1 июня этого года.

Со службой все еще дело неясное. Пугает киевское мое прибытие. Что у нас — здесь не представляют, поэтому многое принимается в более страшном и веском смысле, чем есть на самом деле. В результате наводятся справки — и окончательного ответа нет.

Видите ли Вы Соню?

Если бы Вы знали, как тяжело бывает здесь по временам. Не имеешь ни одного уголка, где бы можно было посидеть, как у Вас на Подвальной: ни своего стола, ни своего кресла. Боль утраты очень остра по временам.

Как долго я буду здесь сидеть — кто знает?

Не хочется уезжать, ничего не добившись, — а время выбрано самое неудачное. Это несомненно.

Пока — до свидания.

Будьте здоровы и веселы.

Пишите, если будет охота:

Покровка, 7, 127, Ф. М. Самоненку, для Николая Константиновича.

28. I. 1935

11

Дорогая Тамара Григорьевна, Ваше письмо очень меня смутило. Что хочет мне посоветовать Юрий Демидович? Если он в самом деле заинтересован в моем «оправдании» и верит, что оно в настоящих условиях возможно, пусть напишет по адресу, который Вам известен: Остоженка 22, 1. Я буду ему очень благодарен. Я вовсе не хочу оставлять за собою не заслуженные мною эпитеты и характеристики. Возможно, что я даже сам напишу ему отсюда. Его адрес, кажется, Львовская, 18, 1. Мои настроения по-прежнему туманны, неясны, нехороши. Я не знаю, на что мне решиться, что предпочесть. С одной стороны, хорошо бы остаться здесь, подальше от тревог и воспоминаний; с другой стороны, как-то обидно прощаться с могилой дорогого мальчика и с легким сердцем как бы изменять его памяти. Сам не знаю, колеблюсь, и уверенности не имею ни в чем. Пишите.

31. I. 1935                                                              Ваш М.

12

Дорогая Тамара Григорьевна,

У меня к Вам просьба. Постарайтесь, если не трудно Вам, свидеться с Юрием Демидовичем и попросите его написать мне по адресу хотя бы: Москва 34, Остоженка, 22, Марии Григорьевне Лободе, для Н. К. — что он считает необходимым написать или сделать мне для своей «реабилитации». Если он сам не сможет это сделать, пусть изложит это для Вас, а Вы перешлете мне по тому же адресу.

Я нервничаю и мучаюсь, а последние два дня (вчера и сегодня) схожу с ума. Три месяца со дня смерти и похорон Тусика — и, кажется, никогда еще боль утраты не была такой безысходной, как сейчас, вдалеке от мест, которые дороги по счастливым воспоминаниям, вдалеке от людей, с которыми связан интимно и сердечно, наконец, вдалеке от мест, где воспоминание о дорогом живет в вещах и людях. Сделайте, родная, что можете, для облегчения этой нестерпимости. Поддержите разрушающегося нервно человека.

Мое письмо, сам вижу, отчаянное. Но я уже не стыжусь ни слез, ни отчаяния. Вероятно, ошибкою было ехать в Москву, не уравновесившись душевно.

2 февраля 1935                                                       Ваш М.

Еще лучше писать: Москва, ул. Покровка, 7, кв. 127, Федору Михайловичу Самоненко, для меня.

13

Дорогая Тамара Григорьевна,

Ваша открытка, посланная на Покровку, получена вовремя. Большое спасибо за разговор с Юрием Демидовичем, написал ему большое письмо, которое сегодня-завтра передам (перешлю) через Вас, если Вы не возражаете. Конечно, надо доказать и показать, и фраза о наполеоновской армии, которая умирает, но не сдается, — хорошая фраза, но что мне делать, если мои нервы стали ни к черту не годны, и я способен только ныть и метаться. Во всяком случае, имейте в виду, что письма меня укрепляют, и если есть время и охота, пишите. Самое горькое для меня — это неустроенность жилищная. Я думаю, если мне только удастся осесть по-настоящему, мои настроения сразу изменятся к лучшему.

Итак, пишите. Видите, сегодня я бодрее и увереннее, и готов признать, что все со временем образуется. Иногда эту веру я теряю. Привет Вашей комнате, лампе, дивану и всем иным аксессуарам уюта.

12. II. 1935                                                          Ваш М. З.

14

Дорогая Тамара Григорьевна,

Получили ли Вы письмо, которым я ответил на Вашу открытку — на ту, где Вы писали о Юрии Демидовиче и его расспросах обо мне? Я обещал Вам прислать подробное письмо о своих злоключениях на его имя, в надежде, что у него есть какой-то конкретный план «реабилитации». Вот теперь это письмо посылаю. Если у Вас есть какая-либо возможность, передайте ему. Буду очень благодарен. Содержание письма для Вас открыто. Я даже просил бы просмотреть его, будете в курсе моих дел.

Видаете ли Вы Соню? Если да, то, вероятно, знаете о моих злоключениях и достижениях. Злоключения заключаются главным образом в отсутствии постоянного и удобного жилья. Достижения — в договоре с ИЗО — ГИЗом. Мне поручено перевести русскими стихами «De arte poëtica» Горация — поручение очень ответственное (перевод делается для философского сборника «Эстетика древних», редактор Асмус), но хорошо оплачиваемое (2 р. 50 коп. — строка). Договор уже оформлен. Между 12 и 15 обещают заплатить аванс в размере 25 процентов, это будет почти 300 рублей.

Город Москва — мне не нравится главным образом потому, что не обсажены улицы — я теперь убедился в этом. На днях был на Малой Дмитриевке, недалеко от второго кольца бульваров. Это — улица не в пример прочим — широкая и хорошо обсаженная — и сразу почувствовалось превосходство московской архитектуры над киевским подрядческим строительством. Чудесная улица! Освещен город недурно, почти все улицы асфальтированы, но на многих тротуарах остаются допотопные тумбы.

Жизнь здесь дорога, дороже, чем в Киеве. Заработки и приработки достаются сравнительно нелегко — люди страшно загружены, как правило.

Когда я буду в Киеве, выяснится после 12-го. Тогда напишу еще. Надолго приехать, вероятно, не смогу, а видеться хотелось бы непременно.

Тем временем — пишите, хотя бы по такому адресу: Москва 9, ул. Станкевича 17, кв. 9, Б. И. Роскошному, для Николая Константиновича.

Не хотите, адресуйте на Покровку 7, 127.

С тем пока что до свидания.

[Лютий 1935]                                                         Ваш М.

15

Дорогая Тамара Григорьевна!

Передала ли Вам Сонечка письмо, пересланное через руки — для Вас и Юрия Демидовича? Юрко Демидович пообещал Вам написать мне — да так до сих пор и не написал ничего. Непонятно, что с ним — занят или же не хочет путаться с людьми, пребывающими в немилости.

Нового, особенно в смысле нового и положительного, у меня нет ничего. Настроения угнетенные, в зависимости от нервов, погоды (совершенно не по сезону, отвратительной погоды) и неизвестности относительно завтрашнего дня. Достаточно Вам того, что с 26 февраля сместили человека, давшего мне работу и обещавшего отпустить в Киев, — так что даже эта маленькая радость для меня почти заказана, во всяком случае отсрочена. Сегодня утром, в полвосьмого утра, до того сгустилась тоска и боль, что мне уже захотелось плюнуть на все и бежать отсюда куда глаза глядят. Единственное, что удерживает, это соображение о том, что много затрачено энергии на московский эпизод, и в другой раз столько ее уже не найдешь в себе.

Отчего Вы пишете так мало и так редко? Что слышно в Киеве? Что говорят о моем бегстве? Покорнейшая просьба моя — пересказать все слухи, которые могут мне повредить, — рассказы о том, что я устроился на постоянную работу, что я где-то читаю лекции и тому подобные враки. Если б Вы знали, как отвратительны мне эти болтающие без удержу хохлы — всегда были отвратительны, а сейчас особенно. Если бы не воспоминания об озаренных нашим мальчиком днях, если б не три-четыре дорогих человека, я бы ничего не имел, кажется, против, чтобы мне совсем уже не видеть Киева. Позавчера случайно купил на улице около университета книгу Широцкого — здесь она стоит 3 рубля! — и до сих пор даже не раскрыл ее. Но это уже в прошлом.

Простите мне эти грустные и неприятные слова. Простите и не отказывайтесь время от времени писать мне. Поддержите Сонечку, если можете и если она поддается добрым влияниям.

Пишите мне прямо на Пушкино, где я живу вот уже дней десять: Пушкино, Северная жел. д. (Московской обл.), Гоголевская 1, Федору Андреевичу Гривину, для Николая Константиновича.

С тем до свидания. Состоится же оно когда-нибудь. Привет Вашим.

М. З.

Пушкино — дачная местность под Москвой, соединенная с городом электрической жел. дорогой. Лес славный. Недалеко от Пушкина мост через Клязьму. Пейзажи темные, но миловидные, здесь чувствуется, что и Левитан и Нестеров не выдумка, а реально существуют в природе.

28 февраля 1935

16

Дорогая Тамара Григорьевна,

Моя поездка в Киев, необходимая по соображениям внутреннего и внешнего порядка, — все время откладывается: некому дать мне разрешение — ближайшее начальство ушло, заместителя нет, и никто не знает, что ему делать.

Тем не менее я надеюсь рано или поздно в Киеве быть, видеться с Вами, посмотреть на свое разбитое корыто, посоветоваться с Соней, решить вопросы о дальнейшем житье-бытье и освободиться от ощущения, очень тяжелого, что все мое в Москве — служба, знакомства и прочее — не действительность, а призрак.

Вчера эти настроения были особенно тяжелы — четыре месяца со дня смерти. Ночь с 28 на 1 я не спал, первого чувствовал себя скверно от простуды и каких-то желудочных недоразумений. Только вчера к вечеру самочувствие стало понемногу улучшаться.

Между прочим, вчера была у меня неожиданная встреча: меня остановила на Леонтьевском переулке Раиса Мироновна (Цыпкина), известная Вам по ВБУ{237}. Она первая меня окликнула (я ее не узнал сначала) и очень подробно расспрашивала обо всем — она производит впечатление очень приятное, я ей рассказал о своей работе и планах. Теперь вот что. Если Вы будете видеть Киселей и ежели она сообщит Киселям обо мне и моей работе — попросите Киселей не говорить обо мне никому в Киеве. Я боюсь, что если начнут слишком много разговаривать, то это может очень мне повредить — в разных отношениях: и в служебном, и в квартирном.

Получаете ли Вы мои письма? Одно из них я послал почтой, другое передал через руки вместе с письмом для Юрия Демидовича.

Что слышно в городе? Что говорит Юрий Демидович? Как Ваше самочувствие и планы?

Пишите, не забывайте.

3 марта, утро                                                    Н. Зеров

Адрес мой: Пушкино Московской обл., Гоголевская, д. 1, Ф. Андр. Гривину, для Н. К. Пушкино — это дачный район по Ярославской ж.д.

Пишите мне, дорогая.

Н. З.

17

Дорогая Тамара Григорьевна,

Ваше последнее письмо такое чудесное, обстоятельное — большое за него спасибо. Я получил его 11, едва возвратился в Пушкино.

Доехал я в общем великолепно. Приключений не было, соседи попались приличные, обедал я, вернее, ужинал, в вагон-ресторане, вкусно и недорого (4.75). Плохо было одно: досталось мне верхнее место, и это несколько стеснило меня в движениях. Подъезжая к Москве, видел дачные местности по Брянской дороге — так себе, но есть два-три чудесных ампирных дома (кстати, привезла ли Вам Соня виды Полтавы?); верст за 50 до города видел какой-то красивый поселок над речушкой, сползающий с обеих сторон к воде и окаймленный лесом в нагорных частях. Под самой Москвой раза два эффектно появляется Новодевичий монастырь, но самый город не виден, панорамы нет. Нет достаточно высоких точек, чтобы обозреть такую махину, как Москва. Думаю, даже с Воробьевых гор она видна не вся, хотя горы высокие, не ниже Владимирской горки, сажен 30—35 над Москва-рекой (так говорят здесь, слово Москва не склоняется: Москва-река, Москва-реки, Москва-реке, Москва-реку).

Вчера был уже на службе. Начальство у нас новое — вчера познакомился, более компетентное, чем старое (но далеко не такое, что называется рубаха-парень, как то было). Вечером разбирал бумаги, привезенные из Киева, и вещи: кое-что привез из Москвы сюда, кое-что осталось в городе.

А теперь несколько слов о киевских делах. В университете я не был; не успел. Если кассир был по отношению к Вам любезен, вы, верно, справились уже с облигационной операцией. На всякий случай прилагаю к письму две маленькие записочки — одну по адресу кассира, другую — для Пархоменко, буде сей Пархоменко живет и здравствует в университете. Дело, относительно которого пишу ему, мудреное. В один из учебных годов, когда существовал Институт Профоса, я подписался на дрова; дров не получил, и денег тоже: в 1933—34 г. на этом деле сидела Петрова (вероятно, известная Вам по физмату, которая физматикам благоволила, а профессорскими дровами не поинтересовалась. Этим делом обещал мне заняться Иван Сергеевич Пархоменко, да так и не выяснил ничего до моего отъезда. Университетские деньги на счету «Київпалива» есть, нужно только выяснить, сколько именно из моей зарплаты вычтено (кажется, около 100 руб.), и, получив деньги от «Київпалива», возвратить их мне. Если будете в университете, поговорите с Иваном Сергеевичем и вручите ему мою записку.

В заключение о книгах: Ucrainica стоит у меня на разных полках.

На полке № 1 внизу журналы: «Книгар», «Бібліологічні вісті», «Життя й революція», на полке № 4 — беллетристика, на полке № 3 и 4 вся надстройка, и в застекленном шкафике — периодика. Когда нужно будет, возьмете себе шкафик и поместите в него все самое важное. Полки у меня не имеют задних стенок и, пожалуй, Вам не пригодятся. Шкафик неглубок, два ряда книг в нем не поместится. Если Соня будет выбираться, можно будет этот шкафик обменять на другой, более глубокий, и тогда, в два ряда его набивши, можно поместить в него половину моей украиники.

Пока мне бы хотелось, чтобы Вы побывали у Сони, посмотрели книги и написали Ваше впечатление. Я тогда сообщу Вам конкретно, что я сам считаю наиболее нужным мне для дальнейшей работы и подлежащим сохранению.

Думаю, списаться можно будет со всеми подробностями.

Покамест просьба не отстраняться от Сонечки, поддерживать с ней связь. Буду очень благодарен. За английским языком Вашим, т. е. за успехами я слежу: Пивоновская великолепная преподавательница для начинающих. Она хорошо дает основы.

Пишите же.

Ваш М. З.

На моем письменном столе лежит № 1 «Культуры и пропаганды». Если не трудно, возьмите этот № и отдайте его в отдел периодики. Буду очень благодарен.

[Березень 1935]                                                   Ваш М. З.

18

Дорогая Тамара Григорьевна,

Получили ли Вы мое письмо, посланное Вам вскоре после возвращения моего в Москву?

Я там просил Вас взять у кассира мои облигации (записка к кассиру была приложена) и, буде найдется у Вас время, переговорите с Пархоменко о возвращении Сонечке денег за недоставленные мне дрова (письмо Пархоменко было приложено).

Отсутствие сведений от Вас и вообще большой перерыв в переписке очень меня тревожит, тем более, что положение мое в Москве стало чрезвычайно тягостным и неприятным — затягиваются вопросы жилищные, есть неясности по денежной части, затруднения бытового характера. Не хочу писать подробно, чтобы не расстраиваться, т. к. нервы мои то напряжены, то в сильнейшей депрессии. Подавленные настроения бывают главным образом по утрам и достигают такой высоты или, вернее, таких низов, что прямо хоть вешайся. По вечерам часто настроения подымаются, и только-только выпью я чаю, мало-мальски не слабого, я уже не сплю, либо с ночи, либо утром часов с 5–6.

А тут подошли еще трудные дни (двадцатые числа), тяжелые по октябрьским и ноябрьским воспоминаниям, и я (не будь двух-трех хороших людей, принимающих во мне участие по человеколюбию) не раз побывал бы «на дне отчаяния».

Вот поэтому так горько мне не иметь от Вас никаких вестей, никаких справок и писем.

Я написал Соне — не знает ли она, что с Вами, но Соня не отвечает мне: вообще она пишет о том, что попадает в поле ее зрения, не отыскивая материала, не подготовляя вопросов исподволь, — видимо, нервная ее система не выносит сложных припоминаний — что и когда надо сделать.

Отсюда просьба к Вам, больше даже, чем просьба, мольба слезная не оставлять меня своим вниманием и письмами.

Пишите, дорогая, — иначе, ей-ей, пропаду я здесь.

27. III. 1935                                                            Ваш М.

Пишите по адресу: Москва 9, Станкевича 17, 9, Ульяне Александровне, для Н. К.

19

Дорогая Тамара Григорьевна,

Спасибо за письмо и за разрешенные сомнения. Мое письмо, посланное вчера, отменяется. Как жаль, что нет Пархоменко, он знал, в чем дело, ему не надо было рассказывать. Всякому новому лицу придется рассказывать все с самого начала. Может быть, поможет Латышева, я когда-то вкратце сообщил, что произошло, — но не уверен, разобрала ли она, в чем дело и с чего надо его распутывать, и, во-вторых, если она и разобрала, то помнит ли до сих пор. Какие мерзавцы все-таки эти месткомщики. Ведь все дело-то в том, чтобы взять со счета «Київпалива» не использованные деньги, посмотреть, сколько с меня было вычтено, и возвратить мне через культурно-побутовий сектор, согласно моему заявлению (я его подавал Пархоменко дважды). Мерзавцы водят меня полтора года, если не больше!

За готовность взять всю украинику спасибо, но хватит ли у Вас места, там ведь тьма книг! Где Вы поместите их?

Я не болен, но чувствую себя очень нехорошо. Службы у меня с сегодняшнего дня нет, но работа есть литературная в ИЗОГИЗе — перевод «De arte poëtica», гонорар за которую (аванс) еще не прожит (есть 130 руб.), и предложение одной редакционной работы, которую надо кончить до 15/IV и которая должна мне дать около 800 рублей. Оформлять ее я буду сегодня. Вот славно будет, если не уйдет из-под носа. Все ведь возможно.

Службу я ищу. Ее нужно иметь для облегчения жилищной проблемы, проблемы обмена и переезда. Но она и невыгодна. Отсиживая часы и живучи в Пушкине, я почти не имею времени на литературные занятия, материально гораздо более меня устраивающие.

Это распутье, неизвестность, выбитость из внешне данного уклада жизни мучит меня более всего. Что делать — неврастения!

Другое, что меня мучит, это беспокойство о Соне. Я точно виноват перед нею, что так долго не могу вырвать из постылой киевской обстановки, которая так угнетает ее психику. Но посудите сами, что я могу сделать при неясности моего собственного положения.

Третье — это одиночество мое в Пушкине и память об октябрьско-ноябрьских потерях, особенно острая в двадцатые числа каждого нового месяца.

Все это периодически делает меня сумасшедшим, и я тогда, в один присест, не думая, пишу совершенно невменяемые письма и, разумеется, расстраиваюсь еще больше.

Перевод мой по-русски в общем выходит, но идет в силу всех тех причин, о которых я пишу, туго и медленно. И как пойдет дело дальше — поручиться не могу.

А концы, концы в Москве какие! Одни концы столько времени съедают, что для человека, мечущегося, как я, пропасть можно, ничего не сделав.

Моя просьба к Вам — бывать у нас, Соне будет легче. И писать как только сможете часто.

Удержите же «невменяемого» от сумасшествия форменного, от сумасбродств.

28. III. 1935                                                            Ваш М.

В Москве грязь, серо, часто идет мокрый снег. Ходит грипп. Как завидую я Вашему солнцу.

Видите ли Юрка Демидовича?

20

6. IV. 1935

Дорогая Тамара Григорьевна,

То, о чем Вы мне пишете, конечно, возможно — и возможность такого исхода довольно ярко представляется и мне (жить в К., а сюда наезжать в связи с работой). Но, в отличие от Вас, это решение кажется мне почти капитуляцией. Когда проходят минуты слабости, я готов бороться до последнего — и о возвращении не думаю, не хочу думать.

Конечно, мне придется еще поехать — сегодня я увижусь с Кравчуком{238} и узнаю киевские настроения, поинформируюсь — буду я в Киеве числа 15—20—25 апреля, — но неужели Вы не чувствуете, что жизни мне там не будет, что если я и поживу спокойно (насколько можно мне быть спокойным теперь), то это только на год — на полтора maximum, а затем начинай сначала, а чем кончится, Бог весть.

Разумеется, мне здесь нехорошо. Нет якоря, нет полной уверенности — но все-таки я работаю как-то. Перевод «De arte poëtica» подвигается[580], гонорар здесь я получу в двадцать раз скорее, чем в Киеве. А главное, связи будут приходить сами собою — важно каждую минуту быть вблизи.

Материальные дела мои (перспективы) не блестящи, но будут ли они лучше в Киеве?

Конечно, Сонечку мне страшно не хочется оставлять надолго одну. Каждый день утром и вечером, не одурманив еще себя валерьянкой, и в минуты, когда валерьянка уже перестает действовать, я думаю о ней, о себе, о мальчике — и тогда мне кажется, что я начинаю с ума сходить. Я совершенно теряюсь, когда требуют от меня настоятельного ответа, когда надо принимать безотлагательные решения. А какая жестокая мысль, не погубила ли эта слабость в действии и Котусю! Не я ли виноват перед ним своей нерешительностью!

Но — простите. Не хочу Вас расстраивать. Дальше писать не могу. Может быть, еще напишу вечером. А пока — не передадите ли Вы Сонику приложенную к этому письму записку.

Письма, о котором Юрий Демидович говорил, я еще не писал. Напишу еще. Юрию Демидовичу кланяйтесь. И пишите, родная.

Ваш Н. З.

21

[Квітень 1935]

Дорогая Тамара Григорьевна,

Известие о Кулике уже дошло до меня. И правду сказать, немножко неприятно меня поразило. Возможно, он и в самом деле виноват, что не делал определенного упора на писательское производство. Но при всех своих недостатках он все-таки писатель и человек, разбирающийся в литературной специфике, в литературном мастерстве, не чета Щупаку и не ровня Коваленко.

Для меня лично он сделал немного, но за то, что он сделал — вспомнил в двух фразах на некоторых издательских собраниях, — я ему благодарен. Другие не сделали и этого немногого.

Относительно Вашего письма по существу не буду писать.

Возможно, увидимся скоро, тогда и взвесим все pro и contra.

Последние дни я довольно хорошо работаю над переводом горациевского письма к Пизонам (о поэтическом мастерстве). Скоро кончу — из 476 строк готовы 340. Говорили мне (Асмус, которому я читал несколько отрывков), что выходит неплохо. За русский свой язык я уже не боюсь. Как только окончу, сделаю себе праздник — пойду в Третьяковку на выставку Серова: выставлено до 800 вещей художника. Вы чувствуете, что это такое.

В приложении посылаю два сонета, написанных в самое последнее время. Один для цикла о Днепре — и должен связать первое звено («Святослав», «Розмова на пароплаві», «Anno 1787») со вторым, херсонским. Задуман он как ответ на сонет 4-й «Голос». Голос принадлежит Коряку, который некогда в одной из статей упрекал поэтов, что, говоря о Запорожье, они смотрят все в прошлое и мало вспоминают о будущем и перспективах. Не удивляйтесь поэтому задорности тона. Теперь еще бы одно стихотворение — патетическое, и цикл можно было бы закончить.

На этом пока что простите. Пишите, дорогая. А письмо йосипчуковское я уже обдумываю и пишу.

Ваш М.

Говорят, в Москве где-то открыта (для немногих) выставка Нестерова, работы последних 13 лет — но как попасть туда? — никто мне не сообщает. Увы!

До Миколи Чернявського{239}

Київ, 7 березня 1935 р.

Дорогий Миколо Федоровичу!

Не писав я Вам так довго тому, що просто не міг за перо взятись од болю і туги. Був уже відповідь зложив на Вашого докладного листа про мої сонети, скілька довідок і моїх читацьких вражень з приводу Ваших поезій, ранніх і пізніших, і не відіслав. Не було сили докінчити листа.

Про дружину можу розповісти Вам тільки те, що вона одужала цілком. Ні на серці, ні в нирках жодних слідів хвороби. Але настрої у неї ще важкі, як у мене. Ждемо весни, щоб опорядити могилу, — то, може, навіть виїдемо кудись, як уже й виїжджали, — до родичів у Полтаву.

Проте самі ще не знаємо, що робитимем далі. Тяжко лишитись у такому віці без надії на прийдуще.

Даруйте, що пишу так коротко. Дасть Бог, одійду якось — тоді напишу докладніше.

До Василя Чапленка{240}

1

Київ, Леніна, 82/7

4. XII. 1928

Вельмишановний товаришу!

Збирання українських сонетів — праця, як на мій погляд, і вдячна, і потрібна. А надто як Ви маєте на оці, хоч би в далекій перспективі, написати спеціальну про український сонет розвідку, подібну до праць Гроссмана про російських сонетистів або Євг. Боричевського про білоруських. Без спеціальної довідки, на жаль, не можу сказати, хто саме з «Молодої музи» писав сонети; але, навівши справки, дуже радий буду повідомляти Вас про окремі свої спостереження. Оскільки пригадую собі взагалі, молодомузці не були сонетарями; навіть найталановитіший із них, Карманський, був невільником найбанальніших чотирирядкових строф. Хороші сонети (з погляду побудування) можете знайти у Михайла Івановича Рудницького (Lwów, Cetnerowska 9, Dr. Michał Rudnicki) — цього епігона «Молодої музи» чи, може, краще: її Веніаміна (нар. 1889). Дещо можна знайти і в созвучного молодомузцям Мелетія Кічури (нині член «Західного Плуга» і живе в Києві). Ранні книжки його недоступні і для киян — нема їх і в автора, — але дещо є виписане у мене із рецензій «Української хати». Кічура — прихильник сонета «вільновідпущеного» і на цій підставі не зберігає строгої послідовності рим чоловіцьких та жіночих, що, здається, я й відзначив у своїй рецензії на його останню книжку в «Ж. й р.» за цей рік.

Із давніх українських авторів-галичан хороші сонети, хоч по-грінченківськи бліді змістом, писав Микола Устиянович (1811—1885).

В додатку посилаю Вам два сонети М. Рудницького, видрукувані в «Новій українській поезії», моїй книжечці 1920 року, і один свій із останніх{241}.

Щиро бажаю Вам успіху в Вашій роботі — вона може бути дуже цікава і несподівана результатами.

Ваш Мик. Зеров

Отчество моє: Константинович.

2

Київ, 12. XII. 1928

Вельмишановний товаришу!

Посилаю Вам ще три свої сонети{242}. Дуже радий знайти аматора цієї непопулярної у нас строфи. Крім посланих Вам зразків сонетної творчості М. Рудницького, у мене єсть іще скілька його сонетів — недрукованих, силабічних теж, але не таких яскравих. Якщо Ваша охота мати їх, — перепишу і пошлю.

Чи звернули Ви увагу, що я в сонеті про Іванів гай даю останній рядок шестистоповий? Це не випадок (я робив те саме в «Князі Ігорі» і в «Олександрії»). Мені здавалося, що при конденсуванні змісту в останньому рядку видовження його так само законне, як і в Спенсеровій строфі. Досі ніхто, оскільки мені відомо, мого відступу від канону не зауважив.

Ваш Мик. Зеров

3

Вельмишановний Василю Кириловичу,

Вашого листа — дата 29. X. 34 — я одержав тільки вчора, 14 листопада: кілька день пройшло, поки він перейшов з університету до мене на помешкання.

Ви не помилились, заадресувавши його в Київ. Я тим часом ще тут, хоч не знаю і не можу поручитись, що, скажімо, року 35-го не опинюся десь інде, в пошуканці душевного спокою.

Два тижні тому у мене вмер од скарлатини єдиний син, десятилітній хлопчик, обдарований інтелектуально і сердечно. За день перед його смертю заразилася тим самим дружина. Тепер вона в лікарні — довідалась про малого і, самотна, серед чужих людей, тяжко все те переживає. Через місяць ми з нею побачимось, і хто знає: може, доведеться «зміняти обстановку».

Проте до Вас і до Ваших «Пиворізів» це не має жодного стосунку. Тим часом — я в Києві, не можна сказати, щоб «не при собі» (sic!). Листи з Ашхабада доходять — правда, не без ушкоджень (так, напр., вложеного Вами в конверт сонета я не дістав) — але все-таки не в астрономічні реченці. Отже, «Пиворізів» присилайте — я їх прочитаю з приємністю: вісімнадцятим віком я колись займався і донині ще люблю його, хоч знаю не так добре, як би хотів.

Сонети свої Вам посилаю при цьому. Трохи, бо не маю путнього паперу — писати ж на чортзна-чому, де літери не випишеш, щоб вона тобі не розпливлася, — то є, як на мене, мука нестерпна. Сонети я пишу досі: маю їх, ориґінальних, 79, перекладних 26. Щоб мав якісь досягнення в техніці, по совісті не можу сказати — навпаки, мені здається, що синтаксична одноманітність, обмеженість лексики, вимушеність і повторність рим скоро покладуть край моєму сонетофікаторству.

Щодо перекладних речей, — то, безперечно, над перекладним сонетом я ще попрацюю. Маю добрий намір зробити антологію класиків сонета — дати дещо з Vita nova Данте, кілька речей Петрарки, можливо, Тассо. Із французів у мене вже є десять речей Ронсара і дю Белле, вісім сонетів Ередія — треба ще Банвіля, Ж. Делорма (Сент-Бева). Із німців думаю перекласти дещо з «Опанцерованих сонетів» Ріккерта і з «Венеціанського циклу» фон Платтена. Потім підуть англійці — Сідней, Спенсер, Шекспір, Вордсворт, Баррет-Броунінґ, Суїнберн, — росіяни, поляки — всього має бути до 30 авторів і близько 120 речей. Дещо з того вже зроблено (Міцкевич, наприклад) — дещо за «пределами досягаемости», як Камоенс. Де дістати португальський текст і хто поможе у ньому розібратись? А як без Камоенса в антології сонета? «Им скорбну мысль Камоэнс облекал».

Поки що прощавайте. «Пиворізів» жду. На всякий випадок через два-три дні після цього листа шлю одкритку. З двох щось одно повинно ж прийти.

Київ, ул. Леніна, 82/7                                      Ваш М. Зеров

15 ноября 1934

4

Вельмишановний Василю Кириловичу,

Одповідаю на Вашого листа коротко і по пунктах — на прозі взагалі не розуміюся і не знаю, як про неї писати: сам за все своє життя не написав ні одної навіть новели.

Отже, 1) Чи до речі Козку іменувати паном? Думаю, що до речі, оскільки самі дяки себе так іменували. Як Лукію — не знаю! Може б, добродійкою, господинею чи як інакше. Чи варт замість Козка писати Кізка? Думаю, не варт. Старшина в 20—40-х рр. свої прізвища полонізувала, духівництво мусило їх наближати до книжної мови, отже, і такі фонетичні з’явища живої мови, як ікання, мабуть, було не властиве їх прізвищам. Приклади Вам знані з правописних словників: Котляревський, а не Котлярівський; Артемóвський, хоча тепер говоримо: Артéмівська округа.

2) Чи не вульґаризуєте Ви мови? Думаю, що ні. Але я заперечував би проти надто великої печаті етнографічних замилувань, що лежить на ній. Я би намагався бути стислішим, систематично перекреслюючи зайві слова: «як ото бузувір отой» — надто там, де Ви, як автор, говорите від себе. Я проти і таких конструкцій, як «Розбивши вітер чорні хмари ліг біля моря відпочить». Я їх знаходив у Державіна і в Котляревського — очевидно, це жива риса розмовної синтакси XVIII віку і в російській мові, і в українській: в російській мові од цієї синтаксичної «фігури» одмовились, чому держатися її в українській, коли логіка в ній замулюється, а не розпрозорюється?

Менше я давав би і цитат. Чому Козка в «Хроніці свого життя» пише конче словами і фразами Турчиновського? Чи не наводить це на думку, що автор не має достатньої кількості джерел і не свобідно розпоряджається матеріалом?

3) Щодо непристойних натяків — що ж! їх не так і багато у Вас. До того ж, коли Ви не хотіли цілком одходити од Гоголя, то вони цілком на місці.

4) Варіант з щасливим закінченням повісті гірший. Мотря, яка годиться утікати з Кал., неприродна: надто легко соціальні грані в XVIII в. не переступалися, і навряд чи були в старосвітських старшинських родинах такі романтичні історії з викраданням за звичай, як то повелося в кінці XVIII, початку XIX в. в дворянському товаристві. Мотря Кочубей чи не виняток? І Мотря Кочубей все-таки не «товща» старшини козацької, не провінціальна гуща класу.

Далі — чи не здається Вам, що зустрічі Мотрі і приймака надто ідилічні — навіть у саду відстань межи ними повинна бути більша. Чи не надто близьким до міщанського звичаю виглядає у Вас хатня обстановка Борсуків?

5) Переходжу до мотивування.

Ясно, що Ви спочатку мали написати ідилію — і через те, коли реалістичні риси в остаточному варіанті згустили, то не все з старого ідилічного письма було вичищене і зосталося як протиріччя новому фабульному розвиткові. Каленик спочатку цяця, а потім нараз вказується чортзна-чим — чи не треба спочатку характер його причорнити, запідозривши його добре ставлення до Купер’яна-Лукії, показавши панського «прихлебателя» в епізоді з курохватами і т. д. Так само Лукія — чи умотивована внутрішно її зрада спочатку Купер’янові (sic!) і дякові — потім. Може, і її характер треба було б з самого початку не давати в таких світлих тонах. Чи не надто фраґментарно подано інтриґу дяка-супротивника? Полковник-титар міг священикові наказати взяти героя до причту — але чи достатньо для того піклування самої Лукії? Де парафія, яка договорювалася з дяком? Де боротьба в громаді, що привела до розриву з одним дяком і договору з другим? А потім, чи не могли два дяки умоститися в одному причті, і боротьба межи суперниками бути спричинена хоч би тим, що Ваш герой-пиворіз освітою, кунштами, роботою в школі і більшою звичайністю («обхождением») здобув перше місце в приході, відсунувши супротивника, що, скажімо, знав тільки хавтури та хазяйство?

6) Ви часто посилаєтесь на пізніші мемуари героя. Чи не вважали б Ви за потрібне підкреслити, що його покріпачення було тільки епізодом, який завершився потім поворотом до «первобытного состояния» — про це можна було б натякнути десь раз або два в самій повісті. Тоді б драматичне закінчення не вимагало такої перечистки характерів, і тон неспішної, в світлих тонах даної характеристики цілого життєвого порядку був би виправданий (одночасно не замазуючи рис реалістичного, соціального малярства). І Ваша позиція повідача була б позиція побутового коментатора власноручно написаної героєм хроніки свого життя.

7) Взагалі про стиль. Чи не надто багато у Вас від Нечуя і Ореста Левицького? Чи не варт було б модернізувати якось пейзажі, intérieur’и, характеристики? Давати їх не конче прямо від автора, а посередньо і коротше, конденсуючи вирази.

8) Нарешті про останнє — постать Вашого героя. Ваша трактовка пиворіза, розуміється, екземплярна і навряд чи може бути узагальнена на всю цю професійну групу — але вона не є нереальна. І в цікавості їй не можна одмовити. Це філософ-споглядач, гармонійна людина, якій усе приступно, що нічим у благості своїй не гидує, якийсь Франциск Ассизький з скандальною славою та сумнівною репутацією. Як художній образ він досить повний і зусюди, з усіх боків обмальований.

На тім, даруйте, хочу урвати. Очевидно, біда не ходить одна: маю ускладнення по громадсько-академічній лінії — хто знає, може, здибаємося ще в Ашхабаді, тяжко мені в Києві з нервово-пригнобленою дружиною, з тяжкими споминами і переживаннями. Якось тяжче вийшло з літературними розмовами, аніж я сам сподівався.

Привіт дружині і малому.

14. XII. 1934                                                         Ваш М. З.

5

Вельмишановний Василю Кириловичу,

Ваш лист знайшов мене у Москві, в гуртожитку «Дома ученых», куди мені його переслала Людмила Василівна Кошова, давня моя і всієї нашої родини приятелька. Її адресою (Київ, вул. Воровського 8б, Горплан) Ви можете ще скористатися раз або два, коли захочете мене знайти. Бо я стою на роздоріжжі і сам не знаю, де ще отаборюсь.

Радий, що моя рецензія припала Вам до вподоби. Автори бувають здебільшого дуже дражливі, і я тепер боюся їх зачіпати. Хто його знає, може, образиш чим.

Ви нагадуєте мені, що я забув про Ваш гумор. Можливо. Я не люблю українського гумору — він якийсь фізіономічний, мімічний, нелітературний з самої своєї природи. Мені здалося, що він і у Вас своїм поворотом до етнографічної стихії таїть небезпеку перетворитися у щось подібне до народної гумористики… Припускаю, що я суджу помилково: для того треба було б ще раз перечитати повість, щоб мати право виносити під тим поглядом певний вирок.

Найцікавішим у Вашій повісті мені видається герой. Я розказував про Вашого пиворіза Сергію Івановичу Маслову — і він старанно, звичаєм своїм наніс Вас на картку, щоб не загубилась пам’ять ще про одну трактовку дяківської фігури.

Про мої сонети Ви судите надто ласкаво. На мій погляд, ні про яке мистецтво слова говорить не доводиться. Все те сухарі, «сухарна продукція»; вірш ніде не пливе, а скрізь і завжди підганяється, приладжується. Поезія для хатнього вжитку. Втім, коли хочете дещо одержати — я до Ваших послуг. Тільки напишіть, щó Ви маєте уже з моєї продукції, крім «Камени» з 16 її сонетами, щоб я не прислав Вам чогось зайвого. Знаєте Ви «Верґілія» («Мужик із Мантуї, повільний і смаглявий»), «Близнят», «Водника»? Скільки сонетів Вам відомо з циклу «Завжди перечитувані» etc?

А тепер, коли охота, читайте.

[Початок 1935 р.]{243}

6

Дорогой Василий Кириллович,

Ваши ноябрьско-декабрьские письма получены мною в такую пору, когда я был на отлете из Киева и никаких перспектив перед собою не видел. Это, вероятно, отразилось и на моих письмах Вам. Мне было бы, однако, очень неприятно, если бы их краткость и сухость Вы сочли за доказательство моего нежелания поддерживать с Вами переписку. Сонет, его теория и практика, как и вопросы историко-литературные (кроме современной украинской литературы, которой я не занимаюсь — неинтересно!) сохраняют для меня прежнее очарование, и писать Вам на эти темы я буду очень рад.

Из штемпеля и нижеписанного адреса Вы заключаете, что я в Москве и, видимо, решил остаться здесь подольше. Это так и есть. Я даже заручился кое-какой литературной работой — перевожу (по-русски) «De arte poëtica» Горация для сборника «Эстетика древних», который выходит под редакцией, возможно, известного Вам В. Ф. Асмуса.

Виделся я здесь в Москве и с Александром Ивановичем Белецким. Он, как всегда, мил, саркастичен и деятелен. Подписал договор на сборник об европейских сатириках, взял 2000 аванса и укатил в Харьков.

Сонеты свои я Вам готов присылать, только не все сразу. Этого я выдержать не могу.

Итак, вот Вам мой адрес — не удивляйтесь языку письма (так говорят кругом, а я пишу не дома) и пишите.

Ваш Мик. Зеров

Москва, 9, ул. Станкевича 17, кв. 9, Борису Ивановичу Роскошному, для Н. К., или же: Пушкино Яросл. ж.д., Гоголевская ул., д. 1, Федору Андреевичу Гривину, для Ник. Конст.

Москва, 26 февраля 1935

7

Дорогий Василю Кириловичу,

Спасибі за листа, він прийшов дуже до речі, саме коли я збирався писати Вам вдруге.

Рада бути стоїком, на жаль, не для мене: не з того людського матеріалу зліплений.

Київські літературні і літературознавчі справи в цілому мало мене хвилюють. Обтято, обрізано — і нехай там хоч світ валиться. Зрештою, вони тратять більше, ніж я. Розуміється, прикро трохи, коли подумаєш, що в Москві я рядовий літературознавець, а в Києві найсильніший, тобто найбагатший органічним знанням процесу і хистом до синтезу фахівець української літератури і з погляду саме марксистського літературознавства корисніший од Коряка з Колесником — але мало од чого не буває людині прикро. Тут аби не втратити творчого хисту — а писати на українські теми можна і в Москві.

А ти, Марку, грай! — девіз непоганий. Особливо, коли Маркові нічого іншого не зостається і коли це є єдине, що він може робити.

Ваші практичні поради — перекладати «De arte poëtica» і по-українськи — приходили в голову і мені. Буде час — зроблю неодмінно, тим більше, що моя «Антологія римської поезії» може розростатися ad infinitum: ніхто її тепер не друкуватиме, отже, рамок ніяких передо мною нема.

D’inachevé у мене взагалі не менше, як у Кузьми Пруткова: «Енеїда» Верґілієва, не доведена до половини (4 ½ пісень з 12-ти), «Балладина» Словацького, покинута на 2-му акті, «Борис Годунов», зроблений начорно і ще остаточно не перебілений. Взагалі ж маю програму-maximum і, аби тільки хто взявся мене годувати, працював би над нею, не одриваючись од стола. Там і хрестоматія класиків сонета, уже розпочата, і «Зимова казка» Шекспіра, і «Іфігенія» Ґете. Не кажу уже про історично-літературні задуми, яких стане не на один десяток друкованих аркушів.

Але кому це тепер потрібне? Крім мене самого та ще двох-трьох десятків приятелів, розкиданих острівцями «по лицу земли русской»?

Про статтю в «Літературній газеті» на Якубського — знаю (6—10. III був у Києві, бачився з Якубським і говорив про автора статті). Це — один із найбездарніших аспірантів Київського університету, давній сільський учитель Парфеса. Торік він лизався до мене, співчував і говорив різні щирі слова — на Якубського він сердитий, як на декана, що засвідчив його нездатність — inde ira! Якубський, проте, устояв, а Парфеси в аспірантурі тим часом не поновили, — дарма палив світло і вимучував з себе статтю. Словом, звичайне характерне явище хохлацького «коварства» і «малороссийской шатости».

Але годі про Київ. Тим часом я туди з доброї волі повертатися не хочу і не мислю. Попробую осідати тут. За обіцянку літніх одвідин дуже вдячний. Побачимось — поговоримо —

о бурных днях Кавказа,

о Шиллере, о славе, о любви.

Тим часом пишіть. Адресу Ви маєте, листи доходять сюди акуратніше, як доходили в Київ. Будемо держатися одно одного.

18. III. 1935                                                          Ваш М. З.

8

Дорогий друже,

Разом з цим листом посилаю Вам свій сонетарій, майже у повному його вигляді, № № 1—100. Нема тільки шести речей (двоє про Київ — «З лівого берега» і «Традиція», «Incognito» із циклу «Cor anxium», «Чернишевського» із циклу «Культуртреґери», «Pro domo» («Яка ж гірка, о Господи, ця чаша») із «Ars poëtica» і «Присвята» — із «Tarde venientia»).

Неестетичний вигляд прошу мені ласкаво подарувати: препоганий папір і чорнило з дефектами (роз’їдає дуже скоро перо, і тоді перо починає на кожному слові зачіпатися за папір). Отже, коли Ви не надто великий охотник збирати літературні документи і якщо в Ашхабаді є добрі машиністки, Ви можете заспокоїти моє сумління, оддавши мій сонетарій переписати, а тоді знищивши рукопис.

Коментарі я дав під деякими поезіями, а тепер шкодую — їх треба або не давати зовсім, або дати трохи більше, щоб увести Вас у своє сухарне виробництво. Отже, прийміть до уваги ще кілька відомостей про приводи до написання окремих речей.

Крим. «Чатирдаг 1—2». Враження од першого погляду на масив із станційного ресторану «Таушан-базар» по дорозі з Сімферополя до Алушти. 3. «Партеніт» — епіграф із Бориса Коваленка. «Біля джерел Качі» — альбомна дурничка, написана одній товаришці подорожі в Козьмодем’янівський монастир.

Мотиви Одіссеї. 1. «Лотофаги» і 2. «Лестригони». Поезії, які я в свій час мало кому й читав. Наші критики можуть доглянути в першій апологію примусової українізації, а в другій під лестригонами побачити себе самих. 3. «Kapnos tês gaiés» — заадресований до приятеля авторового, що покидає Київ і всю київську околицю, дорогу різними спогадами («старосвітський дах» і т. д.). 4—5. «Телемах у Спарті». IV пісня «Одіссеї» причарувала мене здавна, ще в гімназії. Образ Єлени в ній справді знаменитий, нічого схожого з «Іліадою»: дозріла краса, гієратична повага, матірня добрість — і втаємничення в єгипетську науку…

Книжки і автори. «Леґенда однієї садиби». Поправте ласкаво «Історія» на «Леґенда». Повість існує і в українському перекладі, явно не з ориґіналу — в ЛНВ, під назвою «Інґрид».

Poor Yorick. «Kosmos». Образ світу — лотоса над темною тонею ріки — взятий з J. Lahora (Казаліса), французького парнасця (див. Гіляров, «Предсмертные мысли XIX в.»).

Cor anxium. 1. «Сон Святослава» дійсно приснився мені. Остання терцетка — зарисовка пейзажу, — те, що видко з мого вікна. Я прокинувся і підійшов до балкона, щоб прогнати владу сну. Взагалі весь цикл про «щемлячі» настрої — неврастенічний.

Дніпро. Приглянувшись до дат, Ви розрізните два поклади, що виникли після подорожей 1930 і 1934 году. Замикаються вони сонетом 5-м («Відповідь»). Образ Івана в цьому сонеті взятий з Довженкового фільму (знаменитого фільму, на мій погляд). Сонет 4, з яким він перекликається, є переказаний своїми словами докір Коряка, що наші поети, пишучи про Дніпрельстан, починають з минулого.

Tarde venientia. 1. «В травні». Сонетом цим автор ушанував улюблений свій кленок, що справді як кров буває на світлі ліхтарному, коли листя молоде. Назва «чорноклен» умовна. Це не чорноклен — він зветься якось інакше, іменем ботаніка з німецьким прізвищем. 2. «Щасливий, хто не знає», 3. «Визволення» і 4. «Чорніє лід біля трамвайних колій» — написані зумисне зниженою лексикою, щоб дати враження безпосередньої, невимушеної розмови з друзями.

Будівництво. «Брама Заборовського» (1—2) навіяна «Будівлями» Бажана.

Культуртреґери. 3. «Куліш». Відомість, що Куліш, умираючи, рвався писати і робив відповідні рухи, — взято з біографії Шенрокової («К. ст.», 1901). 4. «Горленко» спрямований проти статті Дорошкевича, в основі справедливої, але сумарної, грубої, позбавленої справжнього історизму (сенс літературного з’явища різний на різних етапах).

Зодіак. Не треба думати, що цей цикл матиме коли-небудь 12 поезій: назва умовна, аби тільки об’єднати якось ліричні переживання, навіяні зоряним небом (автор його картиною захоплюється майже так, як Вороний або Кант). 3. «Близнята». Фоном поезії є пейзаж, садиба С. Ф. Фещенка в Баришівці. Точкою зору взято одно місце, з якого я брав меридіан, щоб точно визначити час по зорях. О. Ф. Б., який знає садибу, — коли я прочитав йому сонет, — сказав зразу: «Так це ж Ваш сад у Баришівці, взятий з астрономічного пункту». 4. «Водолій» — враження ночі 11/12. VIII. 1900 р., коли мати везла мене з Охтирки в Зіньків, щоб я перебув дома кілька день перед заняттями в гімназії, куди я поступив допіру —

— и я, как первый житель рая,

лицом к лицу увидел ночь.

Поети Плеяди. Жоакен дю Белле (1525—1560), приятель Ронсара і теоретик його школи, автор «Оборони і висвітлення французької мови». Із його книги «Regrets» я взяв одну лише поезію — патріотичну, що мотивом «дыма отечества» перекликається з Гомером — і де цей мотив ще не пішов по стежці княжнінсько-грибоєдовської інтерпретації. «Antiquités de Rome» — досить велика книга, поезії звідти взято без додержання принципу логічної послідовності, отже, їх можна читати і в іншому порядку: II, III, І, IV.

Diversorum poëtarum hisus. «Ave vita» Зенона Пшесмицького (p. 1861) вибраний з міркувань, аби не пропустити ні одного сонетиста польського. Взагалі ж найкращий з них Міцкевич, є прегарні речі у Асника, Тетмаєра. Ридель зовнішній, а Стафф, хоч і пише сонети, але специфіки змісту в ньому не шукає.

Пейзажі. 2. «В Донбасі». Ст. Ниркове, село Миколаївка, 20 верст од Лисичанська. 4. «Дороги степові» — Побиванка і Шведська могила під Полтавою. В «кучах» возять здебільшого по Зіньківському шляху опішнянські горщики.

Образи і віки. Всупереч загальній думці, я вважаю, що більшість цих поезій наскрізь сучасна. Це спроби знайти світоглядні позиції в революцію — для прийняття її. Теми: 1) Сенс життя («Гільгамеш»), не шукаймо його в релігійній догмі, в старих казках; 2) «Хірон». Тема його: перемога культури над стихією, 3) Тема цінності почуття («Тезей»), 4) Тема здорової молодості («Саломея», «Навзікая»), 5) Тема цінності технічних здобутків («Олександрія»).

Ars poëtica. 2. «Данте». Поезія, якої я не розумію: подібно до «Сну Святослава» («Cor anxium»), ця річ мені приснилась. 4. «Читаючи поета» — катрени, перекладені з Фофанова, терцети містять полеміку з його романтичними обносками.

Програма дальшого сонетописання передбачає — а) доведення числа перекладних сонетів до 100 (єсть їх приблизно 25) і б) перегляд і остаточне вишліфування ориґінальних — з погляду фонетики і синтакси. Синтакса особливо страшна: структура сонета може повести до найнуднішої одноманітності, коли за тим спеціально не стежити.

Перша частина буде надрукована, принаймні готуватиметься до друку. Друга частина надбання сонетного, як надто інтимна, існуватиме тільки для кількох авторових приятелів і ніколи не вийде з тісного кругу споживачів. Я каюсь тепер, що включив кілька ориґінальних поезій в «Камену» і тим дав привід несумлінним людям à la Колесник тлумачити їх криво і навскіс. Наші мудреці не розуміють, що коли мати трохи більше дотепу, як вони мають, то кожен твір можна витлумачити як підозрілу алегорію — чи то алегорію доброякісну.

Щó, наприклад, зробили з «Лісовою піснею» Василенко і Коряк — жутко! Взявши їх за зразок і трохи підшаржувавши — при добрій дозі смальцю в голові, — можна довести цей засіб інтерпретації до цілковитого абсурду.

Однак пора кінчати. Тепер Ви матимете повний образ мого сонетарства. Правда, він трохи ослабить ту високу характеристику, яку Ви зложили в своїй книжечці про сонет — але дасть матеріал для справедливішого судження, підкресливши моменти інтимні, особисті. З тим прощайте. Привіт Вашій родині. Пишіть.

30. III. 1935,                                                             Ваш М.

Москва

9

Дорогий Василю Кириловичу,

Посилаю Вам початок «De arte poëtica». Щоб Ви бачили, як тут працюється, і могли висловитись про перспективи перекладу тієї ж речі на іншу мову.

Мені здається, що невимушений тон розмови являє небезпеку — як би не навульґарити трохи, не збитися на грубу гутірку. Втім, думаю попробувати.

Позавчора послав Вам Sonnetarium, а третій день тому — коментаря до нього.

Будьте здорові і напишіть, чи одержали?

2 апреля 1935                                                       Ваш М. З.

10

Дорогий Василю Кириловичу,

Листа Вашого одержав, повернувшися з Москви, і дуже Вам за нього вдячний. Бо добрі і бадьорі настрої тримаються у мене недовгий час — приходять години зневіри і депресії, і тоді такі листи, як Ваш, бувають дуже помічні.

Збірник сонетів Вам уже посланий, і, можливо, в цю хвилину Ви вже тримаєте його в руках. Що сонетів там поганеньких аж занадто багато, то мене обходить якнайменше — мені прикро головне те, що він (збірник) погано переписаний. Але дарма: буде папір і змога, віддасте його перебити на машинці… А ні — обійдеться і так. Важно, що перед Вами майже вся моя сонетна продукція, і Ви можете винести про неї присуд на матеріалі повнішому, як у свій час, коли писалася книжечка про сонет.

Що Вам робити з Мотрею, я, хоч убийте, не знаю. Про мене хоч і уводьте її в півчу — нехай буде прообразом пізніших дівчат, що співали у церковних хорах. А надто, коли це потрібно для фабули: фабула в даному разі ніби ultima ratio… Втім, не забудьте — я Вам про це пишу не вперше, — що я повістями ніколи не грішив, і мої ради повинно брати з великою пересторогою.

«Марини» Рильського я не люблю. Мені здається, що не можна писати епічних творів: 1) не попрацювавши над епохою і 2) не знайшовши якихось нових принципів епічного оформлення. Про форму пишу тут як про елемент змісту. Справді, як можна тепер, пишучи про кріпаччину, напирати переважно на прелюбодійний гріх і повторяти блаженної пам’яті Шевченкові поеми. В свій час вони були ефектовні, — але тепер хочеться чогось реалістичного і глибшого, од чого б пахло економікою і соціологією, на зразок «Пошехонської старини»…

Не до вподоби мені і назва. Перший варіант був щасливіший — «Марко і Марина» (анафора на м і імена звучать узагальненіше, «символічніше»).

Проте окремих інтересних епізодів у поемі не одкидаю. Єсть прехороші абзаци, не кажучи про окремі рядки і рими.

Про Коряка не пам’ятаю, в якому я писав розрізі. Забув. Взагалі, чого я пригадав його? Не може бути, щоб якось нарочито, а не принагідно… Чи в фаворі він, Ви питаєте? Не знаю. Але що, не вважаючи на те, що це неук і халтурщик, його тримають у видавництві як редактора класиків — це я знаю. А як він видає класиків, досить однієї «Енеїди» Котляревського з його передмовою. Це якийся гопак невігластва. Там він пробує чимось і проти мене поорудувати — між іншим, не подобається йому, що я назвав Дашкевича академіком. «Зеров не пише про те, що це був академік духовної академії» і т. п. Ідіотина наколотив колоту, а того не знає: а) що професори духовної академії академіками не звалися, б) що Дашкевич був обраний членом Всеросійської академії за рік до смерті, отже, на титул має право, в) що ніколи Дашкевич у духовній академії не викладав, г) що, правда, є один персонаж (в повісті Нечуя-Левицького), що викладає в духовній академії і має подібне прізвище, але повної тотожності у прізвищі немає — Дашкович не те, що Дашкевич. Крім того, Нечуїв Дашкович списаний (невдало) з Памфила Юркевича (1827—1874) і за нього ні Дашкевич, ні я відповідати не можемо.

І це не тільки з Дашкевичем. Все, що він не напише, однаково геніальне.

З якого приводу Ви згадали про мій переклад «Енеїди»? Він стоїть на місці, бідолаха: І, VI, VII і VIII пісні перекладені цілком, а IX дійшла до половини епізода про Ніза з Евріалом, та так і замерзла.

Велика антологія, де даний Лукрецій, Катулл, Верґілій і pseudo-vergiliana, Горацій, Тібулл (і preudotibulliana), Проперцій, Овідій, Персій, Лукан (уривки з «Фарсалії»), Стацій (чудовий вірш про безсоння із його «Silvae»), Марціал, Ювенал (III і IV сатири), поети антології, Клавдіан, Авзоній, Рутилій Намаціан — всього до 100 поезій — так само лежить без найменших перспектив на майбутнє видання.

А робити все те «мишам на снідання» нема охоти… Язик розвивається. Коли захтять мої переклади видавати, можливо, вони уже будуть старі і кумедні, як для нас переклади Кулішеві або Старицького.

Російський переклад «De arte poëtica» іде незле. На сьогодні маю уже опрацьованих 250 рядків. Здається, буде не гірше, як у Дмитрієва.

На доказ посилаю Вам 135 рядків, які хоч і тяжко, а можна розібрати — в рукопису, який я хотів зробити остаточним, а потім став знову переробляти.

Бувайте здорові і пишіть.

[Середина квітня 1935 р.]                                      Ваш М. З.

11

Дорогий Василю Кириловичу,

Уявляю, як Ви дивуєтесь в Ашхабаді, одержуючи од мене листа за листом. Не дивуйтесь, а зрозумійте. Листи для мене перепочинок. Беруся я за них, коли цілоденна втома не дає робити нічого іншого, і пишу їх з великою радістю, бо розмова з далекими друзями відриває од прикрих думок про свій життєвий крах.

Думаю, що скоро одержу од Вас листа про Sonnetarium. Радий був би зауваженням про продукти свого сухарного ремества. Я не дуже великий прихильник власного хисту поетичного і уважаю, що коли і мав десь на початку 20-х рр. якусь його тінь, то тепер уже рішуче нічого з того не зосталось. Моє враження, що мої речі останніх літ слабші від сонетів «Камени», хоча технічно, можливо, ніякого занепаду (крім «повторності» синтаксичних заходів) тим часом іще не видно. Мої читачі (подібні до Вашого збірники дістали 2 особи, а менші, поезій на 35—50, четверо) запевняють мене, що моє враження дійсності не відповідає, але мені здається, що вони просто або компліментарять, або не хотять сказати правду.

Втім — дарма. Це не має ваги. Все одно: слави добувати сонетами не збираюсь, а свій обов’язок бути сторінками з інтимного щоденника, рефлексами читання і думок щоденних вони виконують, отже, для домашнього вжитку годяться. Можливо, писатиму колись мемуари: от і готова канва: хронологічні дати і записи головніших вражень.

А тепер ще кілька слів про їх графічний вигляд. Уявіть, я ще й досі побиваюся, що послав їх Вам на такому папері. Але тоді по цілій Москві не можна було дістати нічого подібного — ну хоча би до цього паперу, на якому пишу до Вас зараз.

В додатку посилаю Вам ще два вірші — один давніший, з грудня місяця, писаний під враженням споминів Пантелєєва (Л. Ф.) — проект казки Салтикова, в основу якої, очевидно, лягла доля Чернишевського, казки, що так і не була скомпонована; другий новітній, всього кілька день переписаний із нотатки. Беріть їх до своєї колекції.

Будете писати, розкажіть принагідно, як Вам у Ашхабаді працюється; що таке той Сад Кеші, що я раз у раз позначаю на конверті, справді сад чи, може, якийся саманний базар, який люд у Туркменії і клімат… останнє, очевидно, в суб’єктивному аспекті.

Вашій родині привіт од далекого приятеля.

[Середина квітня 1935 р.]                                 Ваш М. Зеров

12

Дорогий Василю Кириловичу,

Вашого листа з повідомленням про сонети нарешті одержав: я боявся, що мій збірник прийде з великим запізненням або не прийде зовсім. Тепер я готовий сказати: «Нині відпущаєши».

Компліменти залишаю на Вашій совісті. Що Вам так подобається у тих сухарях, правду кажучи, не розумію. Коректність і стислість вислову, на жаль, є не що інше, як брак ліричної енергії, невміння дати належний розвиток і належні варіації ліричній чи ліро-епічній темі.

Ваші міркування, що таке сонет, строфа чи жанр, — для мене розв’язуються так: і строфа, і жанр (вірніше, жанри). Хто Вам забороняє написати поему сонетами? Здається, хтось із чехів так і зробив{244} — Челаковський чи Колар (не знаю я їх, ніколи жодного в очі не бачив, тому і плутаю). Тим часом сонет Ередія, безперечно, жанр — ліро-епічна мініатюра окремої схеми, особливого рисунка.

Можна взяти зворотний приклад. Візьміть строфу «Євгенія Онєгіна» — надайте їй значення відокремленого вірша, поряд з чотиристоповим ямбом допустіть п’ятистоповий хорей і п’ятистоповий ямб (навіть шестистоповий) — і матимете жанр «сонетоїда». Колись межи 1920—1923 я зробив кілька таких спроб — і в шуканні канонічних форм, може, іще наважусь такі сонетоїди писати.

З списку речей, на Вашу думку, кращих, бачу, що ми з Вами розходимось в оцінці. Для мене такі речі, як «Лотофаги», «Лестригони», «Kosmos», «Сон Святослава», «Водник», «Близнята», «Чорніє лід біля трамвайних колій» — кращі од портретів і од античних тем.

Сонети полемічні дані ради композиції збірника. До того ж вони мають значення спроби: якою мірою можна розпрозаїчувати сонетну форму.

Із циклу «Дніпро» мені найбільше подобаються: «Двері у стіні». Решта — так собі!

Посилаю разом з цим іще шість поезій — в дистихах. Один із московських приятелів одкидає їх цілком, як речі наскрізь умовні, — а я — нічого, батьківської уваги їх не позбавляю.

Таким чином, зостається Вас познайомити ще з олександрійськими строфами в 12 рядків. Частина їх увійшла до «Камени», частина не опублікована.

До «Літературного критика» зайду і спитаю.

З тим бувайте здорові і пишіть.

25. IV. 1935                                                   Ваш М. Зеров

До Софії Зерової{245}

1

Дорогой Соник,

Очень хотел бы тебя видеть. Сегодня весь день вспоминаю о тебе, думаю о твоем самочувствии. Вспомни, милая, обо мне, если будешь в эти дни на могилке. Считай, что я с тобою.

Физически я чувствую себя недурно. Фурункулов нет, сплю сравнительно неплохо. Работаю. Из 800 стихов второй песни «Энеиды» перевел 450, и 400 из них отделал — хоть печатай. Английского, к сожалению, не могу продолжить: переданный папой самоучитель еще не дошел до меня.

Теперь о передаче. Твоего карандаша не имею. Вероятно, карандаши, бумагу, книги лучше приносить к свиданию. Из продуктов — не присылай мне лимонов, они ни к чему, из витаминов мне достаточно чеснока и помидоров, для усиления средств продай брокгаузовского Пушкина. В Москве он стоит 400 руб., в Киеве 300. В прошлом году эту сумму давал «Мотя» (книжный антикварный магазин по ул. Ленина, 10 или 12).

Недостает мне здесь мыльницы, оправы для очков (но это все терпит). С очками случилась неприятность, сломалась ножка оправы (не окончательно). Надо бы переменить, да не знаю, как это сделать.

Из белья передай серую рубаху — при случае, и носовой платок.

Кланяйся папе, Анюте, поцелуй Галочку. Будь здорова, дорогая.

Жду, целую.

25 октября 1935                                                      Твой К.

Деньги у меня есть. Кажется, начинается опять фурункул на спине. К. 26/Х.

2

Ленинград, 9 мая [1936], 4 ч. утра.

Константиноградская, № 6, Пересыльная тюрьма.

Дорогой Соник,

Это второе письмо, тебе посылаемое. Первое отправил из Витебска по приезде — получила ли ты его?

В Витебске мы ждали поезда целый день — в вагоне, было довольно комфортабельно. Выехали в 8 утром, а в 11 ч. ночи были в Ленинграде. С вокзала поехали в город только в 2 ч. ночи. Сколько здесь придется пробыть, можно только предполагать. Думаю, не больше четырех-пяти дней.

Стекла в очках постараюсь вставить завтра, когда буду у врача. Не удастся, придется отложить до Медвежки.

Этап переношу с трудом — с удовольствием остался бы в Киеве, в привычных условиях. Много волокиты, канцелярщины, пустяковых формальностей. Конвойные команды — до сих пор их видел две — как правило, довольно воспитаны, конвоируемые держат себя хуже несравненно. Ругаются кругом и усердно.

У меня с собой три места: корзина, зеленый чемоданчик и дорожный мешок. Нести при переходах и перегрузках не тяжело — в чемоданчике необходимые ежедневные вещи, в корзине книги и зимние вещи, в мешке — провизия, постель и белье.

На всякий случай, если бы ты не получила моего витебского письма, хочу тебе сказать, что писал я тебе в нем о моих рукописях, которые прошу тебя взять у Фишера (зовут его Иосиф Борисович), и о квитанции Административно-хозяйственного управления НКВД СССР на 252 р. 95 коп. от 27/IV 936, которую я получил в тот же день, когда был папа, и которую постараюсь прислать при первом удобном случае. Напиши, как прислать.

Туфли, которые принес папа, по ноге — и чувствую я себя в них очень удобно.

Только что — в канцелярии узнал об бывшем директоре Лингвистического института Ив. М. Сияке. Он в Ленинграде, в больнице, едва ходит (сердечная болезнь). Передал привет.

Ну, прощай. Прости, что так бессвязно. Сегодня я спал только часа четыре — клонит ко сну. Подремлю еще часик, пока здесь начнется день. Правда, светло уже и сейчас.

Береги себя, милая. Не отозвался ли у тебя на сердце или на почках твой грипп и воспаление легких?

Большое спасибо тебе и папе за все ваши хлопоты и беспокойства. Еду и вижу, как хорошо вы меня снарядили по сравнению с другими. Передача от 3/VI у меня еще до конца не израсходована. Осталось еще сало и сахар, хлеб я подкупаю.

Ну, вот и все. Привет добрым друзьям, которые еще помнят обо мне.

Твой Коля

5 ч. утра

Рассвело совсем. Скоро день. Предстоит хождение по мытарствам — баня, врач, противотифозный укол, регистрация. Впечатление — как на второстепенной узловой станции, в ожидании пересадки, — сейчас подсел ко мне какой-то заводской бухгалтер, рассказывает свою историю — очень драматическую, в стиле Достоевского, и угощает хорошими папиросами. И все-таки томительно скучно. 10 мая.

Начинаю в Пересыльной обживаться. Вчера прошел через баню и регистрацию. Врач для меня не обязателен; с очками пока ничего не устроил. Побрился и приобрел культурный вид. Камера попалась чудесная, в четыре больших окна, целый день солнце. Спать жестковато. Компания едущих из Киева — четыре человека — подобралась недурная. Писал сегодня двум осужденным за хулиганство кассационные жалобы. Провизию подкупаю. Читаю газеты. Вчера был этап на Медвежку, но я не попал, т. к. зарегистрирован еще не был. Буду ждать еще дня два. Вчера уезжал Яната, которого переводят из Астрахани на Медвежку (Митя его знает). Здоровье мое хорошо. Вот и все события моей жизни, очень однообразной.

Еще напишу тебе послезавтра. Будь здорова, кланяйся родным, дорогая.

Твой К.

Спал сегодня чудесно. Один из компании везет тюфячок и устроил нас со всеми удобствами.

3

Ленинград, 11 мая 1936 г.

Дорогой Соник,

Вчера я послал тебе второе письмо, в котором повторил первое, витебское, на тот случай, если бы оно затерялось.

Относительно этапа пока ничего не слышно. Уеду, по всей вероятности, не раньше 13—14.

С очками дело не ладится. Сегодня говорил с доктором. Советует подождать до Медвежки: «Выписать стекла мы для Вас сможем, но нет никакой уверенности, что Вас не отправят раньше, чем они будут готовы».

Других новостей нет. На коридоре тихо, камера начинает приедаться: несколько интересных людей, которые здесь были первые дни, уехали — все остальные разный мелкий народ, судившийся за служебные преступления, либо за воровство, беглецы из лагерей, возвращаемые обратно, скандалисты, пострадавшие за хулиганство и т. п. В обеденную пору в соседней камере был крик: у кого-то почистили передачу.

Кормят неважно: в час дня какой-нибудь суп из разварной воблы, борщ, в семь часов — каша-размазня, кипятку вдоволь — и самого настоящего, горячего; хлеба — 500 граммов.

Впечатлений мало. В окно видны с одной стороны — Александро-Невская лавра, обводной канал, с другой стороны — насыпь, идущая к Московскому вокзалу. Газеты приходят ежедневно: «Ленинградская правда» или «Известия»; мой перевод «Энеиды» со мной, но работать я не могу. Шумно и ни одного уютного уголка. В общем, паршиво. Хотя, по общему заключению, несравненно лучше, чем в 1930—31 гг.

А главное, никакой уверенности, что оставят в Медвежьей горе и не пошлют куда-нибудь дальше. В Медвежьей горе — управление лагерями Карелии и Мурманской дороги, хороший климат, доктор говорит: «Курорт всесоюзного значения», — но оставляют там очень немногих. А я пуще всего боюсь глуши, где не будет людей и книг. А тут еще Яната и его компаньон (до своего отъезда) наговорили мне, что легче верблюду пройти сквозь игольное ухо, чем им остаться на Медвежьей горе.

Скуку сегодняшнего дня рассеяло одно маленькое событие: один ленинградец, рабочий, которому я составлял кассательную жалобу, получил из дому передачу и угостил меня домашней котлетой с макаронами. Как видишь, я начинаю зарабатывать юридической практикой!

С тем прощай покамест. Может быть, завтра будет яснее и веселее. Тогда напишу тебе что-нибудь менее унылое.

Коля

4

12. V. 1936

2 ч. дня.

Ленинград надоел смертельно. Сегодня как-то особенно скучно. Серая погода, выходной день — ни ларешника с продуктами, ни вызовов в канцелярию. До сих пор не передана даже газета. Мои компаньоны, с которыми еду из Киева, вздыхают об этапе: по крайней мере движется куда-то.

Сегодня с утра прошел слух, что этап будет 14-го. Затем около четверти часа симпатичный старичок из арестованных, раздающий обед, рассказывал о Хибинах, Имандре, Мончатундре, где он был заготовщиком пушнины. Двери здесь решетчатые, очень часто не запираются — и постоянно у них идет разговор и перекличка камеры с камерой. Так мы и узнаем все новости.

О Медвежьей горе стараюсь не думать. Что бы ни было, навряд ли будет хуже, чем сейчас и весь этот год.

На полгода мне хватит «Энеиды», затем буду приводить в порядок римских поэтов, если тебе выдадут мои рабочие тетради в Киеве. Кончатся поэты, засяду за перевод Шекспира, докончу «Балладину» Словацкого — сяду за немецкий язык (кстати, нашлись ли немецкий самоучитель в зеленом переплете и английский в голубом — по методе Туссена — Лангетайдта, обработал Редкин?), за «Ифигению» Гете.

Для чего буду все это делать, право, не знаю. Вероятно, просто для того, чтоб не утратить сознания связи с прошлыми интересами, с прошлыми занятиями, сознания единства личности.

Поэтому будет у меня просьба к тебе писать, сколько можешь, присылать фотографии свои, фотографии могилки (я ведь не представляю, какая она теперь), фотографии кое-кого из наших друзей. Будет хоть иллюзия, что я не потерялся, не отошел от вас окончательно.

Кланяйся папе, пиши подробнее о Маринке, о Марусе, Мите, о Калиновичах. За все сведения буду благодарен.

Как твоя служба, квартира, здоровье, дела вообще?

Целую крепко.

Коля

Видишь ли М. Иванов.?

5

Ленинград,

13 мая 1936

Дорогой Соник,

Сегодня уже семь дней, как я нахожусь в этапных скитаниях, и четыре дня — в Ленинграде.

Нового — нет ничего. Режим пересылки легкий, сравнения нет со всеми следственными тюрьмами; но дни идут медленно — от пустоты и незанятости. К камере я присмотрелся и далее приобрел некоторую популярность благодаря кассационным жалобам. Прослушал несколько новых историй, довольно ординарных, — и сегодня, потому ли, что показывается солнце, потому ли, что привык к вынужденному безделью, — чувствую себя несравненно бодрее. От коридорного дежурного (тоже осужденный, — здесь тюрьма самоохраняется и самообслуживается) узнал, что этап завтра будет. Даст Бог, уедем.

Узнал, между прочим, что в Медвежьей горе недавно врачом в лагерях была Маруся Саенко. Та ли, что и мы ее знали, — судя по приметам, та. Но я совершенно забыл, чему она училась в те блаженные времена, когда мы с тобой встретились на Подвальной. Неужели медицине?

Пока до свидания. Иду пить чай. Завтра допишу.

Ленинград,

14. V. 1936

Дорогой Соник,

Доканчиваю вчерашнее письмо. Виделся сегодня с начальником санчасти или же его заместительницей, точно не знаю, насчет очков. Впечатление самое безотрадное: бюрократическая рутина и волокита. Нужно просить разрешения начальника тюрьмы, чтобы отправить к оптику сестру, сестре надо передать деньги, образцы стекол, она принесет это через день или два, а меня в это время могут передать на этап. А между тем все так просто: тюрьма буквально в десяти минутах от Невского. Дать мне на час какого-нибудь сопроводителя, и я через сорок минут уже возвращусь с очками. Нет, это не принято, — почему не принято, почему этого нельзя сделать? — неизвестно.

Относительно этапа все та же полная неизвестность. Сегодня уже пятый час, когда обыкновенно предупреждают об отправке, но предупреждения нет.

О Медвежьей горе сведения собираю понемногу. Общее заключение: Медвежья гора — гораздо лучше, чем Свирские лагеря, в смысле питания и в смысле бытовой обстановки, — но мои компаньоны по камере — люди невысокого уровня развития, и многого от них добиться нельзя.

Сегодня думал о том, что буду делать на Медвежке в свободные минуты. Составил себе целую программу работы.

1) Перевести «Балладину» Словацкого с польского. В письменном столе у меня сохранилось начало перевода, среди польских книг есть отдельный том, в состав которого входит «Балладина» и русский перевод трех драм Словацкого Бальмонта. Если эта книга сохранилась еще, «Балладина» будет переведена очень легко.

2) Переписать и исправить «Бориса Годунова».

3) Привести в систему английский язык, чтобы засесть за Шекспира (думаю перевести «Юлия Цезаря», «Бурю», «Зимнюю сказку»). Ради этого я и спрашиваю о судьбе английского самоучителя.

4) Перевести «Ифигению в Тавриде» Гете — поэтому я спрашивал у тебя о немецком самоучителе в зеленом переплете.

5) Из греков меня интересует Гомер (одна книжечка в папках), но придет ли очередь поработать над ним, Бог весть.

6) «Энеиду» я, конечно, кончу (до этого уже недалеко, всего 2000 строк осталось) и римских поэтов докончу (поэтому я и заинтересован, чтобы остались у тебя полный Овидий, Ювенал[581], Гораций, «Метаморфозы» с переводом Фета.

Очень жаль, что от серьезной работы по истории украинской литературы придется отказаться. А ведь у меня были подготовлены две книги курса с 1861—1900 и с 1900 по 1917. С «Новим українським письменством» и литографированным курсом 1928/29 г. это было бы четыре книги — и оставалось над ними поработать еще года три-четыре.

На всякий случай хочу тебя предупредить, что немецкая «Энеида» Блюмауэра, подарок Аркадия Лященко из Петербурга и русская «Энеида» Бойчевского мне очень нужна для оформления моей работы над «Энеидой», которую я делаю не переставая.

Прости, дорогая, что пишу так небрежно. Карандаш короткий. Глаза устают, мысль работает вяло. Пишу, чтобы легче шло время.

Кстати, написал опять две кассации и получил два гонорара.

Будь здорова.

Коля

6

5 июня 1936

Дорогой Соник,

Последнее письмо, кажется, № 6 со времени моего отъезда из Киева — я послал тебе из Кеми, с Морского сплава, где прожил (в недурных сравнительно условиях) несколько дней перед отправлением на острова.

30-го на море был шторм (ты о нем читала, вероятно, в газетах), холод, снег — и катер не пошел. Выехал я 31-го утром и приблизительно около половины второго был уже здесь (расстояние от материка 60 километров). На море меня немножко качнуло (не все успокоилось после шторма), но я к качке, — к бортовой, оказался нечувствителен. На островах мы застали сравнительно недурную и мягкую погоду, белые ночи, в которых нет ничего привлекательного, и постоянно меняющиеся ветры, приносящие разного рода неожиданности, вроде туманов, дождей и прочего.

Природа на островах менее сурова, чем на материке, — даже в Медвежьей горе мне было холоднее, чем здесь. Море довольно красивой расцветки, не такое засилье сосны и ели (много лиственных пород), как в Кеми, меньше камней, чудесные озера и заливы.

Живется мне здесь не скучно. Работаю над «Энеидой» — пересмотрел, исправил и переписал четвертую песню, играю в домино (Анаша — чемпион), читаю. Медицинской комиссии, которая должна определить мою работоспособность и состояние здоровья, еще не было. Вероятно, будет на днях. Завтра должна состояться комиссия квалификационная, которая определит, на какую работу меня направить. Жду я ее определения без особенного трепета, т. к. какую, в сущности, работу по квалификации могу я здесь получить?

Кормежка здесь, в общем, удовлетворительная, но сроки для меня непривычные и не хватает жиров. Впрочем, об этом буду писать завтра, когда вопросы делового характера выяснятся для меня самого.

Пока — спокойной ночи.

Твой К.

6 июня 1936

Итак, о делах практических. Заявление о переводе мне денег, оставшихся в ленинградской пересылке, я уже сделал. Когда я получу эти деньги, можно судить только предположительно. Думаю, что раньше, чем через месяц, ждать их нечего. Поэтому первая просьба: пока я получу эти сто рублей, выслать мне рублей двадцать переводом — почтовым или телеграфным, это, по-видимому, безразлично. Спроси в Киеве, как идут теперь те и другие.

Во-вторых, просьба моя о продуктах. Пока я работы не имею (не наряжен), без присылки вспомоществования я прожить не могу. Что мне нужно для пополнения рациона? — жиры (сало, смалец), приблизительно кило на месяц, сахар — кило, и сухари — сколько можно, самые обыкновенные, черные, немножко чаю. Хорошо было бы некоторую порцию антицинготных — чесноку, луку; белковых — гороха или фасоли. Пока здесь навигация, посылки приходят аккуратно, приблизительно на девятый-десятый день. Зимою же, когда навигация прекращается (приблизительно в конце декабря — начале января), посылки можно отправлять только авиапочтой, а это страшно дорого, что-то около 7 р. кило. Во всяком случае, ты можешь справиться у Юлии Дмитриевны или Марии Андреевны, у них есть на этот счет некоторый опыт.

Из непродуктов прошу прислать какой-нибудь держатель для галстуха (там у меня есть в стаканчиках), перьев стальных и бумаги, хотя бы в тетрадках или несшитой (в клеточку или какой-нибудь). Важно, чтобы можно было писать чернилами и чернила не расплывались. Ларек здесь гораздо слабее, чем в Кеми на Морсплаве (трудности завоза и доставки! бывают перебои), — и потому приходится просить тебя о многом.

Из вещей, связанных с экипировкой, к зиме нужны будут валенки. Зима здесь не суровая, но лежит ровно — валенки нужны скорее ввиду удобства этой обуви, чем ввиду холодов. Но до зимы далеко, с валенками можно переждать. Нужны будут мазь для ботинок, иголка, нитки, шнур — для моих полуботинок и прочие мелочи. Белья у меня более чем достаточно. Может быть, нужна простынка-другая (из заштатных).

Относительно денег напиши мне подробно: выдали ли тебе двести пятьдесят два рубля в НКВД или я еще должен высылать квитанцию. Если нужно высылать, напиши — я вышлю.

Какой результат имели твои справки относительно московских денег в кассе № 691 (Трубная площадь, Дом крестьянина, счет № 12530). На всякий случай посылаю тебе письмо в кассу и бланки для доверенности. Имей в виду, что если мой перевод «De arte poëtica» напечатан, то деньги должны быть еще. Об этом Мария Григорьевна может справиться у В. Ф. Асмуса, редактировавшего сборник об «Эстетике древних».

Следующее письмо тебе я напишу не раньше 1 июля. Жду от тебя писем (пиши хотя бы раза два на месяц) и посылки. Напиши, какие рукописи мои вернули тебе, нет ли у тебя каких-либо новых фотографий. Если будет что-нибудь, присылай. Кланяйся папе, Дмитрам, Маргарите, Тамарочке, Эсфири Иосифовне — всем, кто был хорош с тобой и по отношению к нам вообще. Пиши подробней, чтобы можно было представить себе, как тебе живется в Киеве.

Адрес мой следующий: г. Кемь, Кировской железной дороги, 8-е отделение ББК НКВД. Зк. Зерову Николаю Константиновичу.

Для разъяснения: ББК — Беломорско-Балтийский комбинат, Зк. — заключенный.

Если будешь посылать посылку, не забудь вложить две пачечки махорки (черкасской, по 50 или 65 к. пачка). Это очень ходовой товар, очень удобный для обмена.

Ну, будь здорова, моя милая, и бодра, насколько это в наших силах.

Целую крепко.

Коля

7

Ст. Кемь, Мурманской ж.д.

8 отделение ББК НКВД.

3 июля 1936 г.

Дорогой Соник,

Пишу и помечаю письмо № 8 — предположительно, так как совершенно забыл, под каким № послал тебе прошлое письмо — месяц тому назад — 5 или 6 июня.

Твою посылку с киевским штемпелем — 10/VI — получил 23 вечером — большое тебе спасибо, родная, все оказалось хорошо, все кстати, кроме английских газет, которые, как и книги, лучше присылать бандеролью и которые (я говорю о газетах) мне здесь не нужны совершенно.

Открытка твоя от 5/VI пришла несколькими днями позже — это единственная весточка от тебя, какую я получил. А высланных тобою денег (30 руб.) все еще нет. Думаю их получить числа 10 июля приблизительно — таков обычный срок на острове.

Из Ленинграда денег (оставленных мною на пересылке) все еще не шлют — завтра думаю написать вторичное заявление через финчасть 8 отделения. И так буду писать, пока не добьюсь своего. Думаю, что через месяц-два дело наладится. Даже такая бестолковщина, как ленинградская пересылка, должна ведь считаться с приказом № 100, которым строго запрещается задерживать деньги лагерников.

Но как бы то ни было, я пока без денег — по собственной глупости или доверчивости — говори как хочешь.

Получила ли ты мое письмо от 5. VI? Если получила, то ты уже знаешь, что до поры до времени мне не обойтись без посылок. Я тебе там писал, что мне надо, чтобы чувствовать себя более или менее здорово. Самое важное это: сало, сахар (или, может быть, такие конфекты, как ты прислала прошлый раз), сухари — не слишком мудреные, самые обыкновенные, как недавно прислали Анаше. К этому можешь прибавить пачку чая и чесноку, пачку-другую махорки — прилуцкой или роменской, которая здесь очень ценится (сюда привозятся обычно невысокие витебские сорта).

Горько приходится мне без разных мелких бытовых вещей, которых здесь не достать, по крайней мере, не достать новоприбывшему, как я. Мне недостает: мази для ботинок (желтой, в ларьке здесь нет), шнурков для ботинок же, запонок к воротнику, пряжки к галстуху (какой-нибудь, у меня должна быть какая-то), иголки, ниток и т. п.

Белья мне присылать не нужно. Я и так не знаю, что мне делать с тем, которое ты мне прислала. Полотенец мне хватает, простыня нужна будет одна запасная, носовых платков довольно, носков тоже (хотя что со мной будет, если я не научусь их штопать — я боюсь даже загадывать).

Нужно мне будет и какой-нибудь чехольчик для тюфяка (сенника), замочек для корзинки, мыльница (присланная тобою у меня пропала уже после Морсплава, в самом конце этапа) — это единственное (если не считать пропавших здесь трех рублей и раздавленных очков), чем я поплатился во время этапных переездов, — это очень дешево, если сравнить с тем, сколько теряют другие. Очки меня уже не угнетают: я достал себе здесь новые (свой обычный №) и нимало уже не страдаю, а вот отсутствие тюфяка и мыльницы ощущается, как определенное неудобство. Если можешь, выручи — сена достать здесь нетрудно, а вот чехол — дело трудное. Подумай, дорогая.

Погода стоит здесь хорошая. В двенадцать часов так же светло, как и в 6 — тепло, только с моря все время дует прохладный ветерок. Осенью будет хуже, сырее, понадобятся теплые вещи — может быть, гамаши, может быть, одеяло, свитер какой-нибудь. Но до осени еще далеко, и я успею тебе обо всем этом написать. Придут тогда в порядок, начнут топиться печи — может быть, я попрошу тебя прислать немного гороха и фасоли, для усиления питания.

Самочувствие мое великолепно. Понемногу занимаюсь «Энеидой», обработал свои карандашные черновики второй, 3, 4, 5, и 10 песни; одиннадцатая доведена до двухсотого стиха, из двенадцатой сделан отрывок также. Думаю, что к новому году я окончу все, кроме 9-й песни, которая, должно быть, осталась у тебя — посмотри, милая, что тебе выдали из НКВД, — главное, до какого стиха доведена девятая песня, если она у тебя имеется на руках. Если ее у тебя нет, начну снова. Неприятно, конечно, но что делать!

Если будешь писать, напиши мне о книгах — что у тебя осталось. Мне понадобятся к осени, возможно, Овидий (полный) и Гораций. Но и это дело пока терпит — навигация ведь заканчивается в конце декабря — начале января. Время терпит.

Друзьям кланяйся, большой привет папе. Сообщи ему адрес — может быть, напишет.

О свидании покамест не думай. Иди в отпуск, отдыхай — в следующую весну поговорим обо всем конкретнее.

Это письмо пишу по адресу тетушки. Следующее напишу дней через десять — на твой домашний адрес. Ведь сидишь же ты дома когда-нибудь. Пока, целую крепко и желаю тебе здоровья и хорошего настроения. Пиши по крайней мере раза два-три в месяц — и побольше о себе.

Пока — кончаю, завтра сделаю небольшую еще приписку.

Твой Коля

4. VII. 1936

Дописывать сегодня много не буду — квитанции на деньги тебе выслать не могу, т. к. она загадочным образом пропала у меня в лагере, вместе с трехрублевкой — последним моим денежным ресурсом — и одним маленьким лагерным документом. Завтра или послезавтра я вышлю тебе засвидетельствованную доверенность на получение этих денег из финчасти НКВД, которая и будет твоим документом на получение денег. № квитанции ты знаешь — 27. IV. 1935, № 5042.

Пока до свидания, или лучше: до следующего письменного разговора 15 июля 1936 г.

Будь здорова. Целую. Коля

8

Ст. Кемь, Мурманской ж. д.

8 отделение ББК НКВД.

17. VII. 1936

Дорогой Соник,

Посылка твоя со штемпелем 10/VI, о которой ты пишешь в открытке от 28 июня, мною получена 22.VI и вся использована, за исключением бумаги, перьев и нескольких конфект, которые еще остались. Позавчера — вслед за ней — пришла уже вторая, июльская. Когда она отправлена, я забыл посмотреть — думаю, в первых числах июля, перед твоим отъездом в Казатин. Большое тебе спасибо за нее. Все дошло прекрасно, все как нельзя более кстати.

Доверенности на киевские деньги и на московские (касса на Трубной площади) тебе посланы несколько дней тому назад, написанные по форме и формально засвидетельствованные. Пожалуйста, не забудь сообщить о получении.

Денег, если получишь их на Институтской, не присылай, мне здесь такой суммы не надо. Лучше сохрани их у себя на организацию осенних и зимних посылок. Мне на первые пять-шесть месяцев будет вполне достаточно тех ста рублей, которые (я полагаю) рано или поздно должны придти сюда.

На тот случай, если бы они запоздали, мне понадобятся м. б. в ближайшее время, но уж, конечно, не меньше как через месяц, рублей 15—20. Вот и все.

О себе много писать не приходится. Жилищные условия у меня очень недурные. Климат не допекает, погода стоит великолепная — летняя июльская зелень и майская мягкая температура — ходишь в пиджаке, пьешь чай, и не жарко. Все время чуть-чуть прохладный ветерок с моря.

Сердце у меня в общем удовлетворительно. Отеки по временам бывают, но легкие и не упорные. Фурункулез держится, но проходит безболезненно. Думаю лечиться от него (и вообще) по-настоящему, возможно, обращусь к такому даже средству, как автоинъекция (впрыскивание своей же собственной венозной крови).

Настроение у меня ровное и рабочее. «Энеиду» переписал песни 2-ю, 3, 4 и 5, хотел бы послать тебе и попросить, чтобы ты присоединила к тем четырем (или четырем с половиною), которые у тебя есть, — но покамест не знаю, какие для этого нужны формальности. Читаю довольно много — свежие газеты, новые журналы, беллетристику, но осенью предполагаю опять приналечь на английский.

То, что ты пишешь о свидании, меня немножко озадачивает. Мне кажется, что лучше до поры до времени его не просить. Зачем тебе забиваться так далеко, чтобы иметь возможность видеться в течение нескольких часов или даже нескольких дней. Лучше уж подожди до следующего года. Мое положение будет несколько иное. За мною будет четверть срока отсиженных, месяцев десять-двенадцать работы — может быть, и свидание дадут иного, более льготного типа.

Пиши о себе, дорогая, подробнее. Пиши о папе. Пиши о своей службе, о перспективах заработка, о рукописях, которые тебе в НКВД выдали, получила ли ты «Бориса Годунова»? Переводы из латинских поэтов (Клавдиан, Авзоний, «De arte poëtica» Горация), сделанные мною для русской книги, которую я сдавал в «Academia»? У тебя ли «Энеида» в украинском переводе, 1, 6, 7 и 8 песни? Возвратили ли тебе 9-ю песню, доведенную до половины и не сшитую? На месте ли немецкая «Энеида» Блюмауэра? Текст гетевской «Ифигении» с переводом К. Р.? Русская «Энеида» Бойчевского? Все это нужно будет мне, чтобы закончить перевод, написать комментарий и вступительные статьи и сейчас же приняться за новую работу — над немцами и англичанами — поэтами и драматургами.

О посылках не пишу подробно. Ты знаешь теперь, что здесь мне кстати и нужно. Из бытовых вещей мне нужны щетка для одежды (какая-нибудь завалящая), мыльница и желтая мазь для ботинок (в ларьке я ее здесь не достал).

Главное, пиши подробнее — и пиши о себе, о своем здоровье, о своем душевном состоянии, что делаешь, как живешь.

Не забывай, дорогая.

Деньги твои, посланные 5 июня, я уже получил и теперь чувствую себя недурно — могу покупать молоко и кое-какую зелень. Так что беспокоиться обо мне нет оснований.

Будь здорова и бодра. До завтра оставляю немного места на тот случай, если сегодня кое-чего не вспомнил.

Следующее письмо напишу тебе числа 1 августа.

Целую. Коля.

Дополнять как будто нечем — вот разве: будешь посылать следующую посылку, может быть, найдешь возможность послать кусок красного карандаша — для поправок в переводе «Энеиды».

Кланяйся папе, Марусе, Маргарите Михайловне, Тамарочке.

И главное: пиши и, если можешь, подробнее. Где собираешься устраиваться? Часто ли бываешь у Котика? Что делаешь, кроме службы, как растет Галочка, что нового у Марии Вик. (которой мой привет не забудь передать) и т. д., и т. д. Пиши.

18. VII. 1936                                                                  К.

Махорка прилуцкая в желтой обложке — очень хороша. Черкасской — не пробовал.

9

Кемь, Мурманской ж.д.

8 отд. ББК.

1 августа 1936

Дорогой Соник, твое письмо от 3 июля и посылку июльскую получил, перевод на деньги получил также — и числа 5 августа буду уже иметь их на руках. Большое тебе за них спасибо. Валенок мне, конечно, не надо сейчас — может быть, я и совсем без них обойдусь. Свитер можно прислать мне мой старый, положив, конечно, заплаты и выстирав предварительно — здесь он будет хорош.

Времени свободного у меня сейчас много — и я, несмотря на новый, довольно сильный приступ фурункулеза, работаю в библиотеке по библиографической части, читаю и выписываю кое-что — часа по три — по четыре в день. Понемногу перевожу «Энеиду». Задерживает меня только то, что я не знаю, сколько песен находится у тебя дома. Когда узнаю от тебя, что «Бориса Годунова» тебе возвратили и «Энеиду» отдали полностью, начну работать с удвоенной и даже утроенной энергией. Впустую работать не хочется. Поэтому просьба к тебе в НКВД побывать и с И. Б. Фишером поговорить. Список моих работ, которые я прошу выдать тебе на руки, я оставил, процессуального интереса они не представляют и выдаче подлежат несомненно. Что они сохранились, я знаю, — их подбирал и мне их показывал Бондаренко, — находились они тогда в диване, комната 113. Какие работы меня интересуют, я тебе писал. Если нужно, смогу тебе повторить. Во-первых, это три папки с материалами по истории русской и украинской литературы («Вояж Беклешова», «Письма Драгоманова Кулишу» и еще что-то); во-вторых, две тетради выписок и один блокнот специально с материалами по латинским поэтам. 3) Четыре тетрадки-полулисты, разрезанные вдоль и скрепленные вверху, с переводом «Энеиды» (песни 1, 6, 7, 8) и пятая, несшитая (начало 9-й песни до 348 стиха), 4) «Борис Годунов» в двух экземплярах, 5) Книга русских переводов латинских авторов — тоже длинные листки, несшитые; это то, что я готовил для московских издательств (эклога Немезиана, «Нил», «Похвала Стилихону» Клавдиана, «Mosella» Авзония, стихотворения Анния Флора, «Песня гребцов», Гораций, Послание к Пизонам — De arte poëtica), 6) Доклад о Брюсове как о переводчике. Что взято у меня в письменном столе, я не знаю — во всяком случае, возьми все, что тебе из взятого дома выдадут (там, кажется, была взята папка с библиографией русских переводов Горация, Эредиа и прочих).

Библиотека здесь недурна, много свежих журналов получается — осенью я опять займусь английским, докончу «Энеиду». Поэтому ты очень меня обяжешь, если напишешь подробно, какие из моих литературных работ у тебя сохранились.

Доверенность я тебе послал заказным письмом, числа 10—11 июля, составленную по всей форме и заверенную — как документ, она значит больше, чем все расписки.

Ты пишешь о жаре в Киеве. Воображаю. Вторая половина июля была жаркой и здесь. Были грозы и чудесные летние дожди. Но от жары я не страдал — вероятно, действует море. Сейчас немного похолодало. Белые ночи кончаются. Видимо-невидимо черники, которая здесь, пожалуй, лучше, чем в наших местах: мне, во всяком случае, кажется вкуснее.

За обещание фотографий большое тебе спасибо. Может быть, Василий Иванович снимет и тебя при случае.

Люсе я вообще не пишу. Все мои письма, которые я отсюда отправляю, адресуются тебе. Я даже папе не писал ничего. Но, конечно, все, что нужно для твоего спокойствия, я сделаю. Ты совершенно права, дорогая.

Но — вот, кажется, и все вопросы из твоего прошлого письма. Теперь мои просьбы тебе.

Бумагу и перья присылай понемногу. В июле ты мне прислала чудесных перьев и хорошие две тетради — «для нотаток».

Присылай немножко курева. Ты слишком обо мне не беспокойся — курю я совсем немного — и то больше ради порядка, это дает ритм и успокаивает. Очень хороша та прилуцкая махорка в желтых обложках, которую ты прислала прошлый раз; есть еще лубенская в голубоватых пачках — «вергун». Вложи пачку-другую и к ним две-три книжечки папиросной бумаги.

Курю я немного и держу себя в руках. Нельзя. За два последние года у меня начался артериосклероз — и всяких излишеств мне надо избегать. Волосы над висками уже поседели — и очень сильно, хотя далеко не так еще, как у Павла Петровича.

О питании я забочусь. Подкупаю кислое молоко, иногда сыр. Сахару и сала, присылаемого тобою, мне хватает приблизительно на месяц. Сухари у меня еще остаются — той порции, что ты прислала, мне хватит числа до 20 августа. Кроме того, я пью рыбий жир, принимаю железо с фитином, стрихнин — и надеюсь, что с фурункулезом я справлюсь.

Писал ли я тебе, что мне здесь делали инъекцию? Переливали кровь из вены в другую вену. Это считается самым радикальным средством против фурункулеза. На днях я, верно, попрошу сделать мне эту операцийку вторично. Она очень легко переносится, и если ее раза три-четыре повторить, может дать прекрасные результаты.

Неприятно, конечно, что я все еще сижу у тебя на шее, но что делать? Я сам не знаю, как из этого положения выйти.

Относительно свиданий я тебе еще буду писать. Расспрошу обо всех обстоятельствах самым подробным образом. Лагерный мой стаж считается с 16 мая 1936 г. Летом 1937 г. мы сможем уже видется — но как? сколько времени? и стоит ли просить о свидании беглого типа? — все это вопросы, которые надо обсудить и выяснить самым подробным образом. Думаю, что я их коснусь в следующих письмах. А ближайшее письмо я тебе пошлю не позже 15 августа.

Кстати, я совершенно потерял счет моим письмам, отправленным тебе отсюда. Помню, писал тебе в июне раз (6.VI), в июле два (3.VII и 16.VII), сейчас пишу первое августовское. Если июньское было 7-м по счету, то настоящее будет 10-м.,

Главное же, пиши о себе: как тебе служится, как работается, как твое здоровье? Как растет Галочка? Маринка? С кем видишься из своих друзей? Мне так хочется хоть иногда почувствовать тебя на расстоянии. Как папа? Что тебе пишут из дому, и прочее, и прочее.

Будь здорова, милая. Целую крепко.

Коля

Здесь до июля месяца получались «Вісті» — и я правильно следил за переводом Максимовым из «Евгения Онегина». Кое-что нравилось, а кое-что нет. Все кажется мне, что он поторопился и многое у него, если бы приналег по-настоящему, могло быть бы гораздо лучше.

Но — прощай пока — до 15 августа. Поговорим еще раз в августе. Пиши.

К.

При случае пришли штук десять хороших, нерасклеивающихся конвертов, такого сорта, в каком тебе посылаю это письмо.

К.

10

Дорогой Соник,

Пишешь ли ты? Твое последнее письмо, которое я получил, было от 9 июля, и с тех пор от тебя ни одной весточки, если не считать посылки, которая пришла 16-го, в июле же, и благополучно мною доведена до конца.

Скажи папе, когда его увидишь, — пусть напишет, если ему не трудно, что с ним и как он себя чувствует, как мама и молодое поколение.

В меру сил и возможности отвечать буду аккуратно.

Здоровье мое в общем удовлетворительно. Фурункулез мой проходит. Я сделал себе второй раз автоинъекцию — попрошу сделать и третий раз. И тогда, вероятно, освобожусь от него навсегда (во всяком случае, надолго). На днях свалял дурака. Был дождь, и я промочил слегка ноги — драло горло, вчера целый день держался насморк — сегодня уже все в порядке. Настроение мое прекрасное. Прочитал с удовольствием «Гамлета» в новом переводе Лозинского, которого в Киеве в свое время не видел, сборник работ о Гоголе академического издания, 5 том «Звеньев» с материалами о Пушкине и Гаршине, «Невесту Пушкина» Сергеева-Ценского (слабо!), «Пушкин в Михайловском» (тоже биографический роман о Пушкине, Ивана Новикова — в «Красной нови» за этот год, книга 3-я) и еще много кое-чего. Понемногу работаю над «Энеидою». Не дожидаясь осени, принимаюсь опять за английский.

Самое неприятное у меня — это то, что доверенности мои на твое имя все еще не отправлены — а я их сдал для отправления в июле, когда писал тебе второе свое письмо. Пришли новые формы, печатные — постараюсь приготовить тебе по новому образцу сегодня и попрошу послать поскорее.

Ты уж извини меня — тут не от меня зависело все это.

Какие мои письма ты получила? В июне я писал тебе раз, 6-го, в июле — два раза, числа 3 и приблизительно 16—17; в августе пишу тебе уже второе письмо; если считать июньское письмо седьмым, то это будет уже одиннадцатым со времени моего отъезда из Киева.

Если у тебя есть возможность, посылки присылай — в том же духе, как прислала в июле.

При отсутствии, вернее, при крайней редкости твоих писем, они дороги мне, просто как весточка о тебе, как весточка, что у тебя все благополучно.

Пиши о себе, милая, не оставляй без весточек о себе. Ты не представляешь себе, как я им рад.

Пишу тебе этот раз коротко. Дней через десять напишу еще.

Целую крепко.

11. VIII. 1936                                                     Твой Коля

Ст. Кемь, Кировской ж.д., 8 отд. ББК

11

Кемь, 8 отд. ББК

1 сентября 1936

Дорогая Сонечка,

Твои письма от 24. VII и 29. VII и посылку августовскую получил. Вообще имею от тебя три закрытых письма, две или три открытки и два денежных перевода. Посылки приходят прекрасно, и продукты в них — в самом лучшем виде. Ты спрашиваешь, нужна ли мне постель. Постель у меня есть. Матрасник набит, простыни есть, подушка есть, и никакой большей мне не надо. Одеяло ватное, м. б., понадобится, но я, право, не знаю, стоит ли обростать таким количеством вещей — во всяком случае, обещаю тебе подумать и написать об этом в следующий раз. Валенки и свитер — дело хорошее, но о свитере я тебе писал — может быть, пригодится старый; валенок здесь не достать, по крайней мере, таких, какие ты можешь найти в Киеве. В сентябре ты можешь их не отправлять, будет еще время в октябре, даже в ноябре месяце.

Ты пишешь, что после отпуска возвращаешься на старую службу, т. к. иначе трудно устроиться. Трудно вообще или ты имеешь в виду себя? «Бориса Годунова», переписанного на машинке, у меня не было. Были только две или три сцены («Еще одно последнее сказанье» — Пимен и Гришка Отрепьев; на литовской границе — Самозванец и Курбский; Годунов во дворце — «Достиг я высшей власти»). Два рукописных текста находятся среди тех бумаг, которые я просил тебя достать.

Книги мне присылать можно, лучше всего бандеролью — так присылают всем. Если можешь, вышли мне несколько №№ «Вістей», за выходные дни, где печатается Максимов перевод «Евгения Онегина». Со временем буду тебя просить прислать латинского Овидия и немецкий самоучитель — в зеленой папке.

Вот и все мои ответы по письму 24.VII. По письму 29.VII много писать не придется. Там и вопросов почти нет никаких. Письмо это посылаю на тетушкин адрес. Если буду посылать на ул. Ленина (у меня есть уже надписанный так конверт), то предупрежу тебя заранее. За сведения о Рите спасибо. Кланяйся ей непременно. Видишься ли ты с Тамарочкой?

Кстати, вспомнил сейчас о «Борисе Годунове» — один переписанный на машинке экземпляр я передал Кулику, когда он еще председательствовал в Союзе писателей Украины.

О себе мне писать нечего. Чувствую себя недурно. К климату понемногу приспособляюсь. Погода стоит недурная — сегодня первый дождливый день, но осеннего холода нет. Ночей белых нет давно, по вечерам можно видеть звезды. Страшно смешно видеть Полярную звезду так близко к зениту.

Фурункулез мой — после трех инъекций и впрыскивания антистафилококковой вакцины, прошел. Сердце не болит, но одышка по временам бывает.

Доверенность тебе на деньги (253 р.) послана тебе 3 августа, официально засвидетельствованная; вторая доверенность отправлена 18.VIII — для того, чтобы ты могла разузнать о московских деньгах — существуют ли они на счету в кассе? Денег из ленинградской пересылки все еще нет, и я уже послал третье напоминание.

Ты спрашиваешь, что прислать мне в следующий раз. Все то же, дорогой Соник, — сало, сухари, сахар. К осени, когда будут топиться печи, пришли немного гороха, фасоли, крупы гречневой, макарон. Когда прекратится навигация, посылки перестанут приходить так часто, как теперь, — и это, пожалуй, надо принять во внимание. Как всегда, я питаю слабость к чаю, к чесноку, луку, перьям, бумаге (тетрадочной, общететрадочной, дешево-блокнотной, лишь бы не расплывались чернила). Из вещей я не прочь получить те гамаши, которые ты купила зимою, и резиновые подвязки. Если случится тебе, пришли штук пять ножей для безопасной бритвы. Это вещь недорогая, нож стоит, вероятно, копеек 15—20. Прошу тебя, главным образом, ввиду приближения зимы. Махорка, самая изысканная, — это лубенский «вергун». Если будешь покупать вергун, не забывай прислать и бумаги папиросной во избежание кризиса.

Не сердись, что столько просьб выложил я тебе здесь. Верь, что я с радостью освободил бы тебя от забот обо мне, если бы чувствовал себя обеспеченным всеми хозяйственными вещами.

Ну, вот и все. Будь здорова и благополучна. Пиши, если можешь, чаще, говори хотя немножко о себе, чтобы я хоть приблизительно мог представить, как и чем ты живешь. Ты не можешь представить себе, как меня обрадовали твои последние письма.

Кланяйся тетушке и дядюшке, папе (почему папа не напишет мне?), Дмитрам и всем, кто хорошо к тебе относится.

Целую крепко.

Твой Коля

Оставляю немножко места, чтобы завтра приписать то, что забыл сегодня. Следующее письмо будет около 10/ІХ. В 20-х числах августа я тебе письма не отправлял — постараюсь теперь писать тебе без неровных перерывов.

Вспоминал — ничего не вспомнил. Отправляю.

Коля

12

Кемь, Мурманской ж.д.

8 отд. ББК

17 сентября 1936

Дорогой Соник,

Письма твои от 13.VIII, 21.VIII, денежный перевод от 28.VIII и посылка от 30.VIII — все получено своевременно. Большое тебе спасибо, родная. На днях получил письмо от папы с самыми подробными сведениями о маме, о братьях и сестрах — и вчера ему отправил подробный ответ — по Митиному адресу, на Тарасовскую.

Относительно доверенностей я тебе уже писал. Они отправлены официальным путем — несколько позже, чем я предполагал, когда сообщил тебе в первый раз. Адрес я дал твой: Ленина 82, 7, хотя сейчас уже не помню точно. Думаю, что в настоящую минуту они уже в твоих руках. Во всяком случае, о получении их не забудь написать.

Ты спрашиваешь меня относительно моего фурункулеза — лечусь ли я? Фурункулез мой, по-видимому, прошел: шея зажила окончательно и, говорят, не напоминает уже вулканического архипелага, как было месяц-полтора назад. Мне сделали три инъекции (собственной крови, взятой из вены) и одно впрыскивание противостафилококковой вакцины; помогли мне и пивные дрожжи, и молоко, которое я пил усердно всю вторую половину августа. Вообще последнее время я выгляжу сравнительно недурно, и, хотя седины над правым виском и на затылке прибавилось, все же моложе на вид, чем Юра (тетин Олин), а он ведь несколькими годами юнее.

Относительно зубов я подумываю серьезно и, вероятно, зимой предприму что-либо. Я бы сделал себе все, что надо, гораздо раньше, но почему-то не переношу никаких операций во рту — это всегда было для меня камнем преткновения.

Очень жаль, что IX песни «Энеиды» тебе не передали. Это бы освободило меня от некоторой части работы. Но если ты ее и не получишь — не беда. Девятая песня была у меня в черновике, довольно сыром, и если она затерялась (а это весьма возможно, так как она не была сшита), то я с удовольствием поработаю над ней снова. Времени у меня достаточно. Гораздо важнее для меня І, VI, VII и VIII песни, которые были закончены и отделаны, за исключением VI, по-настоящему. Ты бы сделала мне большое одолжение, если бы ответила на вопрос одного из прошлых моих писем, какие именно из моих работ у тебя в руках. Перечень я сделал.

Папа писал мне, что 7.VIII мне послана заказная бандероль с №№ «Архитектурной газеты» и не то «Социалистического строительства», не то «Социалистического Киева». Этой бандероли я не получил. Затерялась ли она по дороге или же адрес был написан неправильно, не пойму. Вообще же все присылаемое бандеролью приходит так же хорошо, как и посылки, и если тебе не тяжело, я бы попросил тебя присылать мне время от времени (нечасто) киевскую «Литературную газету» и те №№ «Вістей», где печатается «Евгений Онегин» в переводе Максима. Бывает это по выходным дням.

Относительно твоей посылки, скажу тебе, что это был один из лучших дней моих на Соловках: 6-го пришло папино письмо, а 8-го сразу и твой перевод, и посылка. Было как-то весело и грустно одновременно. Только зачем ты присылаешь мне ветчину, колбасу и сдобные сухари? Все это, конечно, очень вкусно, но страшно скоро исчезает, и в моем здешнем быту гораздо менее драгоценно, чем сало (особенно если оно так великолепно, как присланное в прошлый раз). Вот и сейчас, например. Всего 9-й день, как пришла посылка, а ветчины осталась половина, колбасы нет совсем, а из прошло-посылочного сала кусочек еще остается. И это несмотря на то, что в последние дни мы увлекались цветной капустой и сало расходовали вместо отсутствующего у нас масла. Что прислать в следующий раз? Все то же, дорогая, — сахар, сало (нужда моя в сахаре теперь менее остра), а вместо сухарей, ввиду приближения осени, недалекого уже прекращения навигации, чего-нибудь вроде фасоли или гороха, гречневой крупы и макарон. Как всегда — чаю и бумаги. Бумаги во всяком виде — почтовой, в виде общих тетрадей, папиросной (две-три книжечки на пачку махорки). Немного перьев. Последний раз ты прислала мне чудесных, из серой стали, простого рисунка с меткой СССР на спинке. Они не слишком твердые, долго служат, не ржавеют и дают прекрасный штрих. Недурны «Пионер», но слишком тонко пишут и недолговечны. № 86 и «Рондо» — чепуха. Махорка «Черкасская», высший сорт, которую ты прислала, очень недурна. Ты не думай, однако, что я много курю; впрочем, кое-что начал уже понимать, и никаких рублевых папирос не сравню с изысканными изделиями махорочных фабрик черкасской, прилуцкой («высший сорт») и лубенской («вергун»).

О том, что свидание наше не состоялось, особенно не грусти. Виделись мы не так уж давно — в конце апреля. Время терпит, и не беда, если встретимся (если будем живы) следующим летом. Заявление подадим в Москву, зимою, — в ГУЛАГ (ты со своей стороны, я со своей). А там и съедемся в Кеми. Хорошо, если бы ты смогла приблизительно узнать, во что такое путешествие обходится. В Кеми живут на Морсплаве, верстах в 12 от станции, верстах в 9 от города, где железнодорожная ветка подходит к порту. Комнату получить не трудно — по-видимому, все налажено.

Пока кончаю. Поздно. Двенадцатый час в начале. Завтра допишу с утра. Будь здорова, милая.

Коля

P.S. 18, утром.

Ну вот, все в порядке. Сегодня — опять осеннее утро, идет дождик, ветер с севера, с Беломорского горла, но тепло, как в Киеве в эту пору. На дворе — можно ходить без пальто и шляпы. Тучи редеют, и день может быть еще очень хорош. Здесь у нас климат морской, и погода меняется быстро.

В прошлом письме я просил тебя выслать бритвенные ножи. Бритвенный прибор, безопасный (если только он у тебя еще сохранился) можешь к ним добавить и вложить в следующую посылку.

А теперь — будь здорова, — очень меня радует, что ты держишься и бодра, хотя, право, трудно мне представить, откуда у тебя эти запасы энергии.

Кланяйся Рите, Тамарочке, если видишь ее хоть изредка, Маше (кстати, как Ирочка, перебесилась уже, или еще капризничает), Анюте. Как в Киеве? Запаслась ли дровами на зиму и вообще, как твой быт? Много ли работаешь, или же твоя двойная нагрузка уже кончилась? Пиши, насколько можешь, подробно. Целую крепко, крепко.

Твой Коля

Следующее письмо пошлю 1 октября.

13

Ст. Кемь, Мурманской ж. д.

8 отд. ББК

30 сентября 1936 г.

Дорогой Соничек,

Пишу тебе в день твоего именинного праздника, поздравляю тебя, желаю тебе здоровья, бодрости и удачи во всем, что захочешь предпринять. Еще в прошлом письме, дней десять тому назад, хотел я это сделать, но отсюда трудно рассчитать время. Все равно не было уверенности, что ты получишь мою весточку как раз к 30-му. Итак, получай ее с сегодняшней датой и не думай, что я забыл о твоем дне.

Пишу тебе сегодня в грустном настроении. Вот уже третий день у нас осень. Правда, дождей нет, тихо, и море лежит серое и ровное, как зеркало, но дни убывают страшно быстро, сразу похолодало, а вчера утром был настоящий заморозок. Не сегодня-завтра померзнут цветы в клумбах, наступят короткие дни, как у нас в декабре, и можно будет ожидать северных сияний.

Физическое состояние мое неплохо. Фурункулез прошел, по-видимому, окончательно. Нервы, как правило, в порядке — ни брому, ни валерьянки я не вижу давно, с самого своего приезда сюда, и сердце не дает себя чувствовать. Только позавчера почему-то плохо спалось, снился Котик, и вчера целый день болела голова.

Работаю я по-прежнему, много читаю, аккуратно слежу за литературными журналами и книжными новостями. Журналов здесь много, а за новостями можно следить по сводным каталогам и книжной летописи. Конечно, многих книг я не вижу. Не видел пушкинского тома (16—18) «Литературного наследства», «Курса новой западной литературы» Шиллера, ни новых томов «Литературной Энциклопедии», ни бальмонтовского перевода «Барсовой шкуры». Зато прочел горациевские оды в переводе Шатерникова, несколько журнальных повестей, «Наши знакомые» Юрия Германа. Шатерниковский перевод Горация не понравился (правду сказать, у меня выходило лучше), а «Наши знакомые» прочитал не без удовольствия. Хорошо — только чересчур сладко к концу. Если у тебя будет время — достань и прочти: тебе должно понравиться.

Английским языком я начал заниматься снова (по самоучителю, тому самому, какой был у меня в Москве) — повторяю грамматику и доучиваю неправильные глаголы. «Энеида» же так и остановилась на половине одиннадцатой книги. Не работается. Все жду от тебя известий о «Борисе Годунове» и первых четырех переведенных в Киеве песнях. Если IX песня потеряна, не беда. А вот если пропадут первые, я их в таком виде не восстановлю, и вся моя работа пойдет прахом.

Писем от тебя не имею уже целых три недели. Последнее, датированное 28 августа, я получил вместе с посылкой — да, был еще препроводительный бланк к переводу денежному от 30-го — вот и все. Мишиной бандероли с №№ «Архитектурной газеты» и «Социалистического Киева» все еще нет. Видимо, они здесь не получены. Бандеролей здесь получается много, и доходят они чрезвычайно исправно. Поэтому подозреваю: не было ли какой ошибки в адресе? Если у тебя есть какая-нибудь возможность хоть изредка посылать «Литературную газету» (московскую или киевскую), №№ «Вістей» с переводом «Евгения Онегина» (по выходным дням печатался он в июне месяце), то, пожалуйста, имей в виду, что каждая такая посылка так же радостна и приятна, как и бумага, перья («СССР», о которых я тебе подробно писал прошлый раз), как и всякая, хотя бы короткая открыточная весточка от тебя.

Я же могу обещать тебе писать правильно два раза в месяц, 1 и 15 числа. Этого правила я придерживаюсь с июля месяца, так что настоящее мое письмо — уже четырнадцатое со времени моего отъезда (первое соловецкое я считаю седьмым, его дата 6 июня).

О делах вещевых и питательных сегодня писать не хочу. Все равно это письмо брошу 1-го вечером, а до того времени, может быть, получится какая-нибудь весточка от тебя.

Будь здорова. Не забывай. Кланяйся папе, Дмитрам, Тамарочке, если видишь ее, Рите. Поздравь от меня Веру Тихоновну. Целую крепко.

Твой К.

1 октября

Ни вчера, ни сегодня утром письма от тебя, дорогой Соник, не было. Отвечать не на что. А дела мои все те же. Стало холодно — можно подумать о теплых вещах. Одеяло ватное было бы теперь мне очень кстати, только стоит ли присылать пододеяльник? Вероятно, нет. У меня здесь две простыни: одну из них можно будет приметывать — и дело обойдется. Валенки, пожалуй, не нужны пока. У меня есть ботинки такого же типа, как были в Барышевке, есть обертки, — холодно по здешним морозам не будет. К туфлям коричневым мне сделали подметки, калоши есть. Обувью я обеспечен. К ботинкам, если вспомнишь, пришли на всякий случай шнурки покрепче, чтоб не затягивать шпагатом. Для питания мне достаточно того рациона, который ты присылала обычно. Правда, теперь дело осложняется. Зимою прекращается навигация, посылки приходят чрезвычайно редко — не помешал бы небольшой запас, с придачей чего-нибудь вроде макарон, гречневой крупы или фасоли (гороха), — вместо сухарей, — но я не знаю твоих ресурсов, не знаю цен, а потому ничего сказать тебе определенного не могу. Относительно ленинградских денег ничего нового нет, но я составляю сейчас четвертое заявление; думаю, что оно будет последним. Бумага нужна мне — всякая: пришлешь ли общую тетрадку, каких-нибудь обрезков для черновиков, блокнотов, ученических ли тетрадей в клеточку, книжечек папиросной бумаги или копирочной (как для машинок) — все будет хорошо. Очень кстати и перья. От твоих запасов, которые ты прислала (чудесные перья «СССР»), оставалось у меня последние два пера, да и те отправились (по ошибке) в печку во время утренней уборки со спичечной коробкой, в которой хранились. Сейчас время осеннее, не знаю, есть ли на рынках сало и не вздорожало ли оно. Если вздорожало, можешь прислать каких-нибудь жиров взамен. Только не присылай мне ничего дорогого, ничего такого, что скоро уничтожается, оставляя по себе лишь невесомое воспоминание.

Дорогой Соник, посмотри, не сохранилась ли среди книг моих книга Ревуцкого о выразительном чтении «Живое слово» или что-то в этом роде и декламатор «Слово» 1922 г. Если сохранилась, пришли. Здесь они мне пригодятся.

Не сердись, милая, на мои просьбы. Зима здесь у меня первая, опыта у меня нет. Немудрено, что перспектива пяти глухих, беспосылочных месяцев кажется мне слишком неприязненной.

Пока до свидания. Не забывай, дорогая. Пиши, — открытки, может быть, не так затруднят тебя при твоей службе и занятости.

Целую.

Твой Коля

М. Васильевне привет.

14

21. X. 1936

Дорогой Соник,

Все твои сентябрьские письма — от 6, 20 и 25 (с фотографиями) получены. Посылка, последняя, с гетрами, «Социалистическим Киевом» и валенками (с которыми, кстати сказать, не знаю, что делать) пришла так же аккуратно, как и все предыдущие. Большое спасибо тебе, и просьба — не слишком беспокоиться, если даже и случаются какие-нибудь перерывы в моих письмах. Я жив, здоров и чувствую себя бодро. Правда, был у меня один грипп — дня три продержался, но сошел благополучно, даже обычный мой гриппозный кашель не переквалифицировался в бронхит. Фурункулез прошел окончательно и, надо полагать, скоро не вернется. Это главное. В крайнем случае, у тебя есть одно средство справиться, телеграмма с оплаченным ответом на несколько слов, но это средство дорогостоящее, и прибегать к нему, пожалуй, пока нет оснований.

На всякий случай вот тебе справка. Всего с острова я написал тебе 8 писем (в июне одно, в июле — 2, в августе — 2, в сентябре — 2, в октябре — 1). Настоящее по счету девятое, опаздывает оно на 5—6 дней против обещанного срока, в ноябре, надеюсь, не запоздаю (первое пошлю тебе числа 5, второе — 20-го). Из всего, посланного мне, не получил я одной лишь заказной бандероли, о которой писал мне папа. Твои письма получаю аккуратно — вот тебе их даты, не считая сентябрьских — 5.VI, 28.VI, 3.VII, 24.VII, 29.VII, 13.VIII. Переводы получены все, а теперь в них надобности нет: ленинградские деньги получены, и с твоим последним переводом их мне хватит на 5 месяцев.

Теперь отвечаю на твои вопросы, начиная с первого сентябрьского письма.

Очень жаль, что на московской книжке у меня оказалось только 8 рублей.

Каким образом это случилось, не понимаю. Издательство уведомило меня через Валентина Фердинандовича, что деньги, около 350 руб., переведены — было это числа 24 апреля 35 г. Но — довольно об этом. Кто не знает наших издательств? Нужно ли мне теплое белье? Думаю, нет. Никогда я его не носил, а здесь климат не многим суровей, а может быть, и вовсе не суровей — московского. Постель у меня есть, подушкой я доволен, простынь у меня две (больше и не надо). Одеяло ватное было бы очень кстати, мое дорожное, баевое, поистрепалось малость, да и пальто не следовало бы трепать понапрасну. Но как ты пришлешь его? Оно ведь тяжелое. Кстати был бы джемпер — но только при одном условии: если бы у тебя нашлось время выстирать и починить мой старый. Новый не нужен.

На письмо от 20.ІХ ответ один, он написан весь на первой странице, это справка моя обо всем посланном тебе и от тебя полученном.

Остается последнее письмо от 25-го сентября. Фотографии очень хороши. Несмотря на оградку и все, что ты сделала, я узнал и вишенку, и соседнюю скамейку, и всю окрестность. Очень жаль, что при случае не снялась ты сама хотя бы на одной из карточек, это дало бы возможность судить о высоте решетки и масштабе всего снимка. Деньги от Роскошного не приходят, вероятно, потому, что он и не знает о них, — это должна бы прислать его жена, они взяты были у меня во время его болезни. О Леночке мне писал подробно папа, и все семейные дела я теперь представляю довольно отчетливо. Маме надо было бы написать к 21 ноября (по старому), поздравить, да не знаю, как я отсюда смогу все рассчитать. За сведения о Галочке, Анюте и Иване Петровиче спасибо. Кланяйся и им, и Рите непременно.

О себе писать мне почти нечего. По-прежнему читаю, по-прежнему работаю. Недавно перечитал Полонского в издании «Библиотеки поэта» и Тирсо де Молина в издании «Academia». Великолепный автор — очень изящна «Благочестивая Марта», недурен, хотя усложнен без надобности «Хиль — зеленые штаны», «Дон Жуан» понравился меньше, но для историко-литературного сердца все-таки очень приятно прочесть первую обработку легенды, ознакомиться с первоисточником (хотя бы в переводе).

«Энеидой» давно не занимаюсь. Рука не поднимается. Все жду от тебя сообщения, какие у тебя имеются из моих рукописных работ. Вот когда я узнаю, что ты получила все четыре песни «Энеиды» и «Бориса Годунова» — дело пойдет иначе. Английский язык я возобновил, и нравится он мне по-прежнему. За зиму думаю выполнить вторую часть своей английской программы и приступить по-настоящему к переводу Шекспира, в первую очередь «Зимней сказки», конечно.

Идет зима, будут длинные ночи, спокойные вечера — время найдется. У нас здесь захолодало числа 28 сентября, затем на несколько дней выпал было снег, теперь опять все стаяло, стоит осенняя погода, даже не все листья облетели на тополях. Вообще море тепло отдает медленно, исподволь.

На завтра остается последняя часть письма — деловая, самая трудная. Напишу завтра утречком на свежую голову. Пока — спокойной ночи.

Утром.

Самое главное из дел — это, конечно, зимние посылки, которые должны поддержать меня в смысле питания, когда прекратится навигация. Почта зимой прекрасно приходит по воздуху, но посылки получаются чрезвычайно редко, так, по крайней мере, говорят люди опытные. Адрес ты знаешь — ничего более точного не надо. И много присылать мне не надо тоже. Нужен чай, немного сахару, мою месячную норму ты знаешь — теперь можешь ее даже уменьшить, сухарей тоже, пожалуй, не надо. Пришли жиров (сала, может быть, маргарина, если это дешевле, не знаю, какие сейчас у вас рыночные цены) и каких-нибудь круп (гречневых, пшена, что дешевле). Может быть, макарон или гороха. Впрочем, я писал об этом и тебе, и папе.

Ветчины, колбасы, дорогих конфект не присылай, не вводи себя в лишние расходы. Какую присылать махорку, ты уже знаешь, — твой последний подарок — лубенский вергун, это самое изысканное, что можно курить вообще. А я курю немного, и твоя порция для меня вполне достаточна.

Карандашей не надо. А за бумагу я буду тебе чрезвычайно благодарен, и за всякую — за папиросную, за писчую — ты как-то прислала мне чудесных две тетради («для нотаток»). Они уже исписаны до последнего листочка. Перья нужны тоже — десятком № 86 ты подкрепила сильно мой оскудевший запас — но 86 № дерет и служит недолго. А вот есть перья «СССР» самого простого рисунка из серой стали, без «тяпочек», а главное, пишут они без конца. Ты мне как-то прислала их немного, и несмотря на то, что я потерял пару и подарил две-три штуки, одно из них — последнее — держится до сих пор.

Ну, вот и все, дорогая. Пиши почаще. Время от времени присылай бандеролью какой-нибудь № «Социалистического Киева» (часто не надо) и «Литературной газеты» — киевской. Я буду знать, что ты здорова и благополучна, — даже в перерыве между письмами.

Тот № «Социалистического Киева», который ты мне прислала, не Бог весть как богат содержанием. Мало архитектурных проектов, мало о перспективах реконструкции города. Есть что-то провинциальное в подборке материала: бумага великолепна, лучше, чем у «Строительства Москвы» — а рисунки каких-то кустарей доморощенных, вроде Агнита…

Ну да, пожалуй, это тебе неинтересно.

О себе пиши побольше. Ты как-то умеешь очень много рассказать в немногих словах — и твое последнее письмо (хоть и грустно было смотреть на фотографии) очень меня обрадовало.

Будь здорова. Целую крепко. Кланяйся. Напиши, между прочим, как тетя Оля и Шура Ледницкая. Что ты знаешь о них? Привет Тамарочке. Как мама с семейством?

Твой Коля

15

4. XI. 1936

Дорогой Соник,

За последнее время я получил от тебя три письма и две посылки, в том числе обещанную ноябрьскую, и сегодня спал уже под ватным одеялом.

Спасибо тебе за все. Очень порадовало меня твое сообщение о рукописях. Какой у тебя экземпляр «Бориса Годунова», сшитый или несшитый? Если сшитый, то это очень хорошо: это окончательный, почти до конца отделанный текст. Жаль, что нет «Энеиды»: IX песня (половина) была несшита, черновик торопливый, ты можешь о ней и не спрашивать, а вот І, VI, VII и VIII отделаны под ноготок, и что я, как переводчик, без них — даже не представляю. Кстати, I и VI песня существуют, если ты не забыла, у Жени. Журнал «Социалистический Киев» № 2 и 3 я уже просмотрел — он чудесно теперь издается и стоит вдвое дешевле — но по содержанию стал как будто ýже, меньше архитектурных проектов, меньше статей по планированию. «Гайавата» тоже читается и даже переводится (глава о трубке мира).

Открытка твоя от 18.Х пришла сейчас же за посылкой, я получил ее дня два или три после того, как оплакал отсутствие в ней перьев. Перья пришли с опозданием — вчера. Валенки я получил. Они такие парадные, что я, право, не знаю, что с ними делать. Свитер тоже великолепный, красивый, теплый, я надеваю его просто на ночную рубаху, и он нигде не кусается. Ради Бога, не отправляй мне никаких джемперов. И не ищи, не задавай себе лишней работы. При этом свитере даже старого моего джемперка не нужно — Бог с ним! Я просил его, т. к. не думал и не предполагал, что ты мне пришлешь такую верблюжьего вида рыжую прелесть.

Третье твое письмо без числа и месяца. Но, судя по всему, написано вдогонку за первым.

Вирта я не читал. Почему тебе не понравились «Наши знакомые» — там ведь только конец переслащен? За «Вісті» и «Литературную газету» заранее тебе благодарен. «Літературна газета» (Киев), конечно, менее интересна и ленинградской, и московской, поэтому слишком злоупотреблять твоим вниманием не хочу, мне разве один-другой № нужен будет «для ориентации» в литературных новостях. Важны будут пушкинские №№ в январе — феврале.

Ты спрашиваешь, когда прекратится навигация. Обычно прекращается она в двадцатых числах декабря, открывается во 2-й половине мая. Но, возможно, извещение о том, что она прекратится, в почтовых отделениях будет получено раньше, и посылки не будут приниматься уже числа с 15.ХІІ. Адреса: Кемь, Мурманской ж. д., 8 отдел ББК — на посылках не меняй. Он лучше всего обеспечивает получение.

О посылках тебе не пишу ничего. Ты столько прислала мне дорогих вещей, что я уже не знаю, откуда все это у тебя берется. Если будет возможность, присылай съестное: жиру какого-нибудь, немного сахару, бумаги, немножко «вергуна» лубенского, чего-нибудь вместо хлебных сухарей — круп или гороха, ничего дорогого не надо. Белья теплого не надо. Если б нашла две-три запонки для «пристяжных» воротничков серой рубахи, пожалуйста. Кстати, серая рубаха одна, по-видимому, уже кончается. Но это не беда. Белья у меня здесь вдвое больше, чем надо. И я уже подумываю об обратной посылке.

От папы получил большое и очень подробное письмо из Зенькова, пишет, что распрощался с усадьбой и собирается в Дашев.

Кланяйся Тамарочке, Маргарите Михайловне, Дмитрам, всем, кто к тебе хорошо относится. Пиши подробнее о своей службе. Где устраиваешься или устроилась? Кланяйся Терочке, напиши о детках. И прости, что пишу тебе так коротко. Предпраздничная спешка. Ничего не поделаешь. Следующее напишу подробнее.

Целую.

Твой Коля

16

17. XI. 1936

Дорогой Соничек,

Письма твои доходят хорошо, и я очень благодарен тебе, что ты теперь пишешь чаще. Отвечаю тебе сразу на три твои письма — на открытку от 31.Х и на закрытые — от 4 и 6.ХІ.

Очень рад, что «Энеида» у тебя. Я уже начал перечитывать и отделывать 2-ю песню: скоро будет готов отрывок о смерти Лаокоонта, которым интересовался когда-то Александр Иванович. Из других моих рукописей меня интересуют: «De arte poëtica» Горация, на русском языке, перевод, сделанный в Москве весной прошлого года для асмусовского сборника по эстетике древних, и материалы для книжки, которую я там же готовил для «Academia»: Клавдиан (отрывки из «Триумфа Стилихона», «Нил», эпиграмма на Якова, начальника конницы, всего строк около 200), Авзоний (начало «Мозеллы»), «Песня гребцов», Немезиан (3-я эклога) и Анний Флор (около 5 небольших стихотворений). Три тетради с выписками, две в клеёнчатых обложках, одна в виде блокнота, в одной из них перевод английского стихотворения «The Spanish Gentleman».

О деньгах особенно можешь не беспокоиться. Ты уже получила мое письмо, в котором я писал тебе о получении ленинградских денег. Считай, что с 5 декабря я обеспечен на 4 месяца.

Напрасно ты думаешь, что валенки мне не понравились. Наоборот, они очень хороши. И вся их беда в этом. Они здесь легко могут испачкаться и, если мои жилищные условия изменятся, легко могут пропасть, а это было бы очень жаль. Пока я их не одевал ни разу и даже не примерял к калошам. Только со вчерашнего дня начало немного подмораживать по утрам и ввечеру. Осень стоит легкая, без туманов и больших дождей. Я хожу в желтых туфлях, без гетр, правда, в калошах и ватном пиджаке, прямо на свитер — и этого вполне достаточно.

О времяпровождении своем ничего нового сказать не могу — этого нового нет. По-прежнему, часа по три ежедневно, особенно по вечерам, читаю, с утра — пишу. Сейчас у меня лежит Лион Фейхтвангер, автор «Семьи Оппенгеймов», «Еврея Зюсса», «Безобразной герцогини» — читаю сейчас его «Успех» (большой двухтомный роман о Баварии после империалистической войны — интересно). Твою «Гайавату» читаю и перевожу (уже готова «Трубка мира» — 165 строк). Как жаль, что обрабатывавшие Лонгфелло педагоги отрезали две строфы (чудесные строфы) в конце «Introduction». Язык Лонгфелло не особенно труден, вернее даже — совсем не труден, и мне кажется, я бы с большим удовольствием перевел бы его балладу о Вальтере фон Фогельвайде, если бы можно было достать английский текст.

Посылки твои получаю самым аккуратным образом: горох и гречневая каша использованы до сих пор по 1 разу, фасоль — три раза, оказалась она великолепной. Последнее время я чувствую себя человеком вполне обеспеченным и даже богатым — только с чаем вышел досадный перебой, правда, ощущается он недолго, всего дней пять, и произошел не по моей вине, а моих компаньонов по питанию (я научился уже экономить по части чаю — не удивляйся. Особенно хорошо экономится чай индийский).

Жаль, что не имею возможности следить за «Литературной газетой» (киевской). В одном случайно найденном мной № (в библиотеке) встретил переводы из Пушкина, в большинстве случаев слабые: понравился мне перевод Бажана «Моцарт и Сальери» и отрывок из «Бориса Годунова», подписанный переводчиком пушкинских сказок — Петрушевским{246}. Посмотри — право, любопытно. «Евгений Онегин» очень хорош, но местами переведен в «пол-Максима»: у меня такое впечатление, что с его виртуозностью по части стиха и языка можно было бы сделать еще лучше. Переводы Сосюры слабы, Карского — недурны, но техника еще молодая, «Скупого рыцаря» Булатовича не видел. Статьи о переводах Пушкина (Тардова и Коваленко) — младенческий лепет. Ты сделаешь мне большой подарок, если пришлешь как-нибудь бандеролью номерок-другой «Литературной газеты». Между прочим, выловил я для тебя одно стихотвореньице, сделанное переводчиком «Бориса». Напиши, как оно тебе понравилось, — перевод пушкинского «Эхо, бессонная нимфа»:

Ехо, німфа безсонна, блукала по луках Пенея,

Феб, як побачив її, жаром до неї зайнявсь.

Німфа плід понесла від захвату бога-коханця.

Між гомінливих наяд в муках вона привела

Доню кохану. Її спеленала сама Мнемозіна;

В хорі богинь-Пієрид діва химерна зросла,

Пам’яті сталій покірна, з чутливою матір’ю схожа;

Подруга муз, на землі Римою зветься вона.

О каких московских деньгах ты пишешь? Литературный гонорар за «De arte poëtica» или же те злосчастные 252 р. 95 коп., на которые не действуют даже официально заверенные доверенности?

О том, как, куда и по какой форме пишется заявление о свидании — я напишу тебе в следующем письме 1.ХІІ. Хочу предварительно разузнать все получше. Числа 22—23 напишу еще папе, он просит адресовать ему в Киев. Я вот уже недельки три, как собираюсь ему ответить.

О навигации пока трудно сказать, до каких пор она продержится: в прошлом году последний пароход пришел 3 января. И кроме того: в прошлом году посылки небольшого веса приходили понемножку и зимой.

Но о посылках напишу тебе завтра. Нарочно, по обычаю оставляю последнюю страницу. Будь здорова и не сердись, если письмо мое покажется тебе слишком мелким. До завтра. К.

18. XI. Надо писать о посылках сегодня. Это то, что я всегда откладываю до последнего и что мне труднее всего писать. Главное ты знаешь: ничего дорогого и скоропреходящего, вроде ветчины, колбасы и прочего. Консервы — увы! те, которые ты прислала (фасоль в томате), слабее фасоли домашнего приготовления и дороги — не надо их тоже. К месту — сахар, чай, лубенский вергун и папиросная к нему бумага, горох, крупа гречневая, может быть, немножко пшенной (к ней хорошо бы самую малость слив — раза на два-три) и, конечно, жиров (для зимы). Вот и все. Из несъедобного — перьев «СССР» (если найдешь) и бумаги (что будет легче всего), блокноты четвертушечные, тетради в клеточку (прошлый раз ты прислала прекрасную общую тетрадь, берегу ее для «Энеиды») и несколько листов писчего формата, но таких, чтобы чернила не расходились. Карандашами я не пишу. Стирается все и трудно писать. Перья 86, которые ты прислала, очень недурны. Если это киевской фабрики, то совсем браво: они не уступают французским Blanzy и лучшего качества против прошлогодних, которые я покупал в Москве. Их недостаток один только — острые кончики, цепляющиеся за плохо глазированную бумагу. Мыло, щетка зубная, порошок — все здесь есть у меня. Этого ничего не надо, а вот порошку персидского немного не помешало бы — для поддержания нашей борьбы с клопами, нещадно изливаемыми кипятком. Есть у меня еще одна вещь, но ее мы отложим до будущего времени. Ты знаешь, что мои очки круглые выдавлены по дороге из Киева в Ленинград: здесь я достал себе, но гнусные, малого формата и в оправе, которая синит мне переносицу. Я пришлю тебе мою круглую оправу: она хороша, хоть немного и поизносилась, а стекла в Киеве стоят недорого (у меня всего 3 диоптрии на обоих глазах): рубля 2,5—3 да футляр копеек 40. Но так как это прихоть, то это отложим до другого, лучшего времени. Я и так не могу постичь, как ты производишь свои финансовые операции в таких размерах, да еще оставив службу, пускай и временно. Как ты умудряешься еще и поправляться при тех бесконечных заботах, которые доставляю тебе я вот уже столько времени. Прощай пока, дорогая. Целую. Приветы.

Коля

Прости необстоятельность прошлого письма: спешил к почте.

17

2. XII. 1936

Дорогой Соник,

Я так избалован был твоими письмами в конце октября и в первую половину ноября, что сейчас совершенно недоумеваю: что с тобой? С ноября от тебя ни единой весточки: только сегодня получил твой перевод от 14.ХІ. Спасибо тебе за деньги: теперь я обеспечен до начала июня следующего года.

Самое главное, о чем я обещал тебе написать, — это как и у кого просить свидания. Я расспрашивал здесь. Писать надо в Москву, в Главное управление лагерями НКВД, сокращенно: ГУЛАГ. Если ГУЛАГ не ответит (что невозможно — нынешним летом и осенью было много свиданий), адресуйся к Верховному Прокурору Союза ССР. Как и чем мотивировать просьбу о свидании, тебе поможет Костя. Важно очень угадать время, когда поездка для тебя не будет соединена с неудобствами. Знаю, как ты плохо переносишь холод, особенно передвесенний, февральский — имей в виду, что карельская весна и лето не совпадают с киевскими. Апрель здесь еще зима. Май еще холоден (навигация открывается 20—25 мая). Июнь соответствует киевскому маю; лето начинается только в июле и держится весь август. Даже первая половина сентября не холодна. Осень приходит быстро: резко уменьшаются дни — но держится она долго. Вот только сейчас начинает понемногу ложиться снег — зимнего пальто я еще не надеваю, морозы небольшие, от 0 до 2—3 градусов. Поэтому рассчитывай главным образом на июль — август. Когда напишешь заявление в ГУЛАГ, не забудь написать мне, а я подам заявление со своей стороны. Так, пожалуй, будет вернее. Чтобы тебе не сказали: Вы просите, а с Вами, может быть, не хотят видеться. Заявление в ГУЛАГ подавай через Киев, по месту жительства, об этом можешь справиться по телефону у Владимира Львовича. Если это почему-либо тебе неудобно, пиши в ГУЛАГ непосредственно. Как направляются заявления обычно, я узнаю дополнительно и напишу тебе в следующий раз, числа 11—12.

О занятиях своих могу сообщить немного: все тот же «Гайавата». Кроме «Трубки мира», перевел еще один эпизод: «Друзья Гайаваты». Сравнивал свою работу с переводом Бунина: он очень хорош — очень точно передает словесный материал лонгфелловской поэмы: все образы, все эпитеты, чуть ли не каждое слово оригинала переданы. Тут у меня явный проигрыш. Но синтаксические особенности «Гайаваты» у Бунина сглажены: иногда нет характерных повторений текста, имитирующих финскую «Калевалу» — в этом отношении я постараюсь взять реванш.

По-прежнему слежу за пушкинской литературой. Первая моя лекционная тема была: «Биографические повести о Пушкине» (Тынянов, Новиков и пошляк Сергеев-Ценский), вторая: «Классовая природа пушкинского творчества в современной критике», третья, предстоящая: «Пушкин и декабристы» («Эволюция общественных воззрений поэта»).

За переводами Пушкина слежу — жаль, давно уже не видел киевской «Литературной газеты», последние №№, которые я видел, конец октября с. г. Кстати, как тебе новый перевод пушкинского «Поэту» (пишу в строчку, чтобы поменьше занять места), хуже или лучше того, что напечатан в переводах Пушкина «Книгоспілки», 1930 г. Я здесь, к сожалению, не имею возможности сравнить. Жду твоего суждения. Итак: «Поете, не вважай на лестощі народу! — Хвалінь і захвату мине хвилинний шум — Почуєш блазня суд і черні дикий глум — Але байдуже стрінь той вихор і негоду. — Ти цар. Шануй свою самотність і свободу — Прямуй, куди тебе свобідний манить ум — Виношуючи плід дозрілих творчих дум — Не сподіваючись на людську нагороду. — Вона в душі твоїй. Ти сам свій вищий суд. — Сам найсуворіше ти свій цінуєш труд. — Ти не гребуєш ним, о майстре гордовитий — Ні, не гребуєш! Хай же люд його ганьбить — І на вівтар плює, де твій вогонь горить — І прагне в нестямі триніжок твій розбити».

Знаешь, какое еще у меня было удовольствие в последние дни. Нашел здесь в библиотеке твой и Маргариты Михайловны перевод из Анатоля Франса — «Йокасту» и «Кота». Перечитал и нашел, что хорошо. Не хуже, чем казалось тогда, когда перевод печатался.

Ну вот. А сейчас прости. Допишу завтра по обыкновению. А сейчас марш в кино.

Целую крепко. Желаю тебе здоровья и покоя. У Пушкина можешь прочесть: «На свете счастья нет, но есть покой и воля». Твой К. Письма буду писать аккуратно, об этом не беспокойся.

4 декабря 1936 г.

Вчера не собрался дописать. После бани набилась вода в ухо и устроила мне серную пробку, глухоту и шум.

Дописываю сегодня, извини за неаккуратность.

Пароходы еще ходят, сегодня привезли видимо-невидимо посылок, но пресноводные озера уже замерзли, а потому о посылках тебе уже не пишу. Пока мое письмо придет к тебе, пока ты соберешься, здесь будет самое глухое время: ни по воде, ни по воздуху. Когда установится воздушное сообщение, посылки будут приходить опять, но уже меньшего веса и, главное, компактнее. Что и как, ты сообразишь сама. Для меня важнее всего: немножко жиров и чаю. Сейчас у нас был бы чайный кризис, если бы папа не прислал мне пакетика сушеной черной смородины. Она оказалась замечательно вкусным и полезным напитком, гораздо лучше всех имеющихся в продаже фруктовых чаев. Полезным же она считается в качестве противоцинготного средства. Цинги, конечно, мне никакой не страшно — запасов продовольствия, тобой присланных, мне хватит месяца на два по крайней мере, но что полезно, по общему признанию, почему бы того и не пить.

Книжек я имею достаточно. Об английских уже не беспокойся: Лонгфелло мне хватит надолго. А вот если бы ты прислала мне итальянскую «Canzoniere» Петрарки (она лежала у меня на письменном столе в последнее время), был бы тебе чрезвычайно благодарен. «Социалистического Киева» я имею два, №№ 2-й и 3-й, если есть у тебя под рукой какой-нибудь еще (с архитектурными проектами) — пришли и его. Жду и № «Вістей» с отрывком из «Евгения Онегина» — этот перевод меня очень интересует.

Как твои глаза, успокоились или все еще лечишься? Как твоя служба, устроилась или по-прежнему отдыхаешь?

От папы я получил небольшую посылку и письмо с подробным рассказом обо всех родных; приложена была и фотографическая карточка Валиной девочки. Ничего себе, симпатичная, хорошая девочка.

Кланяйся Тамарочке, Маргарите, Вере Тихоновне, Маше, Анюте. Как себя чувствует Михаил Яковлевич?

Напиши, с кем из них видишься. Кто еще из них меня вспоминает, хоть изредка.

Нового письма жди вскорости.

Будь здорова и благополучна.

Какие кинокартины идут в Киеве? У нас все запаздывает здесь. Только недавно прошла «Дочь партизана», а вчера «Золотые руки».

Твой К.

18

10. XII. 1936

Дорогая Сонечка,

Только-только успел я тебе отправить последнее письмо — как пришла от тебя посылка, необычайного веса — не знаю даже, как ты дотащила ее до почтовой конторы, — и пришла в самом лучшем виде. Не выдали мне только газет, т. к. по правилам все, напоминающее оберточную бумагу, в том числе и газеты, не выдается. Можно, конечно, просить, чтобы их отложили особо и пропустили на общем основании, — но я не догадался сразу. Да и то не знаю, имела ли бы успех такая просьба, т. к. сейчас идут зимние посылки, идут в огромном количестве, и экспедиция бывает жесточайшим образом перегружена. Очень мне было жаль, что погибает «Литературная газета», которой полного комплекта я здесь не достану и которую ты, наверно, с таким трудом и тщанием собирала. Милый Соник, почему ты не хотела послать их заказной бандеролью? Бандероль бы дошла, до сих пор только одна, посланная Мишей 7 августа, не получена мною, и нам не пришлось бы оплакивать твои пропавшие понапрасну заботы.

Посылка твоя замечательная «по содержанию» — право, не знаю, откуда у тебя ресурсы, чтобы посылать такие дорогие вещи, как копченое сало (кстати, оно оказалось очень вкусным и до сих пор еще держится), колбасу, консервы (тоже держатся!) и хорошие конфекты. Право, это слишком дорогие вещи… Зато очень кстати пришелся чай, из которого я уже выбился, махорка — вергун, за которой я уже заскучал немного, и, разумеется, сало. Питаюсь я пока великолепно: каждый день у меня приварок. Пока я сижу (от 10 до 4) в канцелярии, один из моих состоловников готовит либо гречневую кашу, либо фасоль, либо лапшичную бабку, либо пшенную кашу, либо наут. В Киеве я этого наута никогда не видел; это крупный, ребристый, слегка желтоватый горох, очень вкусный. Он, кажется, в большом ходу в Крыму, в Одессе, вообще на юге. Приварка вполне довольно для того, чтобы вечером выпить чаю и чувствовать себя совершенно сытым.

Работа у меня очень симпатичная — все больше отчеты по культурным мероприятиям, то, к чему я привык еще в Киеве, работая в университетском бюро секции научных работников; а навыков канцелярского типа мне не занимать стать, благодаря папе, который с малолетства приучал нас к делопроизводству.

Вид я имею прекрасный, так, по крайней мере, мне говорят все те, кто помнит меня по лету, когда я носился еще со своими фурункулами. Сегодня я заходил в парикмахерскую, посмотрелся в зеркало и решил, что комплименты, мне сделанные на днях, как-никак основание имеют. Так что ты можешь теперь заботу обо мне (посылочную) на некоторое время отложить, а оставить на себя только корреспонденцию: письма и изредка бандероли. Последнее письме твое, мною полученное, помечено 6 ноября, а денежный перевод — 14. Что с тобой случилось после 14-го, где ты работаешь, работаешь ли, с кем видишься, как себя чувствуешь, как твои глаза, как твое здоровье вообще — все это остается мне неизвестным. Если будешь на это письмо отвечать, напиши, когда, в какие ты числа писала, чтобы я мог знать, что думать мне о моем бесписьменном положении и предпринять кое-какие меры. Или: пиши заказные письма — тогда у тебя будут расписки, которые помогут установить дату и дадут возможность справляться о судьбе корреспонденции. Не смущайся, если тебе кажется, что тебе нечего писать. Мне дороги малейшие черточки в твоем житье-бытьи и в твоем времяпрепровождении. И мне не надо будет прибегать к помощи «Йокасты» и «Кота» (эта книга лежит на зеленом чемоданчике, который стоит у меня в изголовьи постели, с запасом сахара и папиросной бумагой в книжечках), чтобы вообразить тебя, твои разговоры и твое окружение.

Я часто здесь припоминаю Лингвистический институт, когда я с Михаилом Яковлевичем работал над курсом теории и истории перевода, и всю журнальную литературу по этим вопросам просматриваю. Киношное мое увлечение здесь особой пищи не имеет. Картины здесь приходят с опозданием. Только недавно пришлось мне увидеть «Космический рейс», который у вас прошел, верно, год назад. Тем не менее сеансов я не пропускаю.

Напиши, бываешь ли ты в кино? Что видела в последнее время? Что понравилось тебе из виденного?

Кланяйся всем, кому считаешь нужным и кто еще меня помнит. Будь здорова и пиши, как только для тебя возможно. Я же со своей стороны обещаю: за мною дело не станет.

Следующий раз буду тебе писать числа 20 этого же месяца, а затем на новый 1937 год.

Целую крепко.

Твой К.

19

20. XII. 1936

Дорогой и милый Соник,

Только что, часа два тому назад, получил твое письмо от 12 декабря и вместе с ним бандероль с двумя №№ «Литературной газеты». Большое тебе спасибо за все. Все посылки твои, как я тебе уже писал, получены и выданы мне полностью, за исключением вложенных туда газет. Получил я и денежный перевод от 14 ноября и письмо от 6 ноября. Но все, написанное тобою кроме этого (если только мне писала), до меня не дошло. Поэтому у меня просьба к тебе: вспомни, дорогая, если можешь, сколько писем ты написала за этот месяц и 6 дней и когда именно, хотя приблизительно. Если там было что-нибудь, для меня особенно любопытное, припомни, пожалуйста, и это, может быть, там были какие-либо литературные новости или новости о твоем житье-бытьи.

Ты знаешь, воображенье у меня слабое — и каждой черточкой, которая помогает мне представить тебя и твое жилье, будет ли то фотография, сообщение или № «Социалистического Киева», я очень дорожу.

Твое последнее письмо так содержательно, так полно и обстоятельно, как бывали только старинные письма шестьдесят — восемьдесят лет назад и как мне теперь пишет папа из Дашева. Ты знаешь, написала ты о Гале и ее мальчике, о ваших впечатлениях и спокойствии безъядвижной жизни, и я не сразу догадался, о какой Гале ты пишешь. Теперь все для меня ясно — вспоминаю, ты говорила мне осенью 1934 г., что Галя хочет иметь ребенка и что у нее (из-за этого, кажется) нелады со старухою. Правда? Во всяком случае, передай ей мой поклон и спасибо за память.

Что именно с твоими глазами, у кого из врачей ты была, что они у тебя определили? Может быть, тебе следует пойти к профессору Левицкому Михаилу Андреевичу в клинику или на дом. По-моему, он сейчас лучший глазной врач в Киеве.

То, что ты пишешь мне о моих очках, все очень хорошо. Старая оправа немножко чересчур износилась и, возможно, ее не стоит посылать. Если у тебя будет возможность выслать мне очки, имей в виду, что близорукость у меня на обоих глазах: — 3; расстояние между центрами определено было когда-то 61; оправу слишком темную выбирать для меня не надо, ибо приметы мои, как было записано на одном из поворотов моей биографии: «волосы рижие, глаза карие, нос обнакновенный» — лучше всего какую-нибудь коричневато-бронзовую, если есть приличный темный оттенок. Прошлые очки, растоптанные «жлобами» между Жлобиным и Оршей, очень мне нравились, хотя были почти черные. Впрочем, все равно, полагаюсь на твое внимание и вкус.

О том, что папа в Дашеве, я знаю. Позавчера было от него письмо, очень подробное, от 9 декабря. Писал мне, что Марья Ал. ездила в Харьков советоваться с врачами, и это известие немного меня встревожило. Марья А. не из мнительных, и если она не удовольствовалась своими полтавскими коллегами, это значит: предполагает у себя что-либо серьезное. Все остальное, видимо, в порядке, хотя с ногой у Лены дело трудное. Болей (пишет папа) при снимании гипса не было, но какие-то сращения в коленном суставе есть: по-видимому, придется чуточку прихрамывать.

Надеюсь, твои недоумения с Иваном Петровичем тебя не слишком озабочивают. У него в голове иногда чуть-чуть постреливает, и тогда ему Бог весть что начинает казаться.

За твои хлопоты о рукописях большое тебе спасибо. Их долго ищут, потому что они не были приведены в порядок, т. е. не были сшиты по верхнему краю, как я обыкновенно тогда делал. Никакого для них интереса они не представляют, никому они не нужны, кроме меня и будущего читателя их, понимающего в литературе и стилистике, — почему они не были возвращены тебе тогда, когда я делал о них специальное заявление, я вообще не понимаю: я особенно жалею о листиках в клеточку, на которых записывал историю твоей болезни, письма, которые получал от тебя из больницы, и свои записи о Котике, которые тогда сделал для памяти. Был там и полный латинский текст «Мозеллы» Авзония (которую никто не переводил по-русски), переводы из Клавдиана, которого тоже русский читатель не знает; одно время я видел, кажется, полный сборник моих сонетов, начало книги «Классики сонета», от Данте до наших дней, полную библиографию русских стихотворных переводов Горация — в папке. Возможно, что была и серая бумажная папка русских и украинских стихотворений, на 2/3 шуточных, мелко переписанная на почтовой бумаге большого формата (с 1908 по 1926). Вообще материала было много, — начала и заготовки на целый ряд сборников и книжек, небесполезных и для украинской, и русской литературы. Если их отыщут, будет недурно. Влад. Львовичу кланяйся, пусть постоит за культурную марку — свою и Москвы.

То же и с деньгами. Я об этих деньгах (252 р. 95 к.) сделал десятка два заявлений. Мне все время говорили, что их выпишут, что их уже выписали, что их выдадут тебе на руки без всяких формальностей и т. д., и т. п. Я немножко удивлен, почему это люди так упорно добиваются, чтобы их не уважали.

За доброе намерение прислать балладу Лонгфелло о Вальтере фон Фогельвайде спасибо. Может быть, ее можно переписать из сборника Лонгфелло в ВБУ? Когда-то в «Ниве» (в одном из недельных, не ежемесячных выпусков за годы 1908—1912) был перевод Чуковского: «Когда Фогельвайд-миннезингер от дольнего мира ушел». У меня теперь разные фантазии. Когда я стал переводить «Гайавату», у меня сразу возник план: сделать целый том баллад и исторических стихотворений «для юношества». Пока сделано всего 300 строк, но ты знаешь, может быть, мою манеру задумывать en grand и делать понемногу, но упорно. Это называется «большая кораблестроительная программа». К 1937 году у меня должна была быть готова книга исследований по украинской литературе, к 1938 — «Энеида» и «Последние римляне» (для Academia), к 1939 — третий выпуск «Новой украинской литературы». Теперь все это пошло в долгий ящик, но компенсировать неосуществимое чем-то нужно: вот я и ношусь с планами: перечитываю, что можно, по поэтике и истории русской литературы, читаю по-английски (легкий, но забавный роман «The woman in the firelight», «Женщина у камина» приблизительно), собираюсь продолжить свое знание латинского языка изучением итальянского и испанского, мечтаю засесть за «Зимнюю сказку» Шекспира и за сборник «Поэм и баллад» для юношества (куда войдет и «Гайавата»). Недавно прочел в «Известиях», что в издании Иностранных рабочих выходит учебник испанского языка, и мне, что называется, «закортіло»… Словом, жаден я к старости становлюсь больше, чем когда-либо.

Отрывок из «Энеиды» тебе пришлю. Там тоже много интересного чисто стилистически, как и «Эхо, бессонная нимфа», но авось это понравится тебе больше.

Следующий раз напишу тебе 1 января. А пока поздравляю тебя с Новым годом, с 1937-м. Авось он будет для нас радостнее трех предыдущих. Те были тяжелы.

О моем настроении и здоровье ты не заблуждаешься. All correct. Все в порядке. Зимнее пальто все еще на вешалке. Морозов нет. Простуды и гриппозное состояние меня не мучат. «Вова к климату приспособился». Будь здорова и бодра. Лечи глаза. Целую.

Коля

20

1. І. 1937

Дорогой мой Сонусик,

Поздравляю тебя с Новым годом и желаю, чтобы был он для тебя если не счастливее (какое тут счастье!), то, по крайней мере, спокойнее. Я встретил его у себя в комнате, возвратясь из кино, в мирной компании за стаканом чая, слушая радиопередачу из Москвы. Как и где встретила новый год ты?

Последнее письмо, полученное от тебя, было от 12 декабря. От 6 ноября до 12 декабря я получил от тебя посылки (о которых тебя извещал прошлый раз) и денежный перевод. В самом ли деле ты мне ничего в эти дни не писала или же письма затерялись по дороге? Будешь писать — не забудь ответить. Мне не верится что-то, чтобы за месяц ты не бросила хотя бы открытки.

Бандероли твои пришли аккуратно: первая дня четыре тому назад с «Литературной газетой» — какая жалость, что ты не переслала пушкинские №№ бандеролью, а вложила в посылки! — вторая с двумя №№ «Социалистического Киева» получена мною вчера, перед вечером. Литературный материал в газете, сказать правду, среднего качества, но отрывок из V книги «Онегина» я прочел с отменным удовольствием. У меня есть тепер куски І, II, IV и V глав. Мнение мое о Максимовом переводе остается прежним. Звучит прекрасно, техника великолепная, изобретательность большая, но… Максим мог бы сделать еще лучше — так же, как он сделал «Медного всадника». Вот тебе пример: у Пушкина: «И мягко устланные горы Зимы блистательным ковром. Все ярко, все бело кругом», У Максима: «І м’яко вистелені гори Зими покровом осяйним Під небом ясно-голубим». У Пушкина две фразы, у Максима — одна. А мелодика стиха зависит ведь от движения синтаксических единиц по метрической схеме строфы. К чему же изменять музыкальную физиономию всего места, тем более, что оно всем и каждому известно и, стало быть, каждый сведущий читатель непременно его отметит, как определенный недобор переводчика. Не нравится мне и «себе конем проголосив» (у Пушкина: «себя в коня преобразив») и «мати лає крізь вікно» («мать грозит ему в окно»), и слово «елеґанція» в 3-й строфе. Я бы дал: «даремна річ в природі ницій Нам елеґантності шукать». Сохранение латинских окончаний вполне обычно, может быть, в польском литературном языке, но, право, не обязательно в украинском. Строфы 5 и 6 зато вышли безукоризненно. Перевод Тычины «Буря мглою…» не идет с Максимовыми работами ни в какое сравнение. Говоря откровенно: чепуха. Непозволительные выдумки, произвол и бессилие техническое. «Социалистический Киев» внешне очень эффектен, но любопытного материала не так много. С удовольствием, между прочим, просмотрел я статейку о старой киевской архитектуре.

О соловецких впечатлениях и житье моем рассказывать тебе нечего. Погода стоит теплая. Морозов больших мы еще не видели. Снег падал несколько раз, но лежит его немного, т. к. время от времени приходят оттепели и наполовину его съедают. 29 декабря была морозная и безоблачная ночь, было северное сияние, но я его проворонил. Чулки (гамаши) теплые я уже начал носить. Надо же отдать уважение 65° широты. Но по существу впечатления, чтобы здешний декабрь был суровее киевского, у меня нет.

Море еще не замерзло: пароходы приходят и посылки привозят. По-видимому, так еще продержится дней 10, если, паче чаяния, не установятся длительные северные ветры: море нелегко отдает свою теплоту.

Продуктами я обеспечен месяца на полтора — на два. Фасоль у меня осталась еще от первой декабрьской посылки, вторая не тронута. Горох варился всего-навсего три-четыре раза. Есть и гречневая, и манная крупа и, главное, нераспечатанная пачка чаю.

Неблагополучно у меня только с перчатками: киевские уже рвутся и, пожалуй, месяца через полтора подадут в отставку. Если захочешь мой дефект восполнить (через месяц-полтора! — раньше не надо), не вздумай присылать очень шерстяных, теплых: вполне достаточно того разбора, какого ты посылала мне в прошлом году. Да, вторая еще беда: вот уже несколько дней не могу найти присланного тобою чудесного гребешка. Где его мог я посеять, ума не приложу. Если не отыщу, напишу тебе в следующем письме. Будет это 10—12 января

О литературных делах напишу вкратце — боюсь, они и так тебе надоели. Вторая и третья песни «Энеиды» понемножку отделываются. Четвертая закончена. Скоро буду переписывать уже набело. Тот отрывок из 2-й книги, о котором ты писала, готов и тебе препровождается. Построчно, как переписываются стихи, ты перепишешь (если захочешь) сама. Итак, Aeneis, II, 199—227: 199/ Тут несподівано друга, страшніша подія заходить 200/ І на стурбовані наші серця тягарем налягає. 201/ Лаокоонт, новообраний жрець моревладці Нептуна, 202/ Саме колов молодого бика на офіру святочну… 203/ Бачим: по тихому морю два змії пливуть велетенські 204/ 3 боку, де Тенед лежить (розказую вам — і здригаюсь) 205/ І, вигинаючись пружно, до берега поряд простують. 206/ Груди в обох серед хвиль підіймаються; гребні криваві, 207/ Знесені грізно стоять; хвости за собою у зморшки 208/ Хвилю збирають, і колами в’ються хребти величезні. 209/ Піниться море і плеще, солоне… на берег виходять… 210/ Кров’ю і полум’ям очі горять, лиховісні, неситі, 211/ І язики ворухливі облизують пащу шиплячу. 212/ Всі ми — урозтіч, смертельно бліді, а вони на палкого 213/ Лаокоонта ідуть і, спочатку дітей обвинувши, 214/ Душать обох молодят у сувоях тугих, найміцніших, 215/ Зубом отруйним у тіло впиваючись їм неокріпле. 216/ Потім, його самого, що на поміч їм кинувся збройно, 217/ Люто хапають і в’яжуть узлами. І от уже двічі 218/ Стан обвинули йому і шию, лускою укритим 219/ Тілом стиснувши, здіймаються ген над його головою. 220/ Він же, упершись руками, даремне вузли розтинає; 221/ Кров’ю і чорною скрізь трутиною по тілу облитий, 222/ Крики нелюдські, страшні до зір здіймає високих; 223/ Мовби той рев, що жертвений бик видає, недобитий, 224/ Край вівтаря, отрясаючи з себе сокиру непевну. 225/ Змії ж обидва, своє довершивши, повзуть до святині 226/ Вишнього замку і там, під дахом священним Паллади, 227/ Захист находять за кругом щита, біля ніг несмертельних».

Мне это знаменитое место не очень нравится. Это не так рассказ о событии, как описание скульптурной группы. Но если тебе понравится, как нравится составителям хрестоматий, я не возражаю.

Покамест ставлю точку. Пиши, дорогая, и не обижайся, что письмо вышло чересчур литературное, по предмету. Папе буду писать числа 15—20.

Отчего ты не пишешь мне ничего про Виктора Платоновича? Кланяйся Билыкам, Маргарите, Тамарочке. Пиши, как проводишь время, как твоя служба, глаза, самочувствие.

Будь здорова и благополучна. Правда ли, что у Анашки не совсем ладно с легкими? А я буду отвечать тебе регулярно и усердно. Не могу обещать, что все это будет интересно и ново, но здесь уже вина не моя.

Целую крепко.

Твой К.

Приложение: портрет{247} — «волосы рижие, глаза карие, нос обнакновенный».

21

11. I. 1937

Дорогой Соник,

О каком веселом и легкомысленном письме ты пишешь? Я получил от тебя закрытое письмо с датой 12.ХІІ и открытку от 23.ХІІ, кроме того, две бандероли с четырьмя номерами «Социалистического Киева». Уверяю тебя, нигде не было ничего выходящего из рамок серьезности. Вообще, за свою репутацию можешь не беспокоиться. Кто тебя знает и кто о тебе слышит от меня или твоих приятелей, ничего несерьезного в тебе предположить не может. Не говоришь ли ты о каком-нибудь письме, мною не полученном? В таком случае сообщи мне, когда оно тобою написано и каким образом направлено — простым или с заказом. Посылки приходят сюда аккуратно, в прекрасной сохранности. Я ни на что не могу пожаловаться. С письмами же и бандеролями недоразумения у меня были. Так, я не получил высланной Мишей по папиному поручению бандероли от 7.VIII, от тебя не было ни одного письма между 6.ХІ и 12.ХІІ. Поэтому прошлый раз я и спрашивал тебя, с какими промежутками ты в то время мне писала. По части писем я настроен весьма решительно. Мое право получать письма, не заключающие в себе ничего предосудительного, ничем не ограничено (а что у тебя ничего предосудительного не бывает, я больше чем уверен) — значит, все дело в почте, а на почту надо жаловаться и все расписки о заказных отправлениях представлять ко взысканию. Пока у нас не научатся по-настоящему уважать человека и быть внимательными, что ж? — внешние воздействия необходимы. За новости большое тебе спасибо. Я очень рад, что при проверке у Анашки ничего серьезного в легких не оказалось. Относительно здоровья Марьи Александровны послал запрос папе (он в курсе всех родственных дел) и при сей верной оказии — зная его интерес ко всем явлениям природы, подробно описал ему северное сияние, которое видел впервые несколько дней тому назад. Тебе, вероятно, это не так интересно, и Терочка находит тебя в общем трезвой и земной, а это зрелище из опьяняющих и происходит над землей — в очень высоких слоях атмосферы. Это нечто вроде грозовых зарниц, но, так сказать, более холодное, рассыпное и более длительное, хотя такое же быстрое, мелькающее. Цвета очаровательны, хотя здесь, говорят, не так ярки, как в Заполярье. Вкусно и по цвету похоже на фисташковое мороженое. Особенно хороши висящие занавесы из вертикально-гофрированного свечения, по которым пробегают зеленовато-синие цвета, причем вся ночь получает какой-то фисташковый оттенок. Я видел три погасания и три разгорания в продолжении часа с четвертью, проторчал все это время на 8—10 градусном морозе. Как видишь, зима у нас началась. Говорят, пароход, вышедший из Кеми, вернулся назад. Это значит — конец навигации. Теперь надо ждать, пока окрепнет прибрежная ледяная кайма, и тогда установится воздушное сообщение. Морозы небольшие, вчера было около 0, сегодня больше немного, но тихо, безветренно и в общем очаровательно. Вообще твои представления, что здесь холодно и темно, преувеличены. Холодов здесь больших, чем в Киеве, не бывает (minimum здесь — 29 градусов), оттепели среди зимы случаются так же, а что солнце восходит после 10 часов утра, а заходит в начале третьего, к этому можно привыкнуть, тем более, что дни у нас нарастают быстрее. О себе писать почти нечего. Здоров, настроения недурные, работаю. Гребешка, высланного тобой, не нашел, и очень жалею, потому что он очень мне нравился. Если сможешь восполнить мой недостаток, восполни. Из присланных тобою в декабре припасов у меня есть еще крупа, горох, фасоль, сало и даже пачечка чаю. Когда начнут приходить первые зимние посылки, я напишу тебе о моих нуждах подробнее. Там будут упоминаться английские булавки для гамаш, дополнительные бритвенные ножи и т. п. легкие вещи. Получила ли ты мое письмо, где я просил выслать итальянского Петрарку? Не слышала ли ты от филологических знакомых, как обстоит дело с учебником испанского языка, который собирается выпустить Издательство иностранных рабочих? Выходит он или уже вышел? «Песня о Гайавате» у меня временно приостановилась, я опять занялся усиленно «Энеидой» (надо кончать), зато перевел из байроновских «Еврейских мелодий» «Поражение Сеннахериба». Из кинокартин ничего примечательного не видел, кроме «Пышки», которую года два с половиною назад видел в Киеве; все остальное очень среднее или даже ниже среднего. В театре у нас шла здесь «Свадьба Кречинского» — из классического репертуара и «Слава» Гусева из нового. Обе постановки были не слабее, чем «Платон Кречет» в Соловцовском театре, на котором мы с тобою были в марте 35 года, а «Слава» несравненно лучше. Мне солтеатровская трактовка{248} понравилась даже больше, чем переданная из Москвы по радио. Так, правда, было и в Барышевке, но, конечно, здесь силы гораздо квалифицированнее, чем местечковые любители. Вспомнил Барышевку и думаю, что, пожалуй, мои «дни и труды», состояние духа и рабочее настроение тебе легче всего уразуметь по аналогии с барышевским нашим пребыванием. Только то разве, что там мы были вдвоем, а здесь я в единственном числе. Правда, письма. Но письма я пишу тебе только раз в десять дней, и письма все-таки не заменяют ежедневного живого общения. Пиши мне как только можешь. Пиши подробней о себе, о своем здоровье, делах. Как твои глаза, прошли или еще побаливают? И что у тебя — медицинское название твоей беды? Я кое-как разберу эту латинскую рецептуру и соображу, в чем дело.

Пока, прощай, до 20-го. 20-го напишу по обыкновению. Целую крепко.

Твой К.

Как ты находишь карандашный набросок, посланный тебе прошлый раз? Он не слишком похож, но сделан с добрыми намерениями. Правда?

К.

22

Кемь

Кировской ж. д., VIII отд. ББК

1 февраля 1937 г.

Дорогой Соник,

Письмо твое от 16.І получено. Но из него, увы! я вижу, что было еще какое-то письмо между новогодней открыткой и им. Было ли оно? Ты ведь обещала дня через три-четыре после нового года написать подробнее. Вообще — я был бы очень тебе благодарен, если бы ты припомнила, сколько раз ты мне писала между 6 ноября и 12 декабря и что за письмо было в числах 20-х декабря, о котором ты выражалась так непочтительно.

О посылках не беспокойся. Большая (от 4.ХІІ) пришла вовремя и в полной сохранности, как пришла очень быстро, и тоже сохранно, январская. Теперь, когда почту доставляют по воздуху, посылки идут — если они компактны и невелики, 3—5 кило — только дней на 6—7 дольше: перевозочные средства менее емки. Но приходят также «в аккурате». Твоя последняя посылка передана мне 30.І.

Художнику я твое мнение передал — обиняками (он интересовался). Огорчиться он не огорчился. Он человек не гордый. Был у него еще набросок, по-моему, удачный. Но он забраковал его и мне не дал. И главное, забраковал его по методу полного уничтожения.

За посылку очень тебе благодарен. Все кстати, особенно чай. А вот с очками не знаю, как и быть. Оправа великолепна, футляр неподражаем, стекла очень хороши (перископические) — но только не по моим глазам: я близорук, а они дальнозорки. Мой номер: —3, а они, по-видимому: +3. Как это случилось, не могу понять: тебе так легко было проверить на себе. Твоя близорукость недалеко ушла от моей. Надень — и если ты будешь видеть лучше, — значит, годятся; если в тумане — не годятся. Мои стекла приблизительно № 12 (3 диоптрии близорукости). Это значит: по краям они должны быть толще, а в фокусе тоньше. Дальнозоркие же стекла утолщены посередине, а по краям тоньше. Сегодня или завтра я подаю заявление, чтобы отправить их тебе для перемены стекол. Не удастся — будем искать другого пути. Я спрошу, смогут ли вставить стандартно отшлифованные круглые стекла в нашей аптеке, и тогда напишу. Но, конечно, путь присылки одних стекол труден. Кто их знает, достаточно ли ловки здесь пальцы для хороших стекол?

За февральскую посылку благодарен заранее, т. к. и перчатки, и гребень мне очень кстати. Что из продуктов мне нужнее? Сказать трудно: пожалуй, сало и чай. Сало обыкновенное, не копченое (и немножко к нему луку), а чай — тот, который дает настой покрепче, — индийский, цейлонский, кирпичный. Все равно, все во благо… На второй очереди — сахар и немного какой-нибудь крупы — гречневой, пшенной. Не траться на лубенский вергун, т. к. это уже баловство!

Кроме продуктов, вложи при случае некоторые хозяйственные вещи: штуки три или четыре бритвенных ножей (присланные оказались хорошего качества и два из них продолжают еще работать), несколько английских булавок, мою старую кисточку для бритья и что-нибудь вроде кошелька или портмоне. Я тебе писал, какая горькая история произошла по милости дырявых карманов моего зимнего пальто. Я потерял тот старенький кошелек, который подарил мне Котуська и которым я очень дорожил, как памятью. Только, пожалуйста, дорогая, не удивляй лагерников ничем стóящим, вроде футляра для очков — пришли что-нибудь простое и недорогое.

О себе писать нечего. Работаю, читаю, чувствую себя недурно. Фурункулы пробовали выскакивать на шее дважды, припухало (хотя не болело), но после легкой йодовой смазки исчезало все без остатка на второй день утром.

Литературная работа двигается понемножку: Пушкинские дни отбирают много времени. Вторая песня «Энеиды» приготовлена для тебя в чистом виде; пробовал было переводить Байрона. Буду продолжать, если ты одобришь. Пока посылаю тебе «Поражение Сеннахериба» из «Еврейских мелодий». Для экономии места пишу в строчку, разделы стихов отмечая вертикальной линией.

«Ассірієць упав, ніби вовк до кошар, / Його військо багрянцем горіло, як жар, / А списів його полиск, мов зорі небес / В глибині галілейських схвильованих плес…

Мовби листя зелених улітку дібров, / Ще увечері маяли тьми корогов; / Мовби листя дібров, коли осінь подме, / Все те вранці було і зів’яле й німе.

Ангел смерті, як буря, крило розгорнув / І пройшов поміж них, і в лице їм дихнув, / І мертвота склепила повіки бійця, / І лиш раз стрепенулись і впали серця.

Смерть стоїть над баским гордовитим конем, / Його ніздрям уже не пашіти вогнем, / Тільки мило кругом на билині сухій, / Мов на скелі холодного моря прибій.

От і вершник поблідлий лежить на землі, / Ржа на зброї йому і роса на чолі, / І не плещеться стяг і намети німі — / Не здійнятись мечам, не ячати сурмі!

І вдовиці Ашура зайшлись у сльозах, / І Ваала кумир повалився у прах, / І невірного міць, нездоланна мечем, / Розтопилась, мов сніг, перед Божим лицем».

Отдай на рецензию, если сомневаешься в качестве, Рите: она разберется. К сведению твоему: строки третья-четвертая неудачны. В оригинале: And the sheen of their spears was like stars on the sea — When the blue wave rolls nightly on deep Galilee. T. e. «И сиянье их копий было подобно звездам на море, когда ночная волна катится на глубоком Галилейском (озере)». У Байрона сверкание движущихся копий (вверх и вниз) — и дается оно глаголом rolls (катится). А у меня вышло больно статично, т. е. ничего не вышло.

То, что ты пишешь об Анашке, по-видимому, преувеличено. Всему виною, очевидно, первый медицинский осмотр. Надеюсь, ему достаточно хорошо теперь. Юле беспокоиться не приходится слишком.

В домашнем быту моем здесь произошли кое-какие изменения. Уехал из Кремля, в связи с назначением (почетным), один из моих компаньонов по жилью, очень симпатичный журналист, кормивший всех нас. Теперь с топкой печи и варкой дело несколько разладилось, впрочем, на короткое время, вероятно.

Кланяйся Рите, Тамарочке, Вере Тихоновне, Маше, Анюте. Всей своей фаланге. Будь здорова и пиши. Я потерял из виду твои занятия служебные и состояние твоих глаз. Пиши подробнее. У меня тоже бывают иногда настроения одиночества. Чаще всего, когда вздремну после обеда и затем просыпаюсь, не сразу приходя в себя и не соображая, где я нахожусь.

Но слава Богу, не часто это случается.

Получила ли ты письмо, где я писал о северном сиянии?

Теперь день увеличился. Сияний нет давно. Никаких признаков севера нет. Морозов больших еще не было.

Будь здорова.

Целую крепко.

Коля

23

7. II. 1937

Дорогой Сонусик,

Твое заказное письмо (10.І) пришло через несколько дней после письма простого (от 16-го), и потому отвечаю тебе с опозданием. Посылки твои от 25.ХІ и 4.ХІІ получены так же, как и бандероли, в полной сохранности. Получен и узвар. И не только получен, но даже и съеден, сливы в пшенной каше, все остальное самостоятельно. За попечение Вл. Львовичу очень признателен, но, конечно, был бы гораздо более благодарен, если бы он помог тебе разыскать мои рукописи.

Относительно бумаг официальное заявление я подам. Думаю, это вполне удобно. К низшим инстанциям я уже обращался несколько раз. Раз настоящего ответа нет, а есть только обещания, очевидно, другого выхода нет, как обратиться к людям вышестоящим.

Отрывок из второй песни, о котором ты пишешь («Смерть Лаокоонта»), тебе записан и послан в одном из предшествующих писем. Ты бы должна его получить. Пишу я тебе трижды в месяц, каждого 1, 10 и 20 числа, и, пересмотрев мою корреспонденцию, ты легко можешь установить, что случилось с письмом, в котором был этот отрывок записан.

За обещания посылать переводы Пушкина на украинский язык очень тебе благодарен заранее, хотя качество этих переводов в высшей степени посредственное. Что особенно примечательно, — откровенно плох Тычина — плох оттого, что произволен, и оттого, что не справляется с элементарными техническими трудностями вроде рифмы. Если против Пушкина погрешает Савва Голованивский или Михайлюк, то это сам Господь велел, — потому что как бы ни расхваливали их людие неверные и невежественные, они все-таки не выше карпенко-каровского Матюши из «Суеты». Тычине же попадать с ними в один ряд в высшей степени зазорно.

О заявлении на свидание подумай хорошенько. Как-никак 2000 километров. Что тебе даст коллегия защитников, право, не знаю. Мне думается, неплохо было бы узнать просто у людей, подававших заявления, ездивших на свидание или собирающихся поехать. Может быть, ты как-нибудь по дороге в Лавру — зашла бы к Вере Моисеевне, на улицу Январского восстания 9, кв. 10. Во всяком случае, напиши мне, что ты решила и как ты думаешь сделать. Я тогда подам встречное заявление в ГУЛАГ.

Сейчас получил от тебя 3 и 4 №№ «Литературной газеты». Страшно слабо. Печатается ли «Евгений Онегин» в «Вістях» по выходным дням? Что слышала о переводе «Бориса Годунова»? Я прочел в одном из присланных №, что «Годунова» переводил Сосюра. В чьем переводе будет он ставиться в театрах, печататься в сборниках «Сочинений» Пушкина — все это страшно интересно.

И чтобы не забыть самого важного — несколько слов о посылках. Не тревожься, если вдруг какая-нибудь из твоих посылок возвратится назад. Помни, что зимние посылки должны быть нарочито невелики, 3—4, в крайнем случае до 5 кг, и очень компактны. Если они тяжелы и неудобны для перевозки аэропланом, их не берут. И во-вторых, посылки перевозятся из Кеми зимою, так сказать, в порядке любезности — когда нет никаких срочных перевозок или доставок. Самолеты — невелики и, когда загрузка их слишком велика, посылки не принимаются, а чтобы они не залеживались в Морсплаве, их могут отправить обратно.

Поэтому, если бы что-нибудь подобное случилось, тревожиться тебе не следует. А просто взять посылку и, выждав какой-нибудь небольшой срок, послать ее снова, в надежде, что она придет в более благоприятное — в перевозочном смысле — время.

Вот сейчас, например, метет со вчерашнего вечера. На море ветер и вьюга. Вообрази, как забьется доставка, если это протянется еще дня два-три.

Обыкновенно в таких случаях тревожатся, присылают телеграммы, а я забыл предупредить тебя заблаговременно. Что ж делать? Лучше поздно, чем никогда.

А теперь получай в виде бесплатного литературного приложения тот отрывок из второй песни, о котором ты писала[582].

Вот тебе весь этот небольшой отрывок Aeneidos II, 199—227. Как жаль, что не могу тебе послать «Гайаваты». Очень длинно.

Будешь писать, напиши, что слышно о переводном двухтомнике Пушкина? Не вышел ли учебник испанского языка, обещанный Издательством иностранных рабочих?

Пока прощай. Целую крепко. Кланяйся.

Коля

9. II. 1937

Писал я тебе, что мой сожитель по комнате переехал в другое место тут же на острове, и теперь у меня новые компаньоны. Стало гораздо менее удобно в смысле питания (т. е. приварка). Но в комнате сделалось чище. В смысле подбора людей по интересам дело не изменилось: уехавшего литературоведа сменил новый, въехавший, круглоголовый, неистовый человек, специально занимавшийся Шевченко{249}, неожиданно оказавшийся честным и добрым малым, прекрасным сожителем. Читаю я немного — все твои пушкинские материалы, в связи с юбилеем. Чувствую себя здоровым, настроение спокойное, как никогда в Киеве. Посылки февральской твоей жду с нетерпением, и ты догадываешься, почему: чай на исходе. Получила ли ты мое письмо с известием об очках? Вот конфуз вышел; вместо близоруких ты мне прислала дальнозоркие. Вместо: -3 диоптрии +3. Жалость страшная и «морока» опять.

Пиши, что делаешь, как живешь?

Будь здорова и бодра. Что слышно о папе, я давно ничего не получал.

К.

24

14. II. 1937

Дорогой Сонусик,

Извини, что так кратко. Но с последнего письма у меня нет ничего нового. Никаких от тебя ни писем, ни бандеролей — сегодня почтовый день, но почта будет раздаваться только вечером. Спешу уведомить тебя, что я жив-здоров — на тот случай, если из-за срочных перевозок вернется к тебе февральская твоя посылка и ты начнешь себе ломать голову о причинах обратного ее отправления.

Как прошли у вас в Киеве пушкинские празднества? Напечатан ли пушкинский двухтомник? Какие новые переводы, статьи, книги появились? Вообще поставь меня хоть в какую-нибудь известность относительно новостей пушкинской литературы. За журналами и газетами я слежу регулярно, но из книг видел только второй том пушкинского «Временника Академии Наук» и книгу о «Борисе Годунове».

Получила ли ты мое письмо со вторично посланным тебе отрывком о Лаокоонте?

Настроение мое отличное. После метелей установилась чудесная безветренно-ясная погода с морозами градусов в 15—18. Мое впечатление, что больше 18 у нас еще морозов не было. На море видна чистая полоса. Во время штормов поломало лед в нескольких километрах от берега по направлению к Кеми, но на какое расстояние, отсюда судить трудно. Северных сияний после того декабрьского (а может быть, январского), о котором я тебе писал, не было.

Папа не пишет давно. Что слышно из Дашева? Я ему написал, кажется, еще в январе и, зная его любознательность, с самым подробным описанием здешнего климата и природных явлений, — но ответа нет. Если получу, буду писать в марте.

Ты же от меня жди еще письма, которое отправлю сейчас после 20-го. Пиши, родная, как у тебя дела со службой. Повидайся с Верой Моисеевной (я тебе писал, кажется, в прошлом письме). Кланяйся Тамарочке, Маргарите Михайловне, уведомь, как твое заявление о свидании. Футляр твой с очками у меня временно исполняет обязанности портмоне. Будет ждать весны и весенних посылок, чтобы отправить тебе стекла для замены.

Будь здорова и пиши. Целую крепко.

Коля

25

20. II. 1937

Дорогой Сонусик,

Отправил я тебе прошлое письмо, простое, дней 6—7 назад, и в тот же вечер получил твои бандероли с «Литературной газетой» и «Комсомольцем Украины». Большое тебе за них спасибо. В «Комсомольце» я нашел перевод «Бориса Годунова», единственную литературную для себя поживу, прочел внимательно, но удовлетворил он меня мало. Может быть, он и точен в деталях, но расстановка слов суховата, одни слова отзываются мажорностью, другие прозаичны; лексика неровная, а главное, нет и тени той гармоничности стиха, которою дышит оригинал. Я все-таки предпочел бы, чтобы напечатан был тот перевод, который у тебя в руках. Вернулся ли он к тебе, по крайней мере? Выручила ли ты со своей помощи переводчику хоть на одну посылку в Соловки?

Здесь сейчас самый что ни на есть мертвый сезон в посылочном смысле. Видимо, все посылки отправляются назад с Рыбачеостровска — так называется почтовое отделение Кеми-пристань. Как долго будет тянуться такое положение — неизвестно. Старые соловчане говорят, что то же самое было в прошлом году — посылки пошли только с конца февраля, начала марта. Что тебе посоветовать — сам не знаю. Может быть, оплатить пересылку авиапочтой? Но аэропланы здесь принадлежат отделению, а не почтовому ведомству, и будет ли эта оплата иметь обязательность в смысле доставки — неизвестно. Не говорю уже о том, что стоит она страшно дорого. Одно могу обещать тебе безусловно. Как только придут первые посылки, сообщу тебе непременно.

Мои запасы, увы, пришли или приходят к концу: фасоль истощилась, чаю нет, гороха еще остается недели на две приблизительно. Жиров нет уже недели две совершенно.

Жилищные мои условия ухудшились, я тебе писал об этом в прошлых письмах — живу я на старом месте, но компаньоны мои новые, за исключением одного — литературоведа с беспокойным характером, люди малоинтересные, пустые и не всегда просто по-товарищески внимательны. Поэтому питание наше «колхозное», дружное расстроилось, и это чувствуется довольно сильно.

Не знаю, выслала ли ты февральскую посылку, которую обещала сделать в начале месяца. Если выслала, то будь готова получить ее обратно и по прошествии некоторого времени отправить ее снова.

Если будешь отправлять съестное, имей в виду — главное для меня теперь сало и крупы. Горох варится долго, фасоль, вероятно, дорога, а пшенная или гречневая крупы и легче достаются, и варить их не так трудно.

То, что ты пишешь про Юру тети Олиного, нисколько меня не удивляет. Ни ума, ни житейского такта от него ожидать не приходится. Я не раз имел случай в этом убедиться: старорежимную бурсацкую грубость из него надо выбивать десятью палками, и то, вероятно, нельзя быть уверенным, что она ликвидируется без остатка. Ты не думай, однако, что я что-нибудь против него имею: я пишу со стороны.

О себе рассказывать нечего. По-прежнему работаю над «Энеидой» — третью песню перерабатываю основательно. С четвертой работа будет легче; она сделана лучше — нужно будет только переписывать. Очень жалею, что нет со мною моих коньков, здесь им могло быть хорошее применение. Сохранились ли они у тебя? Теперь приличных полуфигурных коньков я не видел. В Москве в прошлом году я ничего приличного не нашел даже в Парке культуры и отдыха — хоккейные трехфунтовые железки, нурмис (порты с прямым полозом, на которых ни одного приличного круга нельзя сделать) — и все в таком же роде.

С тем покамест будь весела и здорова, насколько можешь. Пиши. Пиши о себе. У меня нет ни одного февральского письма от тебя, если не считать бандеролей от 3-го и 6-го. Как ты получаешь мои письма? Следующее я пишу тебе, как обыкновенно, 1 марта.

Друзьям и знакомым кланяйся непременно.

Целую крепко.

Коля

26

1. III. 1937

Дорогая Сонечка,

Спасибо за «Литературную газету» и вырезки — все твои бандероли получил. В «Литературной газете» от 16.ІІ и «Коммунисте» за 18 (который получил на день раньше, чем он пришел в библиотеку) нашел кое-что для себя новое, что, если не порадовало, то во всяком случае удовлетворило меня.

Писем твоих не имею уже давно. Последние были от 20-х чисел января. Не хочу думать, чтобы ты в феврале не написала ни разу. В чем дело? — никак не пойму. Попробуй писать открытки, может быть, им легче сделать двухтысячеверстный маршрут — бесперебойно, беспересадочно.

От папы получил письмо — февральское, как всегда, обстоятельное, с полным отчетом обо всех родственниках. Между прочим, пишет, что Мария Александровна больна, делала какую-то операцию и на днях уезжает опять в Харьков советоваться с врачами. Наталочка пишет папе, что настроение у нее прескверное. Но в чем дело — подробно не объясняет. Я думаю, не рак ли какой-нибудь наружный… Не знаешь ли ты чего-нибудь более определенного?

О себе писать нечего. Жив, здоров. Чувствую себя недурно, кроме тех дней, когда меняется погода и вместе с барометрическими показаниями изменяется настроение из обычно бодрого на сонное и вялое. Нервы в порядке — работа более или менее спорится. В комнате тепло, т. к. Евгений Степанович (так называется мой сожитель, человек энергичный и беспокойный) любит хорошую температуру и топит довольно искусно. Сожитель из него приятный, покладистый, большой добряк — и нам с ним легко. Правда, теплоты здесь (комнатной) достичь немудрено: монастырские печи устроены хорошо, а морозов больших не бывает. Папа пишет, что в Дашеве -36° по Цельсию, и спрашивает, как-то там у вас, а мне даже писать неловко, что здесь было только два дня с двадцатиградусным морозом, а то все время мы пробавляемся десятиградусными. Вообще зима этого года легче прошлогодней. Что же до морозов, то minimum, засвидетельствованный на Соловках, скромнее киевского, полтавского и харьковского -29° Цельсия.

Пушкиным я заниматься перестаю понемногу — пять лекций прочитаны (кстати, вот тебе темы: «Классовая природа пушкинского творчества в суждениях современных критиков», «Биографические повести о Пушкине», «Дуэль и смерть Пушкина», «Пушкин и литературная борьба декабристов», «Творческие этапы Пушкина» — в тематическом или стилистическом разрезе). Осталась только одна: «Язык Пушкина». Но это, конечно, не значит, что я перестаю следить за литературой, особенно за литературой переводов. У меня мысль сделать что-нибудь вроде статьи о новых украинских переводчиках — для пушкинского Временника Академии. Но те переводы (газетные), которые я получил, еще очень слабы, подлежат редакционной правке, и я хочу дождаться давно обещанного в прессе пушкинского двухтомника. Не слышала ли ты чего-нибудь, выходит он или не выходит?

Работа моя над правкой вергилиевского текста (II—V песни) заканчивается. Вторая, третья и четвертая песни проверены по оригиналу, сличены с брюсовским переводом, отделаны окончательно и еще раз переписаны. Работаю сейчас над пятой. Когда отделаю и перепишу ее, тогда мне понадобится сразу девятая книга. Ее перевод у тебя. Ты сделаешь мне большую услугу, если перепишешь те 349 стихов, которые уже переведены, и копию пришлешь мне для окончания и отделки. Тогда у меня начинается второй тур работы — книги IX—XII, и «Энеида» закончена. На очередь выдвигается Овидий. Посмотри, дорогая, сохранилось ли у тебя меркелиевское издание — три тейбнеровских томика в одном переплете, этакий весьма почтенный кирпич. Не продавай и не отдавай его. Он может понадобиться. Меня привлекает «Ars amatoria», по крайней мере в отрывках, «Аконтий и Кидиппа» из «Epistulae», «Цейкс и Гельциона» из «Метаморфоз», некоторые из «Тристий» (первые три элегии первой книги).

Нашла ли ты Петрарку, «Canzoniere», о котором я тебя просил? Побывала ли у Веры Моисеевны — на Никольской? Написала ли заявление о свидании? Я ничего, ничего об этом не знаю, как не знаю о твоих глазах, о службе и многом-многом другом.

Пиши, дорогая. Весь февраль месяц я питался только твоими бандеролями. Это было единственное указание, что ты еще где-то живешь и дышишь.

Читал я этот месяц немного; кроме журналов, просмотрел только «Эжени Гранде» Бальзака, которую когда-то читал и которая мне теперь очень понравилась, «Якобинский заквас» — «Казанскую помещицу» Ольги Форш и в pendant к ней «Мировича» Данилевского — «Мирович» плох, Форш — так себе.

Относительно посылок ничего особенно отрадного нет. Появилось на днях посылок около пятнадцати, но есть ли это начало постоянной их пересылки или случайность — пока не видно. Буду писать тебе дней через семь-восемь, напишу по этому вопросу подробней.

Видела ли ты в «Правде» статейку Богомольца о скарлатине и новых методах ее лечения? Меня она прямо-таки расстроила. Если это в самом деле, то известно же это не со вчерашнего дня. В предложениях это существовало года три-четыре назад. Почему тогда ничего не сделано было для популяризации этих методов? Если же это втирание очков, вроде статей о раке и продолжительности жизни, зачем такие вещи писать и даром только волновать людей? Должно же быть у человека чувство ответственности!

Но — может быть, довольно об этих грустных материях. Пиши, дорогая, чаще, хотя бы открытки. Пиши о себе, пиши о Киеве, что нового в городе, что слышно у Лобод, пишет ли тебе Женя, как чувствуют себя твои приятельницы? Нету ли у тебя какой-нибудь новой фотографии? Я за все сведения, за каждую весточку буду тебе чрезвычайно признателен.

С тем будь здорова и благополучна.

Пише же.

Целую крепко.

Твой Коля

27

2. IV. 1937

Дорогой Сонусь,

Мои обещания я выполняю в точности. Письма январские и февральские отправлены в положенные сроки. Даже в марте я нашел возможность отправить тебе письмо 21-го (кстати, простое, т. к. мартовские деньги мои кончились). Таким образом, на этом листе смело можешь поставить регистрационный номерок — 11.

Бандероли твои я получаю, по-видимому, аккуратно. «Социалистического Киева» имею №№ 9 и 10, «Литературной газеты» — 11 и 12. Последняя бандероль (с «Литературной газетой») со штемпелем — 15.ІІІ, последнее письмо (открытка) — увы, 19.ІІ.37. Думаю, на днях кое-что подойдет снова.

Заявление о свидании в ГУЛАГ я отправил точно так же. Отправила ли ты? Что даст и какое впечатление оно на тебя произведет, я судить на могу. Я уже обвык и обжился здесь. Мне порою кажется, что наш островной кусочек предполярья живописен и уютен. Но ты человек в этих местах свежий и сможешь увидеть лишь Кемь, которая, по сравнению с островами, холодна и гола. Если ты и не приедешь, вряд ли что-нибудь потеряешь… Хотя — собственно говоря — к чему откладывать. Почему не приехать хотя бы раз? — Я обещал написать встречное заявление, и вот — написал.

Нового у меня нет ничего, кроме прочитанных книг и переводной работы. Из журналов я видел пока 1 книгу «Литературного Современника» и 4-ю же «Знамени». Из книг просматриваю сейчас книгу стихов Теодора де Банвиля (по-французски, не нравится, сухо), перечитываю Монина «По Южной Америке», прочел наконец «Семью Оппенгеймов» Фейхтвангера. Был опять вторично в десяти верстах от своего местожительства, но не там, где был в феврале. Пять с половиною километров шел по чудесной дороге между лесистых холмиков и замерзших озер, а затем низиною, был на одном холме, с которого виден Архипелажек, и остался очень доволен. Назад возвращался с подводой, пошел снег, да еще мокрый, не было ничего приятного в пешеходной экскурсии. Погода стоит у нас очаровательная. Снег лежит, конечно — но днем пригревает солнце, бегут ручьи, пальто зимнее уже не нужно, — достаточно ватной куртки. Дни уже длинные, в 8 часов еще не темнеет, не темнеет полностью, если быть точным. К вечеру подмерзает, дышит холодом, как в Киеве в конце февраля — начале марта, — словом, картина раннего предвесенья в полном разгаре. Работаю по-прежнему над «Энеидой», кроме нее, перевел еще пушкинского «Овидия», одно из ранних его стихотворений (1821 года), которое привлекало меня уже давно. Так что, кроме напечатанных в сборнике 1930 года шести вещей из Пушкина (а может быть, 5-ти, так как «Славная флейта, Феон» напечатана не была), у меня теперь 9, плюс «Борис». Новые: «Поэту», «Ехо, німфа безсонна» и «Овидий». Вот тебе на испытание первые 20 строк. Ради экономии места, стихи разделяю только поперечными черточками. «Овідій, я живу край берегів смутних, / Що ларів їм своїх прабатьківських старих / Ти в давні дні приніс і попіл свій зоставив. / Твій безпорадний плач країну цю прославив, / І ліри ніжний звук іще не занімів: / Твоєю славою ще повна шир степів! / Як живо у мою ти вкарбував уяву / Смутного вигнання пустелю неласкаву, / Похмурий неба схил, нетанучі сніги / І коротко теплом розцвічені луги. / Як часто, струн твоїх вчарований гудьбою, / Я серцем мандрував, Овідію, з тобою. / Я бачив човен твій у шумі бурунів / І котви, кинені край диких берегів, / Де жде співця жаги погибель і заглада. / Там голий степ кругом, горби без винограда; / Породжені в снігах задля страхіть війни, / Одважні Скитії холодної сини / Ждуть тільки здобичі, укрившись за Дунаєм, / І нападу гроза тяжить над цілим краєм. / Немає впину їм. По річці вплав пливуть / І по льоду дзвінкім торують хижу путь». — И т. д. Как будто до сих пор ничего, не хуже многих переводов, которые я читал в присланных тобою №№ «Литературной газеты». Рецензии твоей ожидаю. Понравится, пришлю еще кусок, конечно, из тех, какие получше. А то еще решишь, что я здесь теряю свою опытность и технику.

Получила ли ты мои письма, где я просил тебя прислать последние два абзаца вступления к лонгфелловскому «Гайавате»? Имею в виду первую главу: «Should you ask me, whence these stories?» Последний абзац, который имеется у меня: «Ye who love a nation’s legends… Listen to this Indian legend. To this Song of Hiawatha!» Бунинского перевода у меня сейчас под рукою нет, поэтому сказать точно, скольких у меня кусков недостает, я не могу. Кажется, все-таки два. Может быть, Тамара не откажется их для тебя переписать. По-английски, разумеется.

О других присылках (не относящихся к духовной пище) не хочу тебя тревожить. Но о брючном вопросе, пожалуй, напишу. Мои костюмные брюки и рыжие грубошерстные сдают (особенно первые). Конечно, ничего дорогого мне здесь не надо — нужны были бы такие же простенькие и такие же грубошерстные, как те, — лишь бы прочные. Цвет безразличен. Из твоих зимних посылок все употреблено, сегодня намочил последний горох, осталось еще полкружки.

Пиши, как можешь. Разумеется, я заинтересован — почаще. Да не знаю, может быть, у тебя мало времени остается от работы или глаза болят, и приставать с просьбами неудобно. Ужасно только завидно бывает, когда приходят толстющие пачки писем, а ты ничего не получаешь.

Милым людям, которые тебя не забывают, я очень благодарен. Будет ли когда-нибудь время отблагодарить их при свидании?

Прощай пока. Целую крепко. Следующее письмо напишу числа 12-го.

А время бежит. Вот уже апрель начинается. 26-го мне минет 47 лет. Твоего дня рождения я в этом году не забыл, но писать об этом не решился. С чем поздравлять?

Ну, будь здорова и пиши, милая. Была ли ты у Веры Моисеевны, как собиралась? Как поживает Вера Тимофеевна? Как недолговечен все-таки ее брат, было ведь не больше 50—52 лет?

Коля

28

19. IV. 1937

Дорогая Сонушка,

Сегодняшнее мое письмо с начала года двенадцатое, с начала апреля — второе. Счет я им веду строгий, а с сегодняшнего дня сделаю его еще строже, так как почтовые неисправности самые горькие из всех, и мириться с ними я не мог никогда. Твои письма ко мне доходят аккуратнее, но тоже не без изъянов. Последнее, что я от тебя получил, — это открытки от 5 и 10.ІІІ и бандероль от 31.III.

Заявление о возвращении тебе всех научных и литературных рукописей, оставшихся у Влад. Львовича, я уже послал по начальству и через некоторое время повторю его по другому адресу. Жаль только, что я не знаю, что именно у тебя осталось, и принужден писать наугад. Поэтому очень меня обяжешь, если напишешь, есть ли у тебя: 1) хоть один из двух рукописных экземпляров «Бориса» (мне казалось по прошлым письмам, что один из них ты получила), 2) Лукреций «De rerum natura», книги І, II, V (были в картонной папке в красном шкафу), 3) 1 акт «Балладины» Словацкого — на длинных листках, сшитый (был в письменном столике), 4) Сборник стихов на почтовых листках конторского формата, еще с барышевских времен, в серой бумажной обложке, 5) Черная коленкоровая папка с библиографией переводов Горация (была в письменном столе, в тумбочке), 6) Черный фанерный ящик с университетскими курсами и на нем папки с курсом методологии перевода, и там же заготовки для будущих работ: переписка Драгоманова — Кулиша, Горленко с разными лицами, и прочее. Все это должно было пойти в книжку исследований, которую я собирался к концу 1936 г. подготовить. Вообще у меня уже было столько всякого материала, что я каждый год мог бы уже выпускать по хорошей книжке. Хорошей — я говорю в смысле объема.

Ты просишь писать тебе заказные письма. Я иначе и не делаю. Только в марте 20-го написал простое, да и то пожалел затем. По крайней мере тебе отдадут вовремя дома. Перевода денежного, о котором ты писала 19 февраля, — все еще нет. Отправляла ли ты его? На май денег у меня еще хватит, а на июнь — не знаю, может быть, и нет.

Теперь ответ на все твои вопросы. Почему надо переменить стекла в очках? Да потому, что ты прислала мне не минус 3 диоптрии, а плюс 3, т. е. не близорукие стекла, а дальнозоркие. Я точно предвидел, что письма будут пропадать, и написал об этом два или три раза сряду. Для чего мне хочется написать о новых переводах Пушкина? Все для того же, для чего я сижу над «Энеидой» и над журналами, — чтобы не деквалифицироваться, во-первых, а во-вторых, в надежде на гонорар. Я был бы счастлив, если бы мог отсюда зарабатывать и знать, что хоть какою-то мерой в силах снять с тебя тягость повседневной заботы.

Об Овидии покамест тебя не прошу, можно подождать, да и с Пушкиным, конечно, дело терпит. Петрарки не ищи. Бог с ним. У меня еще много остается «Энеиды». На днях я подсчитывал, у меня сделано 8100 с небольшим, это значит, остается 1700 с десятками. На очереди окончить XI песню, затем пересмотреть и закончить IX, и можно начинать переписку начисто последней трети поэмы. Песни 2—5 уже переписаны и чистятся уже по беловику. Буду поэтому очень тебе благодарен, если пришлешь в копии то, что есть у тебя из IX песни, и попросишь Тамарочку переписать последние два абзаца из английского «Гайаваты» — из вступления, в моем экземпляре отсутствующие. Вступление (Introduction) начинается: «Should you ask me, whence these stories…?» А последние стихи, после которых находятся нужные мне два абзаца: «Whether they are sung or spoken; Listen to this Indian legend — To this Song of Hiawatha». Это в общей сложности строк 20.

Если писем не будет долгое время — в мае месяце, не удивляйся Это значит — весна. Посадочные площадки для самолетов (на льду) ненадежны, аэропланное сообщение прервано и надо ждать навигации. Погода здесь до сегодняшнего дня стояла в течение почти месяца очаровательная — солнечная, безветренная. Днем грело, снег во дворе сошел почти совсем, прилетели чайки. По вечерам подмораживало, но не всегда; а 3 и 12 были очаровательные северные сияния. Теперь с ними надо распроститься до осени. Темнеет только в 10 часов вечера, недели три еще — и дождемся белых ночей, — не то, что сияний, но и звезд не увидим до конца июля или начала августа.

За сведения о родственниках спасибо. То, что доктора наговорили о Галочке и Ирочке, может быть, и преувеличено немного. От папы давно ни слуху ни духу. Жду от него письма на днях. Обычно два месяца проходит, пока дождусь от него ответа. Мнения о «Борисе Годунове», конечно, не передавай. Что он не в пример лучше «Бесов», «Обвала» и прочих рукоделий — это более чем несомненно. А какого ты мнения о пушкинском «Овидии», которого 22 строки я тебе послал? Что с Верой Моисеевной ты не говорила, очень жаль — она бы смогла сообщить тебе о правилах, как пишутся и куда подаются заявления о свидании. Кстати, у меня есть твой акварельный портретик, сделанный с карточки тем же художником, что сделал и карандашный набросок мой, и акварель. Сделан очень приятно. Как бы я благодарен был тебе, если бы у тебя нашлась для меня свежая фотография, хотя бы домашняя, Митиного производства. Той, где ты с Котиком, я уже не верю. Да и Котик там нехорош. Вот если бы Коля мог сделать для меня новый оттиск с негатива «Мошка» — не увеличенного, вроде того, какой есть у тебя — это было бы славно. Но, пожалуй, это уже невозможно. Без этого я обойдусь. Надежды и мечтания в здешнем климате редко когда (у меня, по крайней мере) вырастают в реальность.

Твое последнее письмо (от 21.III) очень меня растревожило. Я все думаю, что я могу сделать, чтобы ты не томилась бездельем. Но трудно придумать что-нибудь надежное и реальное. Конечно, заявление по начальству я могу послать; конечно, право на труд за тобою, и в нем никто тебе отказать не может — но твоя характеристика людей верна, что-либо возразить против нее трудно, и затем, я ведь лишен всякой возможности проверить, как принято мое заявление. Но до 1 мая есть еще время подумать. В первых числах мая я буду писать тебе и тогда подробнее сообщу, что намерен сделать я. Не придут ли тебе на помощь наши литераторы с какой-нибудь переводной работой? А как ты насчет преподавания языков, хотя бы?

Мои настроения, пожалуй, лучше твоих: ровнее — работа у меня занимает почти все время, и это отвлекает меня от лишних и тяжелых мыслей.

С тем будь пока здорова и бодра по возможности. Целую крепко. Получила ли ты письмо, где я писал о своей экипировке, главным образом о брюках, — это было либо в последнем мартовском, или в первом апрельском письме.

Друзьям своим кланяйся.

Коля

29

11. V. 1937

Дорогая Сонушка,

Пишу тебе первое майское письмо — как видишь, с опозданием. Был мертвый период: перестали ходить самолеты и не было катеров. Позавчера началась навигация: пришел, пробивая ледяную перемычку перед бухтой, первый пароходик, а сегодня уже вся благополучная бухта чиста. Отвечаю тебе сразу на три письма, от 17.ІІІ, 21.ІІІ и 29.ІІІ. Апрельский перевод и бандероль получены также, а сегодня уже висит объявление о посылке. Вечером получу, узнаю, твоя или папина (папа как-то в февральском письме обещал выслать). Твои опасения относительно фурункулеза пока не оправдываются. Правда, раза три за зиму на шее появлялись легкие затверденьица, но каждый раз рассасывались сами, даже без йодовой смазки. Климат соловецкий меня не удручает. Зима была благоприятная: ровная, снежная, только два раза температура падала до -20, и оба раза ненадолго, ветров не было, две метели только — а с двадцатых чисел марта установилась чудесная солнечная погода, — через месяц снега уже не было, а сейчас начинают распускаться кусты и черемуха. Ночи уже белые, с одиннадцати сумерки, хотя заря передвигается по северному горизонту, а с половины второго начинает светать. Но я ко всем этим чудесам привык и засыпаю так же легко, как в темные ночи.

Твое известие, что ты работаешь, очень меня порадовало. Напиши, где, на какой работе, в каких условиях материальных. Мне станет ясно тогда, сколько времени у тебя остается и насколько тебя заполняет (говоря условно) служба.

Ты спрашиваешь, откуда у меня впечатления, что IX песня у тебя. А это я предположил на основании одного из твоих прошлых писем. Ты писала, что получила песни І, II, VI, VII и VIII, а так как вторая написана мною не дома, то я и решил, что ты пятую тетрадочку — начало IX песни — сочла за вторую. Впрочем, в официальном заявлении, которое пошло в Киев 17.VI, за № 1022, среди не полученных тобою материалов, имея в виду возможность ошибки, я IX песню упомянул. В настоящее время я работаю над переводом 12-й — одиннадцатая закончена. Еще месяц-полтора, — я закончу и XII, и тогда до зарезу нужно будет знать, сохранилась песня IX или нет; всю ли ее начинать или только с 349 стиха. Лонгфелловскую балладу я получил и даже перевел: «Фогельвайд, співець кохання, — Як покинув грішний світ, — В Вюрцбурґу спочив нерушно — Під вагою мшистих плит». Месяц-полтора назад я послал тебе новую просьбу о лонгфелловских текстах: последние два абзаца из главы «Introduction», пропущенные редакторами присланного тобою изданьица. Если Тамарочка не откажется, буду очень благодарен. Судьбой рукописей своих я заинтересован очень и в случае надобности готов писать вторично, на этот раз по московскому адресу. По существу, это единственное, что я могу доделывать из задуманного и начатого: для обработки украинского курса, для книги исследований возможностей нет, — нужно много книг — остаются переводы и заготовки. Кстати, писал ли я тебе, что понемножку привожу в порядок свои мысли по римской литературе. В Киеве я должен был читать краткий курсик для аспирантов — кое-что пересмотрел, передумал, но курс не состоялся, и мысли остались не записанными. Теперь я кратко записываю факты и объяснения, кое-что выписываю из книг и уже дошел до Овидия, до Августовских элегических поэтов.

Получила ли ты мое письмо с акварельным моим портретиком? Оно было отправлено около 1.IV. С этим конвертом отправляю тебе твой портрет, сделанный с карточки, он не совсем удачен, кое-что не угадано, но глаза, по-моему, вышли неплохо.

Пересмотрел сейчас конверты и вижу, что на письмо твое 21.III я уже отвечал (не ответил только на твою характеристику «Бесов» в переводе Тычины), но это все равно: на твою оценку не обижаюсь. А вот — как жаль, что ты не написала, что же есть у тебя из «Бориса Годунова». У меня было впечатление, что из 2-х полных экземпляров, чернового и перебеленного, — ты какой-то один получила. Правильно ли я предполагал или нет? В официальное заявление на всякий случай я «Бориса» занес, пусть ищут второй экземпляр, если даже первый и возвращен.

За Александра Ивановича очень рад. Что докторскую степень ему дали, знаю из газет. Как подвигается его хрестоматия? С каким интересом я бы работал теперь для нее! Здесь получены новые хрестоматии: по средневековой литературе Запада — Шор, и по русской литературе — Гудзия. Посмотрел я первую — стихи Архипииты переданы скверно. Зато хороши спутники Данте (сонеты Кавальканте и Чино ди Пистойя). А Архипиита (Poeta maximus) — «Utar contra vilia» — у меня было лучше, жаль только — не окончено. Вот бы теперь за него взяться.

Но, пожалуй, надо кончать. Допишу после обеда. Не знаю, как ты переносишь мои литературные экскурсы, но для меня писать о себе — это писать, главным образом, что я читаю или пишу. Все остальное укладывается буквально в несколько строк. Итак, до вечера.

Твой К.

12. V

Вчера я замотался вечером с посылкой, пришло их сразу множество, и не успел дописать. Дописываю сегодня. Получил от тебя книги. Изданы они великолепно, может быть, даже с излишней роскошью, ежели принять во внимание невысокий уровень словесной культуры и чрезвычайную слабость, почти полное отсутствие сопроводительного материала. Работать над ними буду непременно. Но, конечно, знай я, что это такая тяжесть, я бы даже и не заикался о присылке этих страшных вещей. Заранее отказываюсь от Овидия, испанской и немецкой грамматик; постараюсь тебя просьбами о книгах тревожить только в случаях крайней необходимости.

Деньгами я теперь обеспечен, думаю, до августа месяца включительно, что у меня на счету — в точности не знаю. Очки для смены стекол постараюсь тебе прислать, как и то, что есть у меня лишнего из белья. По линии носильного у меня, как и в барышевские времена, кризис с брюками — но я об этом писал тебе, какие-нибудь самые простые, грубошерстные, дешевые предельно, выручили бы меня на все 100 %. Был бы очень тебе благодарен, если бы ты (если у тебя есть еще возможность) включила в посылку несколько бритвенных ножей (3—4), несколько перьев (хотя бы № 86, из киевской продукции ты прислала мне великолепные, или «пионеров» — они же «Nadia» (французское их название), или тех, что прислала последний раз, только никелированных, несколько тетрадей или четвертушечных блокнотиков в тетрадочных обертках — в клеточку. О съестном не пишу — ты знаешь все. Буду еще писать числа 20 мая. Если к тому времени придет продуктовая посылка, напишу два слова в качестве корректива.

Ну, вот и все, что написалось. Прости, если сегодняшняя дописка кратка. Тороплюсь бросить письмо в ящик. Следующий раз напишу подробнее о пушкинском двухтомнике, которому я, несмотря на его размеры, обрадовался как новой теме для работы — прежде всего. С тем пока будь здорова, пиши, не забывай. Целую крепко. А что не увидимся в этом году, не печалься. Верь мне, что я чувствую себя неплохо. Не устроиться ли тебе на железной дороге, тогда бы поездка твоя удешевилась и можно было подумать о свидании конкретнее. Кланяйся своим друзьям.

Твой Коля

30

21. V. 1937

Дорогой Соник,

Обе твои посылки, пушкинская и продуктовая, папина посылка, бандероли с 18 и 19 №№ «Литературной газеты» и английским «Отелло» получены. Пришла и открытка твоя, отправленная 6.V. Но зато ни одного письма за апрель, а в особенности того подробного, которое ты обещала 29.III написать «вскоре». Было оно, это письмо, или нет?

Пушкин издан великолепно, иллюстрации воспроизведены прекрасно, но переводы в большинстве слабы. Коренных вещей две: старый перевод «Медного всадника» Рыльского и новый перевод «Русалки» Свидзинского. О «Всаднике» не говорю: это шедевр признанный, а «Русалка» меня прямо очаровала естественностью, простотой и стройностью языка. Если в рецензиях о ней ничего нет, то это значит: рецензенты слепы. Все остальное значительно ниже. Проза передана языком шаблонным, робким, словарь сглаженный. В лирике, поэмах и в «Каменном госте» Терещенко много «барахла». Немного странно отсутствие статей о столетней традиции переводов Пушкина на Украине, о принципах переводной работы над пушкинскими текстами. Это какое-то свидетельство о бедности литературоведческой мысли, расписка в собственной некомпетентности.

«Отелло» очень хорош, но я начал работать над XII книгой Вергилия и за него еще не принимался.

Ты пишешь о «Вступлении» (Introduction) «Гайаваты». Но, дорогая, мне нужны только два последних абзаца, всего-навсего 18–20 строк, пропущенных в присланном тобою издании. Предпоследний должен начинаться: «Вы, в чьем сердце сохранилось пламя веры», а последний: «Вы, которые, блуждая по околицам зеленым». Зачем тебе мучить себя перепиской целой главы?

Чувствую я себя неплохо. Как всегда у меня бывает весной, побаливает иногда голова по утрам (обычное мое малокровие), но часам к 11 проходит, особенно после прогулки по свежему воздуху. Порошки я принимал всего раз или два — это реже, чем в Киеве. За зиму у меня не было ни одного гриппа, ни одного даже насморка — и это несмотря на то, что погода здесь меняется, как настроение Ивана Петровича. Нервы мои из порядка не выходят, сердце тоже. Весна здесь уже в разгаре, распустилась черемуха, черная смородина, тополя. Стоят совершенно белые ночи, почище петербургских, так что и в одиннадцать не темнеет. По временам бывают еще холода (когда повевает с Ледовитого), но, только прекращается ветер, — благодать — поверх пиджачишки ничего не нужно; любители лежат на солнце и принимают ванны.

Жилищные условия у меня неплохи по-прежнему, недели три назад переехал на другую «квартиру» в пятидесяти шагах от первой, к людям более уютным и культурным, с окнами на юг (а не на восток) — возможность заниматься полная. Чего же мне еще?

Посылка твоя, милый Соник, великолепна. И все в ней «целесообразно», как ты выражаешься. Но какая ты все-таки «безумная женщина»! Зачем ты присылаешь мне такие деликатесы, как пятирублевый чай? Ты присылай попроще: в 3.50, но с крепким настоем, индийский — чтобы экономнее расходовался, даже кирпичный или плиточный, если это выгоднее. Я сделался теперь хозяином экономным и расходую все здраво и понемногу. Вот уже девятый (или восьмой) день, как получена посылка, а у меня ни один продукт не вышел до конца, даже конфекты, даже печенье.

Сейчас пришли и сказали, что мне есть письмо. Иду получать, допишу через полчаса.

Коля

Письмо получил: открытка от 18 апреля. Удивительно, что ты не получила моих мартовских писем; в марте я писал тебе трижды; 1, 10 и 20 (21). Будем надеяться, что они еще придут, как пришли с опозданием февральские-январские. Я получаю также не в строго хронологическом порядке: 21.ІІІ, 17.ІІІ, 29.ІІІ, 6.V, 18.IV.

То, что ты пишешь редко, я не в претензии, когда приходят твои бандерольки с «Литгазетой», я знаю, что у тебя все благополучно, и не волнуюсь. Хуже то, что ты пишешь не периодически, с неравномерными перерывами и очень уж сжато: я до сих пор, например, не знаю, ни где ты работаешь, ни на какой именно работе — на секретарской, счетной или, чем черт не шутит, педагогической. Впрочем, педагогическую ты, наверно, сама для себе исключила.

Из газет знаю, что Митя 19-го защищал докторскую диссертацию. Если будешь видеть его, поздравь от меня, с докторатом. Как велика его работа? Как прошла защита, была ли Маруся и как это торжество отложилось в ее юмористическом восприятии?

Относительно передачи тебе рукописей я написал второе заявление в Москву (в Киев мое заявление пошло 17.IV) и только выжидаю полуторамесячного срока, чтобы его подать. Котика нет, у меня только и осталось, что ты да моя работа, литературоведческая и переводная, — с какой стати ей лежать там, где она никому не нужна, а не у тебя, где она будет под наблюдением и в полной сохранности?

Ты спрашиваешь, что целесообразнее присылать? Сало (и простое практичней копченого), сахар, чай, крупу (легко разваривающуюся — манную, гречневую, пшенную), узвар. Папа прислал мне манно-гречневой, а ты узвару, и сегодня у меня приварок — манная каша с миндалем и фруктами. Хороши, т. е. целесообразны, макароны. Кисели — также, они в большом здесь употреблении, т. к. не требуют никакой возни. Под кран с кипятком, и все готово.

Обо всем непродуктовом я тебе написал в прошлый раз: тетрадки в клеточку и одну тетрадь общую, среднего размера, с узкой линейкой, вроде той, на которой сейчас тебе пишу — для переписки «Энеиды»: она скоро придет к концу (даже если начало песни IX затерялось в Киеве), — как скоро придет к концу и курс римской литературы (в первой конспективной записи) — он доведен уже до Марциала и Стация. Немного перьев: твои 86 №№ — оказались чудесными. Что ни перо — сразу работает, как объезженное.

А вот с очками не выходит, как я предполагал. Чтобы присланная тобою оправа не лежала втуне, придется просить тебя выслать стекла (три диоптрии близорукости), отшлифованные по размеру стандартной круглой оправы, вложив их в посылку в предохранительной упаковке. Мне их вставят здесь в оправу, а дальнозоркие, присланные ошибочно стекла, я переуступлю, кто в них нуждается.

Нет ли у тебя какой-либо новой фотографии — твоей, конечно? Будь здорова, кланяйся, кому считаешь нужным, не забывай и пиши, как можешь.

Целую крепко. А со свиданием — время еще терпит.

Твой Коля

№ 14. Следующее письмо 1—3 июня.

31

19. IX. 1937{250}

Родная моя Сонушка,

После писем твоих, полученных в начале сентября (от июля месяца), я не получал ничего. Последнее письмо твое — от 5 августа. Бандеролей нет давным-давно. В чем дело, не могу еще сообразить.

Здоровье мое в состоянии хорошем. Ни сердце, ни фурункулез о себе не напоминают. Ничего нового по сравнению с тем, о чем я писал тебе 4. IX. 1937, — нет.

Жаль, что совершенно нельзя надеяться, что письмо поспеет. Мне бы так хотелось, чтобы ты получила его к 30/ІХ и я мог послать тебе поздравления с твоим праздником. Когда теперь мы проведем его вместе? Желаю тебе благополучия материального и душевного спокойствия, насколько оно вообще возможно. Пусть хоть этот день будет для тебя перерывом в трудах и хлопотах, проведенным среди близких сердцу. Верочку поздравь от моего имени тоже.

Будешь писать, расскажи, как провела свой день.

Погода у нас уже осенняя. Рано темнеет. Темные ночи. Идут дожди. Числа десятого было безоблачно и довольно холодно. Луны не было и около часу ночи разыгралось довольно яркое северное сияние, кажется, первое в этом сезоне. Переливов радужных не было, но зеленый луч один я видел — а на севере висела довольно длинная, белая, извивающаяся лента, — 13-го был первый осенний заморозок утром. Затем потеплело, стало облачно и дождливо. Я хожу а одном пиджаке и только вечером надеваю пальто. Для 65° параллели климат благодатный!

Занятия мои идут в прежнем порядке. Все тот же Вергилий (до конца XII песни осталось совсем немного), все тот же Лонгфелло, Шекспир все еще ожидает очереди. Читал в последнее время Бальзака философские повести — «В поисках абсолюта» хороша, но все остальное — посредственно. Зато с большим удовольствием прочел Фильдинга «Тома Джонса-найденыша». Очень умно, весело, живо, даже в морализаторских рассуждениях, не в пример Теккерею.

Из новых моих аппетитов, о которых я писал тебе, кажется, проявился по-настоящему только один. Я почти ежедневно сижу час-другой над итальянской грамматикой. Это совсем не трудно, за исключением глагола — много помогает латынь, несколько меньше французский. Очень жалею, что нет со мной испанской грамматики, хотя бы такой, какая была в испанско-русском словаре. Помнишь, в таком желтом коленкоровом переплете? Их можно учить параллельно. Латинская основа в них изменяется по-разному, так что спутать и перемешать нельзя. Вообще, как мало я имел времени и как мало предприимчив был до сих пор, что не удосужился по-настоящему заняться исторической грамматикой латинского и романских языков. Уже мог бы читать «Божественную комедию» и Тирсо де Молину в оригинале.

В материальном отношении до сих пор я чувствовал себя хорошо, но как будет теперь, по временам начинаю задумываться. Мой чай вышел, деньги скоро окончатся. От июльской посылки осталось всего-навсего 5 кубиков магги. Приварков у меня нет давно, но пока деньги не вышли окончательно, я иногда покупаю творог, перетираю его с повидлом, и получается великолепное питательное прибавление к чаю.

Если будешь посылать посылку, вложи туда немного бумаги (тетрадок), черных ниток и штопок (клубочек маленький) для носков. О продуктах не пишу. Все благо.

Настроения мои сразу тогда взбодрятся, хотя вообще они у меня падают чрезвычайно редко. Довольствуюсь я весьма немногим, а живу в работе, в мыслях и книге. Помнишь, как в 1918 году ты или Анюта определяли мой характер по почерку, носили к графологу — и тот, помнится, что-то в этом роде определил.

Кстати, в посылку теперь можно вкладывать и газеты — отдельно, не используя их как оберточный материал — и №№ журналов. Может быть, ты попробуешь прислать несколько №№ «Литературной газеты» в посылке?

Из киевских газет я имею возможность правильно следить за «Коммунистом» — но там очень мало новостей о литературной и культурной жизни; другой же газетный материал меня, как ты знаешь, интересует мало: я устаю за ним следить. «Социалистический Киев» я видел здесь 5 №. Он мне не особенно интересен; я уже, кстати, и рассмотрел его обстоятельно.

Что ты знаешь о папе? Как Анюта и Галочка? Пиши и не забывай, милая.

Это мое письмо 20-е с начала года. Посланы тебе письма: в августе — 2; в сентябре посылаю второе. Следующее будет в начале октября.

Если можешь, не оставляй меня без денег.

Будь здорова и бодра. Напиши, когда пришло к тебе это письмо. К 30-му, в этом я почти не сомневаюсь, оно не придет наверное.

Целую крепко. Кланяйся.

Твой Коля

Только сейчас вспомнил. К зиме из носильных вещей мне понадобятся калоши. Иначе достанется валенкам. Папа в 35-м году купил 11 номер — с подъемом высоким — как раз для валенок. Пришлось впору. Ну, вот и все. Еще раз — до свиданья. Будь здорова и благополучна.

К.

ДОДАТОК

Пантелеймон Куліш

Огняний змій{251}

Повість із народних переказів

Частина перша

І

Дзвонить, аж гуде на ввесь Київ величезний дзвін Печерської лаври. Сонце стоїть на заході. Рябіє в очах від розписного фасаду великої церкви; мигтять від проміння численні її бані, і затуманеним від того сяєва очам видається, ніби то все зубці велетенської золотої корони на білих мурах твердині. На паперті сила народу. Тут і болгари в обшитих галуном лейбиках, і молдавани з повновидими своїми купонами[583], і наша Північна Русь із найдальших губерній, і українці з підголеними чупринами та спущеними донизу вусами. Ввесь той люд посідав попід деревами або ходив по паперті, позбивавшись тісними купками, так ніби кожний боявся сам загубитися серед прочанського натовпу. Тільки один височенний парубок у синьому жупані, підперезаний старовинним поясом, стояв оддалік, немов сирота який серед густого та гомінкого, як рій, люду. Нещодавно покинув він чумакування, узявши на себе замість смоляної сорочки синій жупан, а замість простого очкура широкий пояс. Повертаючись додому, зайшов він по дорозі в Київ поклонитися святим місцям та подякувати Богові, що так повелося йому у торговому ділі. Обходив він уже ввесь Київ; був у Михайлівськім монастирі; був і в Софійському, не раз бував і в печерах, і на картину надивився, де намальовано, як блукає людська душа по митарствах. На диво гарним видався йому город з золотоверхими своїми церквами та дзвіницями, з кучерявими своїми горами та долинами. Але повсякчасна метушня та галас, що пойняли його після тихомирного та повільного життя, скоро йому надокучили. Він звик до всього, що спершу аж очі йому поривало, і тепер стояв серед гомінливого люду смутний та задуманий — немов у степу, край дороги, коли табір чумацький стане і варить вечерю, а повітря густе темніє, і журавлині ключі та качки дикі, пролітаючи рожевим небом, кличуть додому і дорогу показують… І враз лице йому як не те стало, і він обернувся та й задивився, немов сам собі не вірячи.

Повз нього йшла дівчина, прегарна на вроду, рум’яна, як зоря, як мак на вгороді, повна, свіжа, здорова і саме на порі. Керсетка з малинового оксамиту обіймала їй стан, біла як сніг сорочка відтіняла смугляву шию у викоті, а пишно повишивані рукава маяли, як лебедині крила. Різнокольорові стрічки, попереплітані з садовими квітками та барвінком, короною лежали їй над чолом і падали їй ззаду на спину якоюсь розсипаною веселкою.

Поряд з нею ішов дід, що теж одразу впадав ув око. Сива чуприна відкинена йому назад. Червоне обличчя з навислими бровами, сивоусе, з западистими зморшками, виглядало по-старосвітському. Воно не було таке вже й древнє. Та як придивитися до глибоко поморщеного чола, до широких брів над видющими очима, колись такими бистрими, призвичаєними стежити за татарином у безлюдному степу, — то чимало-таки можна було нарахувати йому десятків. Старий ішов повагом, але від дівчини не відставав. Немов у задумі, ступав він по давньому-прадавньому камінню, вичовгуючи його підковами і, може, забираючи з собою останній слід написів з мовчазних і нікому не знаних намогильних плит, покладених у ряд із звичайними.

Парубок у синьому жупані і сам не завважив, як опинився біля діда та красуні, і вже хотів закинути їм яке слово, — коли це задзвонено в усі дзвони і люди, що були на подвір’ї, стиснулися коло дверей та й сунули всі до церкви. Парубок, проте, не одстав од старого та його супутниці і, поки правилася вечерня і богомольці побожно шептали молитви на всю церкву, він, може, вперше за все своє життя, не слухав церковної служби. Він дивився на красуню та на її стрічки; він не зводив очей з червоних її уст, що шепотіли молитви, з карих оченят, що дивилися на ікони неповинним дитячим поглядом. «Про що вона молиться? Хотів би я знати, що в неї на думці?.. Та хоч би глянула на мене… Я з очей би, здається, пізнав її душу…»

І враз дівчина, немовби вгадавши його бажання, озирнулася; та як зустріла його обличчя, що в ньому, здається, кожна жилка говорила, — то й потупилася, і зашарілася не знати чого. Але її погляд пронизав душу парубкові, — він почув, як гаряча кров підступила йому до серця, а воно забилося так сильно, що він аж руку притис до грудей. «Оце ж то, — подумав він, — оце ж то, мабуть, та суджена, що її, покійна тітка говорили, ні городами не минеш, ні конем не об’їдеш! Ой, та як же гаряче на серці! Видко, правду люди кажуть, що як суджена, то одним поглядом кров запалить, одним усміхом розумну голову зробить дурною… Оце вона саме й є!» І він наважився будь-що-будь, а тільки кінчиться вечерня, розпитати старого, звідки вони і хто.

Та от уже кінець відправі. Народ висипав з церкви, гуде, як бджоли, вилітаючи з улика. Хто пішов додому, а хто зостався на подвір’ї. З тремтінням сердечним підійшов парубок до сивого діда, скинув перед ним шапку та й уклонився звичайненько. Старий і собі трохи вгору підсунув шапку і теж уклонився.

— А звідки ви, дядьку? — запитався парубок і мало не скрикнув з дива та радощів, почувши, що вони приїхали з містечка Вороніжа.

— Та я й сам з Вороніжа, — сказав він.

Старий прижмурив очі, приглядаючись до нього, і знизав плечима:

— Не знаю такого, далебі, не знаю.

— А я вас пізнав. Тільки що змінилися ви дуже! Та ви, здається, Петро Чайка?

— А так, Петро Чайка.

— А я, коли знаєте Нечипора Большака, так я його син.

— Он воно що. То-то дивлюся я, щось мені по знаку неначе… Як же мені та не знати Большака? Та ми з його батьком, тобто з дідом твоїм, вкупі козакували замолоду.

Тут земляки побралися за шапки та й ну цілуватися.

— Та де ж ти був, що я тебе давно не бачив? Здається, наш Вороніж не такий і великий, щоб нам ні разу й не зустрітися. Я тебе отаким тільки й пам’ятаю. Правда, живемо ми таки не близько, та я рідко й виходжу з пасіки.

— Я тільки що повернувся з дороги, — відповів Іван. — А то ж три роки підряд чумакував; забув, як там і хати стоять у вас у Вороніжі.

— Добре діло робиш, що до батьківського добра додаєш. Такий і твій дід покійний був. На місці, бувало, не всидить: то баштан держить, то дьоготь гонить, та все, було, клопочеться, щоб якось-то дітям більше придбати. Добрий був чоловік, царство йому небесне! Добра душа була! Ми таки хлібом-сіллю з ним знались.

— Так ви, дядьку, добре наш рід знаєте?

— Та старих я знав добре, а от з молодими мені не повелося. Інші часи настали. Батько твій, вибачай на тім слові, понура; ходить собі як вівця. З ним і горілка не п’ється; з ним і над чаркою заснеш скоріше, а не повеселішаєш. Ну, а до того опала мене біда, що про неї і в пісні співається:

Од Кракова до Чакова[584]

Всюди біда однакова.

Обидва мої сини повмирали, хазяйство прахом пішло. Треба було повернутися і туди й сюди, треба було і про невістку подбати, і про сирітку маленьку, що після меншого сина зосталась. Чи бачиш, яку викохав, а зосталася після батька двох літ.

Старий з самозадоволенням показав на дівчину, а вона почервоніла вся як калина і знизила очі, що з цікавістю дивилися були на парубка.

— Гарна внучка у вас, дядьку, — вимовив Іван, не подумавши, чи до речі він те сказав, і, щоб як-небудь поправитися, запитався скоріше, як її звати.

— Маруся, — відповів старий Чайка. — Марусю, що ж це ти, моя комашко, пісок лічиш, що й не глянеш на парубка? Ось поглянь, який молодець! Та годі тобі соромитись: це ж земляк наш. Ти вже вийшла з-поміж тих, що в запічку сидять та через грубку на людей виглядають. Пора вже тобі і на світ показатися. Не в цю, так на ту осінь і незчуєшся, як до хати старости застукають.

Бідна дівчина як жар горіла від таких умовлянь, і на очі їй навернулися сльози. Іванові шкода стало соромливої землячки, і він, щоб на інше перейти, запитався в старого, коли вони думають [їхати] з Києва.

— Завтра після ранньої служби, — одказав старий. — А тепер іще зайдемо та купимо личманів та хрестиків на гостинці. — Поговорили ще трохи та й умовилися, щоб зустрітися завтра в монастирі, і пішли кожний у своїй потребі.

— Добрий парубок, — говорив старий Чайка, виходячи з своєю онукою з монастиря. — Добрий! Я таких люблю. Очі в нього ясні; зразу видно, що й душа теж не чорна.

Онука не відповіла ні слова, хоч цілком з ним погоджувалась, а про очі — то могла розказати далеко більше.

II

Рано прокинувся Іван другого дня, і як прокинувся, то довго сидів, мов затуманений. Зачарована нічними снами душа його гуляла на свободі і не зразу скорилася тверезому розумові; стривожене серце перестало колотитися. В туманній уяві все стояв любий образ. Аж ось у голові йому прояснилось. Він глянув круг себе, і прегарна картина берегів Дніпрових з усією дикою красою своєю стала йому перед очима.

Сам старий Дніпро синів долі. Широким ходом подався він на обидва боки, стаючи щораз суворіший, а коло Подолу потемнів, як воронове крило, та й повернув до Вишгорода. Вздовж по течії потяглися за ним невеличкі затоки та озерця; одні з них немов чіплялися за нього, так, ніби хтіли вдержати його коло себе, щоб не пішов він у далекі степи, другі відходили в далину попід самісінькі ліси і там на волі купалися в рожевому світлі сходу. Темна зелень лугу була вкрита сивою сіткою імли. Але млі найбільше до вподоби понурі ліси наддніпрянські: вони раз у раз синіють край неба, раз у раз сумують та хмуряться, і ні ясне сонце, ні прегарний краєвид київський не звеселять понурого їх погляду. Небо чисте. Тільки понад лісами висить довга хвиляста смуга-хмара, пойнята знизу пурпуровою загравою. Наближався схід сонця.

— Хороші тут місця, — подумав Іван, — а все не те, що наш Вороніж. Там якось веселіше. Ідеш, бувало, вранці з нічлігу, та як глянеш на садки понад ставками, у ранішньому ще тумані, — то так на душі стане враз ясно та весело, так би й заспівав, здається, якоїсь не чуваної ще пісні!.. Ех, Вороніжу, Вороніжу! Скільки я сіл та міст виходив за ці роки, але ніде не бачив веселішого місця!

І він знову приліг на посланий на садовій траві кобеняк, заплющив очі і кілька раз витягнувся, щоб одігнати останній слід сну.

Сонце тим часом випливло понад синіми лісами, і ясний Господній день настав на радість всьому світові. Іван устав, умився, помолився до Лаври, подякував хазяїнові за хліб-сіль та й пішов у монастир, щоб уже звідти рушати в дорогу. Незабаром прийшли і його земляки.

Одстоявши ранню службу і ще раз приложившися до мощей святих угодників, що у великій церкві, наші прочани подалися додому. Виходячи з Києва, усі мовчали, так, ніби крім побожної думи не мали на душі нічого.

Перейшовши через Дніпро довгим дощаним мостом, поклали по три поклони святому місту, а потім іще кілька хвилин постояли, озираючи незрівнянний київський ландшафт.

Праворуч на самій поверхні Дніпра прослався Поділ зі своїми монастирями, церквами та дзвіницями, з величезною своєю Академією. Геть за Подолом синіли на обрії ліси, що йдуть у Литву на кілька сот верстов, і високі будівлі, що виступали з гурту міських домиків, немов були намальовані на блакитному полі. А від Подолу вздовж усього правого берега тягнеться пасмо гір, зелених, порослих купами липи та ліщини, облямованих долі сріблястими вербами. На найбільшій верховині всього пасма, де природа, виграваючи темно- та ясно-зеленими потоками рослинності, дійшла до розкошів надзвичайних, — стоїть золотоверха Лавра, той вінець київської краси. Сяє вона всіма своїми банями, і ніщо в світі не зрівняється з її сяйвом: так, ніби само сонце, розбризкавшися, всипало її своїми іскрами і золотим пилом запорошило синю поверхню Дніпрову. І Дніпро сяє тільки коло Києва, а там далі, за Видубицьким монастирем, що виглядає нижче від міста з зеленої пащі гірської, — знову стає суворий та дикий, не дивиться ні на зелені луки, облямовані білими пісками, ні на зблідлі гори, що йдуть понад ним у найдальшу далину; і тільки на прощання на самім краю неба він нараз повертає і, блиснувши срібною стягою, посилає останнє привітання святому місту і щезає в тумані. І на цьому повороті Дніпра легкою синявою видніються гори, що його проводжають. Ідуть вони й далі, чи, може, спинилися і здалека стежать за ним, — не можна роздивитися, тільки такі на око далекі ті гори, що, здається, ставши на них, можна б почути гомін Чорного моря.

— Що, діти, так задивилися на Київ? — сказав нарешті старий Чайка. — Шкода кидати? Не шкодуйте, діти. Ще й не раз побачите, як схочете. А от я то вже добре знаю, що востаннє дивлюся і на Дніпро, і на святу Лавру.

— А хто, діду, поставив отакий хороший монастир? — спитала Маруся, і Іван уперше почув її голос.

— Печери покопали святий Антоній та Феодосій, а самий монастир мурували дванадцять братів, що лежать у печерах. Бачила ти їх?

— Бачила, діду.

— Так от, оці дванадцять братів, побудувавши церкву і святу ограду коло неї, багато літ мурували височенну Лаврську дзвіницю. Було їм при тому особливе таке чудо. Що вибудують, було, за день, то за ніч у землю ввійде, так що й риштування не треба було їм робити. На землі стоячи, мурували вони і оті стовпи, що, бачиш, он-он під самісінькою банею. Аж ось однієї ночі прийшла уві сні до найстаршого брата Мати Божа та й каже, що годі вже стіни класти, бо й так уже нема вищого будування на всім світі. А виведи, каже, верх та й обкуй його щирим золотом, та й хрест постав, каже, з щирого золота. Сказала і злетіла в небо. Найстарший брат устав, помолився, розбудив братів, та й знов узялись за роботу. От уже й верх виведено, і золотом окуто, і хреста щирозолотого поставлено. І як усе було скінчено, то дзвіниця враз і вийшла з-під землі і стала, як тепер стоїть[585]. Тоді приснився братам уночі усім однаковий сон: з’явилася їм Божа Мати та й питає, якої заплати хотять вони від Бога за свою працю? Одинадцять братів не схотіли собі ніякої заплати, тільки щоб поховали їх у святих печерах, що святі Антоній та Феодосій викопали; а дванадцятий брат захотів собі багатства, щоб іще пожити в світі. Але в світі скоро все йому докучило, і він прийшов до братів, а як місця вони йому не залишили, то він, втиснувшися поміж них, не зміг випростати ніг та так і заснув навіки з зігнутою ногою. І досі так лежить серед них.

Маруся замислилась, почувши те оповідання, і потупила очі в землю.

— Що ти так замислилась, Марусю? — запитався Іван. — Чи не хочеш і собі піти в монастир?

— Ні, в монастир я не піду, — відповіла Маруся, зашарівшися, та й глянула на Івана. Але глянула так, що в того і в очах замиготіло.

Іван хотів повести розмову далі, але сердечна тривога не дала йому слова сказати, і він мовчки дивився на чорнобриву красуню, що соромливо спустила очі. «Ну й дівчина, — думав він. — І чого б я не дав, щоб дізнатися, що в тебе на душі?..»

Тимчасом як молоді наші подорожні наслухали власного серця, дід, для якого ніжні почуття були ділом давно минулим, щось шепотів, поглядаючи на Лавру, а потім, схилившися ще раз до землі, сказав:

— Ходім, діти, — дорога далека: годі баритися.

Від Києва до Броварів дорога йде сипучими пісками[586] через бір. Прочанам, що йдуть у Київ, вона — немов остання проба в довгій та трудній подорожі. Зате ще з Броварів з’являється їм, немов земля обіцяна, прегарна панорама Києва, вся оповита туманом, а крізь туман напівпрозорим стовпом видніється у золотому вінці дзвіниця-велетень. Краєвид, що ближче, то все розпрозорюється, аж нарешті, ставши на Дніпровому березі, натомлений прочанин спиняється в захваті перед незвичайним видовищем і, немов праведник, побачивши райську браму, з побожним чуттям вдячності кладе доземний поклін.

Зовсім інше почуття поймає душу богомольцеві, що покидає святий Київ. З кожним кроком стає йому смутніше на душі, з кожним кроком він немовби щось втрачає; його почування можна порівняти до того стану душевного, з яким покидаєш батьківщину, виїздиш з дому, що в ньому жив серцем, де було тобі затишно й тепло.

Наші подорожні з кожного горбочка озиралися назад, і за кожним разом Київ заволікався їм імлою, і за кожним разом Іван і Маруся ззиралися між собою. Спочатку Маруся червоніла, зустрівшися з Івановим поглядом; але надвечір так уже призвичаїлася до свого подорожнього товариша, що навіть усміхалася йому з дитячою щиросердністю; і вони, навіть не говоривши між собою, зрозуміли одно одного, так ніби прожили вкупі кілька місяців.

III

Ввечері дійшли до хутірця на пісках, по обидва боки великого шляху. Вбогі хати, помазані жовтою глиною, сумно стояли одна коло одної: ні путньої горожі, ні садка, як то звичайно буває по українських селах. Тільки посеред вулиці дві верби похилилися над колодязем, простягаючи свої довгі вечірні тіні через широку дорогу.

— І як ото люди можуть жити в такому місці! — сказала Маруся. — Я б тут умерла з туги після нашого Вороніжа!

— То так тобі здається, моя комашко! — відказав старий Чайка — А спитай лишень у них, чи згодні вони покинути свої піски та й перевезтися у наш Вороніж, що де не ступиш, то все тобі садки та городи? Ні, мабуть, не згодні. Для них оці дві верби миліші за всі садки та городи на чужій стороні. І по убогих цих хатах так само дівчата співають пісень та слухають оповідань про давні часи, як і ти у своїй побіленій та квітками причепуреній хатині. Ну, то куди зайдемо, Іване?

— Зайдімо до цієї хати під вербами: вона здається краща від інших.

— І то діло, — одказав старий Чайка та й повернув ліворуч.

Хата, до якої вони зайшли, і справді була чи не найкраща на весь хутір. Лавки вздовж стіни були чисто вимиті; в кутку над столом образи завішані білими рушниками, що спускалися з обох боків, повишивані на кінцях червоним. На полу сиділа за гребенем дівчина в білій сорочці та синій запасці, колихала ногою колиску і наспівувала пісні. Побачивши чужих людей, вона зразу замовкла. Коло печі тупала жінка середніх літ в очіпку й плахті, видко, сама хазяйка.

Наші подорожні вступили до хати, помолилися найперше до образів, як то й годиться людям, що йдуть з богомілля, а потім уже привіталися з господинею та й запитали, чи не можна буде переночувати.

Жінка, що поралася коло печі, дізнавшися, що то прочани, привітно попрохала їх сідати, а сама кинулася з ганчіркою витирати лави. Хоч пороху там і не було, та такий уже звичай охайливої господині.

Поки старий Чайка говорив з хазяйкою, розказуючи їй то про Київ, то про свою дорогу та теперішні урожаї, Маруся підійшла до дівчини, що сиділа за гребенем, і завела з нею свою розмову, що від починків та прядива перейшла поволі до речей цікавіших. Дівчата скоро спізналися, і Маруся запиталася у молодої господині, якої та співала пісні, коли вони увійшли до хати.

— Про Саву Чалого, — відповіла дівчина.

Маруся ніколи не чула пісні про Саву Чалого і попросила заспівати. Дівчина довго відмовлялася, та кінець кінцем мусила пристати на бажання Марусине і заспівала впівголоса, щоб не заважати матері говорити із старим.

Ой був на Січі старий козак, на прізвище Чалий,

Та й вигодував сина Саву козакам на славу.

Старий Чайка, прислухавшися до голосу пісні, кинув розмовляти та й підпер рукою підборіддя, а дівчина, схиливши голову та посукуючи веретено, співала, як Сава пристав до ляхів, як панував з ними і як збирався з ними руйнувати церкву православну, та наїхали запорожці і підняли його на три списи, і як утікала від козаків молода його жінка.

— Славна пісня! — сказав Чайка. — Старосвітська! Хто тебе, дівонько, навчив такої?

— Та все покійний дідусь, було, її наспівують…

— А давно твій дідусь умер?

— Рік і два тижні.

— Та ще й умер на чужій стороні, — мовила господиня, що сиділа навпроти, підперши щоку рукою.

— Та й осталися ми сиротами без останнього його благословення. Царство йому небесне, — сказала вона знов, трохи помовчавши. — І жив покійничок, і вмер якось чудно.

— Як то чудно? — запитали в один голос Іван і Маруся.

— Чудно, таки дуже чудно! — зітхнула господиня. — Така була смерть його навдивовижу, що як розкажеш кому, то тільки здвигне плечима та й мовчить. Бачте: панотець мій покійний добре умів на бандурі грати. Ніхто його і не вчив, — сам вивчився, сам і бандуру собі зробив. Замолоду був він хазяїн, коло землі ходив, худобу держав. А як умерла покійна мати, а я пішла заміж, то передав нам усе хазяйство, а сам тільки й знав, що свою бандуру. Цілий день, було, грає от під цими вербами над колодязем. Знав він усяких пісень, і старосвітських знав. Народу коло нього бувало повно: то таки прочани, а то і свої, хутірські, обступлять його і слухають; а найбільше то в свято. І так усі до нього звикли, що як піде, було, з бандурою по чужих селах, то і в селі немов пусто: раз по раз питають, чи скоро вже вернеться дід. Тільки нам ніякої користі не було від його заробітків, і скільки не збере де грошей, всі віддасть першому, хто в нього попрохає. І рідко коли принесе додому. Такий чудний дід був. Як от прийшла йому торік по весні охота йти в Київ. Піду та й піду Богу помолитися!.. От я і мій чоловік до нього й приступили. Куди вже вам іти, панотче? Ви й так уже немощні, то куди вам тягатися по тій спеці та по пісках?! «Ні, каже, піду», — та й тільки. Та як узявся, то й пішов; таки по-своєму зробив. Вирядили ми його з людьми в дорогу та й просили, щоб вони вже там його доглядали. Як відрядили — то вже й тиждень минув, і другий минає, нема та й нема! А то раз у раз бувало — за тиждень наші слобожани вправляються. Ну, думаємо, видко, наш старий говіє, то й товариші його дожидаються. Тільки сидимо раз увечері, я та дочка, в хаті. Чоловіка дома не було. Як тепер пам’ятаю — сонце стояло вже на самім заході і так світило крізь вікна на образи, що всі вони, немов золоті, горіли. А під образами стояла панотцева бандура, вкрита білою хусткою. І враз хустка злетіла з бандури, немов чия рука її схопила, а бандура сама собою заграла точнісінько так, як грали на ній панотець покійні. Ми обидві так і остовпіли. Приїхав чоловік, розказала я йому, і він злякався. І всі ми тоді разом на тому стали, що це не перед добром. Як думали, то так і сталось. На четвертий день повернулися з Києва люди, що покійні панотець ходили з ними, і розказали нам, що нема його вже на світі. І ще — що розказували про його смерть! Як були вони в Києві, то панотець, прийшовши додому з служби Божої, почав співати своєї улюбленої пісні «Ой сів пугач на могилі!». А далі й каже їм: «Знаєте що, братці? Я зараз умру. Шкода тільки, що нема зо мною бандури: мені б хотілося перед смертю заграти свого пугача». Сказав, ліг на лавку і руки заложив. Кинулися до нього, а він уже й душу Богові оддав.

Господиня за слізьми насилу договорила останні слова, а потім стала утирати їх рукавами сорочки. Старий Чайка і його супутники сиділи всі понурившись, зворушені хазяйчиними словами, і кожен по-своєму обмірковували те диво. В хаті стало тихо-тихо; і тільки чути було дзижчання бджоли, що ненароком залетіла до хати і тепер билася у вікно.

Може, ще й довше тривала б мовчанка, коли б господиня не догадалася поставити на стіл вечерю. Посадовивши гостей на покуті, господиня почастувала діда Чайку та Івана чаркою горілки, а далі попросила їсти, що Бог послав. В дорозі людина неперебірлива, і тому звичайна сільська страва видалася нашим подорожнім і не сказать якою.

Вставши з-за столу, дід Чайка подякував господині і сказав, що вони гадають рушати завтра вдосвіта, а тому краще і за ночівлю порахуватися сьогодні.

— Отеє нехай Господь криє! — аж скрикнула господиня. — Та хіба ми постоялий двір держимо, щоб гроші брати, як добрий чоловік переспить? Інше діло з панів — так то вже й Бог велів. І я колись ходила в Рихли[587], так і з мене й копійки ніхто не взяв за всю дорогу. Та ще добрі люди — дай їм Бог здоров’я! — без хліба і в дорогу не відпускали. Та й панотець покійні — земля пером! — раз у раз, було, кажуть: «Їж хліб та й другому дай»!..

— Ну, коли не хочете брати грошей, — сказав Чайка, — то візьміть хоть гостинців київських.

Він вийняв з вузлика, що весь час ніс за спиною на палиці, два кипарисові хрестики і дав господині, а Йван подарував дочці великий личман з образом Миколая Чудотворця. Все це було взято з великою подякою.

Іван просив показати йому бандуру покійного панотця. А як і сам умів на ній грати, то досвідченим оком зразу побачив, що бандура неабияка, та й купив її тут же у господині.

Потім стали думати і про ночівлю. Іван і старий Чайка лягли в хаті, а Маруся з хазяйською дочкою пішла до комори.

IV

Не встигло ще й небо почервоніти на сході, як наші богомольці були вже в дорозі. Пройшовши верстов зо дві, старий і каже:

— Ну, діти, тепер підемо польовою доріжкою, бо стовповий шлях аж до самих Козар по піску. А сюди і ближче буде, і місця веселіші.

Звернули праворуч. Перед ними білим морем лежала, вся в цвіту, гречка і пахла медом. Ранок був туманний, і тому обріїв вони не бачили, і біла рівнина видавалася їм без краю. Тільки перед ними крізь імлу червонів схід, та ззаду бовваніли ще верби над перейденою дорогою. Тим часом ранок поволі жвавішав, небо яснішало. Потягнув свіжий вітерець, туман закучерявився по долинах. Пройшовши ще верстов дві-три, вступили вони до дубового й березового лісу. Там усе ніби спало. Вкриті росою дерева позвисали над вузенькою доріжкою і держали її у вогкому холодку. Сині дзвіночки у високій траві ледве-ледве починали розпускати свої пелюстки. Вряди-годи траплялися нашим подорожнім повні водою видолинки, вповиті білим ранішнім туманом. Часом з глибини лісу чутно було кракання ворона та постукування ятела в дерева. Ніякий інший звук не перебивав лісової дрімоти.

— Не виходить мені з голови, дідусю, — сказала Маруся, — що ото вчора хазяйка розказувала. Як вам здається, що то грало на бандурі?

Дід понурив голову і, подумавши з хвилинку, відказав:

— Душа грала, моя комашко!

— Як то душа? — запитала дівчина, дивуючи.

— А ти хіба не знаєш? А пам’ятаєш, як твоя баба покійниця, а моя жінка, розказувала, що як батька її було вбито на війні, то стара шаблюка його, що дома на стіні висіла, ні з того, ні з сього впала і перебилася надвоє. Як тобі здається, чого то вона впала?

— Я не пам’ятаю, щоб коли отаке чула. Може, я тоді маленька ще була, та й не добрала, що до чого. Розкажіть ви, дідусю!

— Гаразд, моя комашко. Слухай! Батько твоєї покійниці баби, а мій тесть був у свій час козак між козаками. Дома всі приходили до нього судитися і ради просити, немов до попа, — бо то ж і розумна голова була… А на війні він раз у раз, було, скаче поперед тих козаків-лицарів, що не доглядають обозу, а тільки де зобачать турка або татарву, то так і рвуться в бій, хоч яка там проти них сила. Правда, і добра їм перепадало чимало, ну, та й робота була нелегка! Добрий тобі жарт: маленькою купкою одчайдушних голів врубатися у вороже військо і вхопити здобич та повернутися назад! Та що вже казати тобі, коротко мовивши, не хотів твій прадід ніколи ні про яку небезпеку й слухати, і коли б не знайшлося йому товаришів, то й сам би на турецькі шаблі поліз. Всі уже знали, що то за козак Степан Журба, і сам полковник, було, набивається до нього з ранґами — то осаулом, то ще якимось старшим хотів зробити, а то раз і сотника йому пообіцяв. Так що ж? Не хоче! Такий уже молодець удався. «Нащо мені, каже, ваші ранґи? Буду я сотником, то все мені треба коло обозу бути і робити, що мені загадають. А тепер я вільний, як вітер у полі, — набрав собі охочих та з ними — світ за очі і дременув. Переб’ють їх, порубають — не моя провина: їх воля була йти за мною, та й не діти ж вони! А користь мені від мого здобичництва чи не більша, як сотникові». Та й не брехав козак! Бувалі люди розказували: хоч як його невіра обступить, хоч як його рубає, хоч як стріляє, а він таки вискочить із тиску; і поранений увесь, та не з порожніми таки руками. То збрую, було, винесе таку з золота та срібла, то повні тороки кармазинів, що їм і ціни нема. От бачать люди, що твого прадіда ніяка сила не бере, а кінь у нього тільки зачує бій, то так чортом і скаче на гармати, — і думали, що Степан Журба якийсь характерник. А він був християнин, як і всяк чоловік; тільки була в нього шабля, що з нею він не боявся смерті. Дісталася йому та шабля не простим яким способом. Їхав він у поле ворога виглядати. Їде край байрака і чує, ніби хтось у глибокому тому байраці стогне. От і зійшов він з коня, збіг аж на дно яру. Бачить — лежить козак, сивий, як молоком облитий, весь порубаний, постріляний, а коло нього мертвий кінь. Побачивши твого прадіда, підвів козак голову та й каже: «Слухай, чоловіче добрий, коли маєш християнську душу, то зроби мені останню ласку, винеси мене з цього байрака, поховай у чистому полі і хреста постав у головах, хоч би й з хворостини; хай-таки поховано мене буде як християнина. А я тобі за те подарую оцю шаблю. Дорога вона не золотим держаком, не самоцвітним камінням, а тим, що як іде хто з нею на бій, той не боїться смерті, аж поки сім куль його не прошиють. Запам’ятай собі. А тепер перехрести мене і прощавай». Сказав — і вмер одразу. От твій прадід виніс його з байрака, викопав яму шаблюкою, поховав, прочитав які знав молитви, зробив хреста із козацького ратища, заткнувши його вістрям у землю, ще й білу хустку на хресті повісив, щоб усяке знало, що там лежить козак. А далі взяв подаровану шаблю та й поїхав. Та як вернувся до обозу і почав показувати товаришам отой подарунок, то всі, хто брав шаблю в руки, дивом, було, дивуються, і ніхто не знає, що то за шабля: нікому не доводилося такої бачити. А з старосвітських людей такі знавці бували, що покажи йому палаш, так він, і напису ніякого не читаючи, скаже тобі, і що то за палаш, і з якої землі, і чи давно його зроблено. А тут скільки вже охочих до старовинної зброї людей приходило до твого прадіда — приходили і сотники, і осаули полкові — так ні ж! Ніхто не прочитав слів, що ними вона була обписана, і ніхто не сказав, який народ отакими шаблями орудує. І з тією шаблею прадід твій бився років з двадцять, а тоді було що не рік то й війна. А наостанку до того вже вона позубилася, що як виїздив він на війну в послідній раз, то покинув її дома. Теща покійниця, правда-таки, і вмовляла його, щоб не кидав шаблі, — та не такий з твого прадіда козак був, щоб баби послухатися. «Нащо вона мені тепер? Не буду ж я нею пиляти?» Сказав і поїхав з іншою шаблюкою. Виїхали на поле бою. Твій прадід, хоч і не мав при собі заклятої тої шаблі, а таки не вдержався, щоб не вточити першому ворожої крові. Зібрав охотників, вишикував їх, як треба, рогом, крикнув, гикнув та й урізався саме в середину турецького війська. Довго не видно було його ватаги, тільки чути крик та стрілянину серед ворожого табору, аж ось заколихалася передня лава, розступилася, і твій прадід вилетів звідти тільки з п’ятою частиною своїх товаришів. Не встигли наші закричати та заплескати в долоні, як з басурменського боку де не взялася куля, та твоєму прадіду в голову! Хитнувся козак, руками вхопився за шию коневі, і кінь уже мертвого приніс його до козацького обозу! А теща покійниця тим часом шила йому сорочки дома, бо все, що, бувало, візьме з одежі в похід, то так передере й перекривавить, що страшно і в руки взяти. Враз так щось і гримнуло об половиці. Глянула — аж то чоловікова шабля. Ну, тут усі й догадалися, що то за знак.

Дід замовк і про щось загадався. Але його оповідання схвилювало молоду кров Іванову, і він — замість пошкодувати про смерть хороброго козака — як не скрикнув у захваті:

— Ех, і жити ж тоді було славно, дядьку!

Старий одразу звів очі на парубка.

— А чим славно? — запитався.

— А тим, що було де добрим молодцям погуляти, — одказав Іван, труснувши головою.

— Правда твоя, брате! — сказав старий Чайка і сам як не запалився спогадами про колишню славу. — Правда твоя, славно!

А потім замовк і голову понурив, немов засоромився, що, захопившися старовиною, забув про свій сивий волос і з парубками побратався.

— Як же то ви, діду, кажете, що душа на бандурі грала? — спитала Маруся. — Мені і невтямки.

— Діло просте, — одказав дід, — перш, як на той світ податись, прилетіла душа попрощатися з усіма своїми; от і дала про себе знати через бандуру, як душа твого прадіда через шаблю.

Тим часом сонце стояло вже високо над лісом. День наближався уже до обідньої пори, і в повітрі стало до того жарко, що наші подорожні подумали вже і про відпочинок. Ліс усе змінявся. Поміж березами й дубом стали траплятися кленки та ясені. По низинках пішла лугова калина та розрослі кущі сріблястого верболозу. Навіть трава дедалі ставала одмінна. З усього було видко, що десь недалеко має бути вода. Це зауваження зробив Іван, і дід підтвердив його догадку, сказавши, що незабаром вони підійдуть до великого ставу.

І справді, пройшовши з півверстви, вони зачули глухий гомін водяного млина, а вийшовши на височенький горбок, порослий липою та мальовничими кущами ліщини, мусили вони спершу заплющити очі, бо ж сонце, що стояло на півдні, відбивалося на самій середині чистого плеса, обсипаючи всю околицю нестерпучими іскрами. Гомін від коліс, що мало чутен був за горою, тепер був далеко сильніший; з густим гудінням ходив він коло ставу, озивався зусюди луною і знову мішався з дзюркотанням води, що збігала по колесах. За ставком біліла під солом’яною стріхою мірошникова хата, з городом, а з городу виглядала смуга червоного маку, оточена золотоголовими соняшниками. По тину вився, тичина за тичиною, кучерявий хміль, і темно-зелені його стовпи були немов вежі цієї буколічної фортеці. Де-не-де відважний гарбуз виповзав з городу на сам верх тину і, розрісшися на сонці, перевалювався вниз, безсилий уже повернутися назад.

Синій дим, вибігаючи з-під покришки над дерев’яним комином, тонкою стрічкою віяв по верховіттю надбережних осокорів і потім злітав до глибокого неба. На березі паслися вівці і кілька пар волів лежало біля навантажених мішками возів.

Зійшовши з горба, наші мандрівники розташувалися на відпочинок у березі під старою липою. Дід, під’ївши трохи, заснув у холодку під гомін води, а Іван, що досі не мав нагоди побути з Марусею на самоті, почав підбивати її у ліс по гриби. Дівчина знала, що не годиться їй іти до лісу сам на сам з парубком, але їй не стало духу відмовити Іванові, і вона погодилася.

Спочатку обоє не знали, з чого почати. Маруся ладна була промовчати до самісінького вечора, а Іван безнастанно поривався щось їй сказати, і кожного разу так гаряче ставало йому на серці, що він і слова не міг вимовити. Уже потім якось догадався він звернути розмову на Вороніж. Маруся докладно відповідала йому на всі запитання, розказувала про гулянки та вечірні збори на вулиці, про парубків і дівчат. Розмова ставала щохвилини жвавішою, цікавішою. Вони і не помітили, як узялися за руки, як забули про гриби та й давай проходжуватися в лісі, немов давні знайомі. Маруся схаменулася тільки, як вони сіли під дубом і Іван, недовго думавши, поцілував її в уста — сказати б: од щирого серця.

— Що ти робиш, Іване? — скрикнула вона, насупивши брови.

— Що ж у тім поганого, моє серце? — одказав Іван.

— Як — що поганого? Хіба не знаєш, що дівчатам не годиться з парубками цілуватися? Матуся мені те щодня кажуть. Та й дідусь тепера, тільки побачить мене, то й догадається зараз, що я з тобою цілувалася.

— Не бійся, голубко, не взнає.

— Еге, не взнає! Мало ти дідуся знаєш. Він один раз гляне, то так і проймає наскрізь, усю душу вивідає. Є люди, що бояться йому і в очі дивитися. Його в Вороніжі звуть віщуном, бо він усе знає, ніщо від нього не сховається.

— Нехай він собі і все знає, а такого ще не чувано, щоб можна було взнати, хто з ким поцілується.

— Говори. От побачиш, що він скаже. Ходім! Він, мабуть, уже прокинувся.

Старий і справді вже не спав і, побачивши, як ішли вони з лісу, спохмурнів трохи, але, поглянувши на принесені з лісу сироїжки, до яких був дуже ласий, забув хвилинну свою прикрість і нарікав тільки на себе, що довго заспав і спізнився в дорогу.

Дальші два дні йшли вони весь час стовповою дорогою. На їх щастя, година була хмарна, і вони не дуже терпіли від спеки. Нудьгу ж їм розганяв сам старий Чайка. Він безперестану то гомонів про старовину, то перебирав різні випадки свого минулого, і з усіх своїх оповідань робив висновки — прості, але такі часом ясні та розумні, що їм позаздрив би і психолог, — коли тільки вчився він з німецьких книжок, а не з живої природи людської.

V

— Тут ми трохи перепочинемо з дороги, — сказав Чайка Іванові, коли вони підходили до Батурина. — Зайдемо до давнього мого приятеля, до бондаря Омелька. Він колись жив у нашому Вороніжі, та от уже літ з двадцять, як перейшов сюди: тут, бач, після тестя дістався йому ґрунт у спадщину. Ми були в нього, йдучи в Київ, і обіцяли зайти ще з Києва.

Бондаря Омелька вони застали за роботою. Він дуже зрадів гостям і, перецілувавшися з ними як слід, повів до хати.

Хата в бондаря Омелька була чепурна і від усіх батуринських хат відмінна. Не кажу вже про те, що вся вона була побілена крейдою, що вікна знадвору були обведені червоною фарбою, а солом’яна стріха була підстрижена так чисто, як чуприна у доброго парубка перед Великоднем, — посередині в ній стояв стіл новий, липовий, на обточених ніжках, з двома шухлядами; образи усе під шатами та під склом; на кілочках поміж вікнами рушники білі, майстерно повишивані червоними узорами, та й лави і мисник з різним посудом були далеко кращі, як по звичайних козацьких хатах.

Дві дочки бондаря Омелька, повновиді дівчата у тканих плахтах, що нетерпляче чекали з Києва Марусю, повели її до своєї кімнатки та так і не дали їй привітатися з бондарихою. Вони хотіли якнайшвидше довідатися про всі новини, а при незнайомому парубкові соромилися говорити.

В хаті було майже темно, і не так від вечірніх сутінків, як від дерев, що закривали вікна: густа черемха і вишня упиралися гіллям у самісінькі шиби.

Бондар Омелько кілька разів уже збирався порубати ті дерева, щоб не робили темноти в хаті, але обидві дочки, та й бондариха з ними, кожного разу умовляли його покинути той намір, — бо ж літніми ночами соловей співає попід самісінькими вікнами.

Посадовивши Марусю, дівчата перш за все попрохали її показати київські гостинці та стрічки, яких вона там понакуповувала. Усе їх захоплювало; кілька разів заходжувались вони приміряти собі блискучі персні та сережки, розпускали і знов скручували барвисті стрічки, і заспокоїлись тільки тоді, як Маруся подарувала їм по срібній каблучці від великомучениці Варвари. Далі почали розпитувати її про Київ, про Андріївську церкву, про Лаврську дзвіницю, про печери. Маруся ніколи не закінчила б свого оповідання, коли б їх не покликано вечеряти.

Тим часом до бондаря Омелька зібралися двоє-троє гостей. Всі вони вже встигли розговоритися і набратися, бо як дівчата увійшли до світлиці, то Марусин дід був мов печене яблуко, а бондар Омелько світив лисиною.

Сіли до столу. Спочатку всі взялися до смачного борщу з свининою та за нову картоплю, але під кінець вечері старі більше пили, як їли, і навіть вареники з сметаною не привернули їх уваги. Почалися безконечні розмови, згадки, пом’янули і старовину…

В тих розмовах старого Чайку було найчутніше. Хміль не зменшив йому красномовства, тільки ще піддав охоти. Але слухали його тільки Іван та бондар Омелько, бо всі інші гості говорили всі разом і кожен зокрема, що кому спаде на думку. Розгарячившися від горілки, старий Чайка говорив дуже складно, і мова його більше була подібна до старосвітської пісні, а Йван більше як коли пересвідчився, що розум у нього таки віщий.

Вечеря затяглася пізно. Аж ось устали й почали збиратися на ніч. Зосталися тільки старі, що, посідавши круг величезного кушина з варенухою, здавалось, і не думали про кінець свого бенкету. Маруся лягла з своїми подругами у новій хаті, яку будував бондар Омелько, гадаючи восени узяти в прийми зятя до старшої дочки. Хата була ще без рам і шибок; свіжий вітер повівав з саду прохолодою, примушував дівчат укриватися якнайтепліше. Маруся вже й лежачи мала ще розповідати цікавим подругам про Київ та про свою дорогу; нарешті обидві подруги заснули, і вона зосталася на самоті з своїми молодими мріями.

Місяць уповні заглядав до вікна. Згадала вона Вороніж, його місячні ночі, коли вона, нудьгуючи серед веселих подруг та парубоцького залицяння (бо ж ні один з парубків не був їй до вподоби), сиділа у своїй хатині біля вікна, дивилась на зоряне небо, на далекі ліси, на темний став, де все було перекинуте: і чорний млин з довгою греблею, і старі верби, і тонкий півмісяць, що стояв у висоті небесній, як золота підкова. Ледве долітали до її слуху протяглою луною пісні, що виспівувалися по далеких кутках Вороніжа, де-небудь на Спащині чи на Пречистинщині.

Були ті спомини невиразні, хоч і тепло лягали на серце. Зовсім інакше згадувався їй час, відколи вона вперше побачила Івана. З першого його погляду, що перехопила вона в церкві, і до останнього слова, яке він сказав їй, уставши від вечері, вона пам'ятала кожну дрібничку. Ніколи не забуде вона ні як виблискувала вода, коли підходили вони до млина, ні як гомоніла вода під колесами, ні як солодко було слухати закохані Іванові речі.

Тепер вона думала, як житимуть вони у Вороніжі, як весело буде їй вийти вночі на вулицю, де її Іван, ведучи за собою цілу юрму хлопців та дівчат, награватиме її улюблених пісень. А дівчата… Тут думка їй увірвалась, серце занило. Не знане їй досі почуття ревнощів уперше закралося їй у душу. Таке кохання!.. І от вона почала перебирати довгу лаву своїх подруг, які мали перехопити їй Іванове серце. «Ні, — вирішила вона кінець кінцем, — ні одна з них мене не варта! У кого з них такі очі, як у мене? У кого брови чорніші, у кого личко біліше від мого? Він повинен бути моїм…» І вона враз перевернулася на другий бік, і місяць уповні осяяв чудову голівку, відкинену набік від жару й томління.

І от ніби чує вона тихий дзвін музики в супроводі смутної витяжної пісні, і пізнає голос Івана. Не знаючи, чому вона злякалася і вся здригнулася, але биття серця не перешкодило їй розслухати слова відомої пісні:

Вари, мати, вечеряти: я ляжу за сонця,

Ой хто мене вірно любить, прийде до віконця.

До віконця припадає, стиха промовляє:

Вийди, вийди, дівчинонько, з рубленої хати;

Тепер нічка темненькая, не знатиме мати.

Голос Івана мав у собі щось чаклунське, бо Маруся, вислухавши пісню, відчула, як непереможна якась сила тягне її до нього. Покоряючись цьому потягові, вона встала і тремтячими ніжками приступила до вікна. Під вікном стояв Іван, без шапки, з бандурою в руках.

— Що це ти надумався, Йване, грати об такій порі? — сказала Маруся немов з докором.

— Хотів побачити твої ясні очі, моє серденько.

— А що подумають хазяйські дочки?

— Не бійся, моя галочко, вони давно вже сплять. Дай же мені свою ручку.

— Нащо тобі моя рука?

— Так, подержу трохи… Може, на серці стане легше.

— А хіба в тебе тяжко на серці?

— Ох, тяжко, Марусенько, та й як іще тяжко. Відколи тебе побачив, то немов каменем мені заложило груди. Тільки тоді мені й весело, як дивлюся на твої ясні очі, як слухаю твої солов'їні речі.

«Як він мене любить! — думала тим часом Маруся. — Ні, то не може бути, щоб він колись проміняв мене на іншу. Дам уже йому руку… Таж він, бідолаха, так само об мені побивається, як я об ньому. Його й сон не бере! Тільки й думав, мабуть, що про мене».

— Іване, — сказала вона, — іди лишень спати.

— Хіба тобі немило, що я стою перед тобою?

— Та ні, Іване; тільки вже пізно.

— Дай ручку, то я й піду.

Маруся мовчки простягла йому свою руку і уже не мала сили її одірвати; його бажання так немов переливались їй у душу від одного дотику руки, і тепер вона ладна була простояти з ним аж до самого світу.

Іван, узявши Марусю за руку, не вдержався і обняв її, і тільки що хотів поцілувати її, почув за собою гомін.

Бондар Омелько, попрощавшись з своїми сусідами, проводжав старого Чайку спати в садок. Діди, підгулявши як слід, безперестану запевняли один одного у своїй приязні і цілувалися на кожному кроці. І враз наткнулися на другу пару, що обнімалася з другої, інакшої причини.

Маруся, ще недосвідчена в таких справах, як нічні стрівання, побачивши перед собою похмуре дідове обличчя та блискучу проти місяця лисину бондаря Омелька, так зніяковіла, що не похопилася висмикнути свою руку з Іванових і трималася за нього міцно, так ніби боялась утопитися.

— Е, добре, дитинко! — почав старий Чайка, що з превеликого дива довго не міг знайти мови і думав, що то йому з п’яних очей видалось, ніби він бачить об такій порі свою Марусю на самоті з парубком. От тобі й ходи на богомілля! Не вправились і назад повернутись, як узялися за женихання! Добре, добре, моя комашко! Е!

І він похитав головою. Маруся зніяковіла ще дужче. Суворе обличчя дідове, з сивою чуприною, стояло перед нею у місячнім сяйві, немов лихий привид, що з’явився у найпалкішу хвилину її життя. Віщі очі, нерухомо упершися в неї, проходили їй до самого серця, і так тяжко було терпіти їх похмурий погляд, що в неї аж у голові закрутилося. Але тут Іван, випустивши її руку, підступив до старого Чайки і своїм словом урятував Марусю од дідових очей.

— Дядьку, — сказав він, — не дорікайте дівчині: я один винен і відповідаю за все недобре!

— Слухай, козаче! — відповів йому Чайка. — Недоброго тут немає ще нічого. Я не з тих, що, постарівшись, тільки й знають, що лаяти молодь за женихання. Я сам був козаком і знаю, що молодцеві сам Бог велить погуляти, поки не оженився. Не яка біда і дівчині постояти годину-другу з парубком, хоч би і вночі. Тільки всьому свій час. Ідемо ми з святого місця, то й гріх про женихання думати! Всі дні ще попереду: встигли б ще нагулятися в Вороніжі. Не годиться, не годиться, — провадив він, похитуючи головою. — Запам’ятай, що недобрий початок має і кінець недобрий.

— Дядьку!.. — сказав Іван.

— Так, так, козаче, — говорив віщий дід, не слухаючи його. — Як початок недобрий, то й кінець недобрий. Лукавий саме й шукає такого припадку. Його й треба стерегтися!..

— Неначе як на те ж, вбий його чад лихий! — вимовив бондар Омелько, що хитався на ногах, немов дерево од вітру, і нічогісінько не зрозумів з усієї цієї сцени.

— Пора спать, діти! — сказав Чайка. — Дай Боже, щоб на тім і кінець. Ходім, брате Омельку.

Всі розійшлись.

На другий день Іван і Маруся не знали, як перед дідові очі з’явитись; але старий, всупереч їх сподіванням, зустрів їх ласкаво і, здавалося, зовсім забув про вчорашню пригоду, і тільки, як почала бондариха нарікати на Марусю, що смутна сидить, він, мов невмисне, кинув увагу, що, може, вона цю ніч мало спала. Маруся зачервонілася вся, мов мак, але ніхто, крім Івана, не знав чому, бо ж і бондар Омелько нічого не пам’ятав з учорашньої пригоди.

Після сніданку бондар Омелько водив старого Чайку та Івана по хлівах та кошарах, а Маруся з дівчатами ходила дивитись до батуринського базару. Як верталися звідти, то старша бондарівна і каже їй:

— Сестрице, чи ти чула коли, що у нас в Батурині земля плаче?

— Чула про те ще в Вороніжі, — відказала Маруся. — От і гаразд, що нагадала. Де те місце?

— А от ходім, далі. Ми тобі покажемо. Тільки гляди, не дуже прислухайся, а то і вві сні снитиметься.

Пройшовши довгу вулицю, вони повернули праворуч і вийшли на цвинтар, що трохи торував над містечком. Маруся прилягла до землі і припала вухом. Спочатку нічого не було чути, і дівчина вже хотіла встати. Аж ось серединою землі пройшов ніби якийсь різкий вітер; глухий жалісний стогін протягся на велике віддалення і тугим зойком віддався на тім краю. А далі — чує Маруся — немов багато-багато голосів прокинулося від того зойку і понеслося з глибини землі вгору перемішаною хвилею. Кожної миті ця хвиля ставала виразніша; до неї приставали інші голоси, аж склалося нарешті щось ніби хор, але таке похоронне, таке жалісне, що Маруся не могла далі слухати і з жахом підвелася з землі.

— А що, сестрице, чула? — питалися бондарівни; але Маруся не одповідала й словом, і тільки як вийшла на вулицю, як повіяв на них прохолодою вітерець од Сейму, вона прийшла до пам’яті і запиталася в них — що то так тяжко побивається і плаче під землею?

— Ніхто того не знає, — відказала старша з бондарівен.

— Як, на ввесь Батурин ніхто не знає?

— Та не тільки на ввесь Батурин, а й на ввесь світ. Бо те диво сталося уже давно. Вже й людей тих немає, що знали. Кажуть тільки, що колись у Батурині була війна і велика пожежа, і багацько народу побито, і відтоді кров християнська у землі плаче.

Нічого на те не відказала Маруся. Але таке нечуване диво запало їй в душу, і вона поклала собі при нагоді розпитатися про те в діда.

Як дівчата повернулися додому, обід уже був на столі. Пообідали, відпочили трохи та й почали знов лагодитися в дорогу.

Бондар Омелько з усією сім’єю виряджав гостей аж за Батурин. Там, зупинившися на могилі, старі випили по чарці вистоялочки, а молоді по шклянці меду, потім обнялися й розлучилися з різними порадами та дорожніми побажаннями.

Пройшовши з півверстви, Маруся озирнулася і побачила, що на могилі стоять іще люди; та як спустилися в долину до річки, могили вже не видно стало.

Всі троє йшли спочатку мовчки, під напливом почуття розлуки з приятелями. Та потім старий Чайка почав говорити з Іваном про бондаря, розказував про давню з ним приязнь, а як у голові йому трохи грав хміль — хоч він і остерігався через край пити на дорогу, — то розмова дуже скоро набула того веселого невимушеного тону, в якому говорить, підгулявши, українець. Маруся, якій не йшов з голови батуринський цвинтар, уважаючи, що саме тепер і розпитатися в діда, непомітно вплела до розмови своє оповідання, як тужить земля в Батурині, — та й удалася до старого: чи не знає він, від чого це сталося.

Старий у роздумі понурив голову і з хвилину не відказував ні слова. Тяжке зітхання вирвалося йому з грудей.

— Від чого земля плаче? — перепитав він. — Не допитуйся у мене, дитинко, чого вона плаче… Багато лиха діялось тут у шведчину… Багато люду вигублено тоді у цьому ж таки Батурині!

Ще раз зітхнув віщий дід, та й до самого вечора йшов смутний та понурий. Іван і Маруся мовчали. Та коли прийшли в Кролевець, що вже верстов з тридцять зоставалося додому, та й завітали до кума Андрія, старий Чайка знов повеселішав і по кількох чарках знову став тим говірким Чайкою, яким був у бондаря Омелька.

Частина друга

І

Шумить, аж гуде славний Вороніж; та не од грому-бурі, а від веселих пісень та плясів. Гуляща юрба молоді, у місячному світлі, бурхливою хвилею котить по спустілих вулицях. Чути в ній дзвін музики, тупотіння танцю, різноголосий сміх та буйні голоси. А ще чутніше голос найбільших гультяїв, що, трохи відставши від гурту, виступали гордо, збивши набакир шапки, позакладавши руки в кишені свиток, дзвінко наспівували чумацької пісні:

Ой грайте, музики, од двора до двора,

Да щоб не журилась стара ненька дома.

Від того голосу не то що розлягались воронізькі сади та левади, але і сам місяць на нього немов озивався. Дивне було його світло. Падаючи з небесної висоти на темні дерева, на низенькі хати, на широку вулицю, на захоплену танцем юрбу, він усьому надавав якогось особливого кольору й форми, що про них удень і поняття не маєш. В його світлі все видавалося немов уві сні. Все рухалось, все говорило якоюсь дивною мовою. Тому-то так весело було на душі у всіх, хто висипав на вулицю. Вони немов усі попали у чарівний світ, де нема нужди, нема тяготи, де все дивне і все ясне, і мчали вперед, безтурботні, немов певні, що танець не скінчиться і музика не перестане. Поперед усіх ішов Іван з своєю дивною бандурою; за ним дві скрипки й бубон, — але ні голос скрипки, ні гудіння бубна не могли заглушити бандурного дзвону. Живим струмочком він пробивався, випливав над загальним тоном музики, надаючи їй навіть серед одчайдушної гулянки якогось задуманого виразу. Уже всі в Вороніжі знали незвичайну історію цієї бандури; знавці дивувались її особливому ладові, дівчата чули в ній якийсь відмінний від інших бандур голос, і де з'являлася та дивовижна бандура, там були і найголовніші вечорниці. Тому й тепер молодь з усього Вороніжа зібралася до одного гурту, з'єднала своїх музик і йшла по вулицях, викликаючи охочих погуляти.

Юрба зростала безперестану, в міру, як посувалась вперед. Нарешті розділилася надвоє: одна половина пішла великою вулицею, а друга, під началом Івановим, увійшла до вузенької вулички понад ставом. Вуличка була зовсім темна від дерев, що звисали з обох боків, тим більше що всі речі, на які падало місячне світло, були ясні надзвичайно.

Іван і його супутники спинилися перед низенькою хатою під двома березами, що спускали на неї темні віти. Іван заграв на бандурі, парубки й дівчата, що йшли за ним, заспівали пісню-викликання:

Вітер подуває, гілля розхиляє;

Під моїми воротями скрипка-дудка грає,

Скрипка-дудка грає, мене мати лає,

Мене мати лає, гулять не пускає.

Пусти мене, мати, я не забарюся:

На милого подивлюся, додому вернуся.

Що ж це за хата, що їй усі віддають таку шану? Чи такої поваги надають їй високі берези з чорногузовим гніздом? Чи мальовані двері з чубатим запорожцем у червоних шароварах, з бандурою в руках? Ні, не берези та й не двері мальовані привели сюди Івана. В цій хаті живе дівчина, що другої такої не знайти не то що у Вороніжі, а і в самому Глухові.

От і вона, зачувши знайомий голос бандури і пісню, вибігла з хати в легкому сільському убранні, в черчатій плахті, у білій сорочці з вишиваними рукавами, в широкій стрічці, пов'язаній на голові. То була Маруся.

Іван, нецеремонним сільським звичаєм, обняв її і поцілував у повні рожеві губи. Дівчата обступили свою найлюбішу подругу. Іван заграв іншої пісні — до танцю.

І дощик іде, і метелиця гуде:

Дівчина козака через улицю веде.

Кілька голосів підспівувало йому хором, інші танцювали, і весела юрба посунула вперед по-давньому, і луна вторувала їй по той бік ставу.

Наближаючись до хати, де збиралися вечорниці, всі аж скрикнули од жаху. Пісня урвалася. Іван — годі грати. На сході небо враз освітилося. З-поза лісу вилетів огняний клубок і, розіскрившися над усією околицею, витягся довгою хвилястою смугою і щез за другим лісом. «Що це? Що таке?» — почали розпитувати звідси і звідти, але ніхто не міг відповісти.

Тим часом парубки й дівчата, що були в хаті, вийшли на вулицю, і гомін іще збільшився. Питанням та міркуванням не було кінця-краю. То тут, то там чутно було вже й оповідання про такі і подібні дива; але ніхто не міг сказати, що це за чудо. Тут хтось згадав про вечорниці, і всі вернулися до хати.

Кілька дівчат, підкачавши рукава білих своїх сорочок, почали пекти млинці та варити варенуху, інші сіли за роботу: хто — прясти, хто — вишивати заполоччю рукава. Парубки порозсідалися поміж дівчатами та й почали жартувати, тобто підпускати різні штуки та баляндраси. Загальний регіт бував нагородою за кожний дотепний жарт. Аж от дівчата, уникаючи ущипливих парубоцьких натяків, затягли тужливої старосвітської пісні, яку склала, мабуть, сумна мати, виряджаючи сина в похід. Іван пригравав на бандурі.

Ой добрая годинонька була,

Як матуся свого сина била.

«Ой як будеш мене, мати, бити,

То не буду я з тобою жити.

Ой піду я з туги на Вкраїну,

І там же я, мати, не загину».

«Ой вернися, мій сину, вернися,

Внесу жупан, так ти й приберися.

Подивлюся, мій сину, на тебе:

Чи є такий козак на Вкраїні?

Чи є такий козак на Вкраїні,

Як ти в мене, мій сину вродливий?..

Ой не жалкуй, мій сину, на мене:

Не дай Боже пригоди на тебе!

Як ти будеш пострелян, порубан,

Ой хто ж тобі раноньки промиє?»

«В полі, мати, дрібен дощик іде,

Ой той мені раноньки промиє».

«Ой не жалкуй, мій сину, на мене:

Не дай Боже пригоди на тебе!

Як ти будеш в степу помирати,

Ой хто ж тобі головку оплаче?»

«В полі, мати, чорний ворон кряче,

Ой той мені головку оплаче».

Народна пісня має для українця особливий зміст, що його не спіймати відразу сторонньому слухачеві. Не маючи ніякого поняття про історію свого народу, простий сільський парубок, заслухавшися смутної пісні про козаків, живим чуттям перелітає в минуле їх існування. Він і сам неспроможен розповісти вам, що він почуває. Але коли б ви зазирнули йому в душу, ви б здивувались, який багатий поетичний світ таїться під тою похмурою обслоною! Тому-то й тепер, заслухавшися пісні, всі сиділи мовчки, в якомусь чарівному остовпінні і, здавалося, ловили гармонію, що прозвучала, заговорила раптом у заснулій душі. Нарешті один парубок устав з лавки і сказав:

— Ну, спасибі вам, дівчата, за пісню! Ви нам заспівали про козака, а ми вам про дівку. — І, підібравши поли своєї свитки, моргнув до музик і пустився навприсядки, наспівуючи веселої.

«Галю, Галю чорнобрива.

Чого в тебе брови криво?»

«На козака задивилась,

Тим брівонька іскривилась!»

Кінця пісні вже не можна було почути: за парубковим голосом утяли музики. Парубки й дівчата повиходили насеред хати, і вихором схопився танець. Кілька разів відмінявся він: грали горлиці, козачка, «і шумить і гуде», але музика не переставала, а замість натомлених з’являлися нові пари з свіжими силами. Вечорниці розігралися. Хто не хотів танцювати, той сидів на лаві з своєю парою і під гомін музики наспівував на вухо закохані речі. Простора хата була виповнена людьми ущерть. Але це не заважало нікому. Кожен говорив своїй милій усе, що хотів, і не боявся підслуху, і як у кого під самим вухом чутно було дзвінкий поцілунок, то це його не дивувало; не примушувало його навіть озирнутися, бо ж біля нього сиділа його люба, від якої він міг дістати таку саму нагороду.

Скоро наспіли млинці з сметаною та солодка варенуха. Парубки й дівчата тісно обсіли довгий стіл і, підкріпившися, стали ще веселіші. Танці розпочалися знов; тупотіння і гук було чути здалека на вулиці.

Любо було й Марусі сидіти з своїм Іваном, що тримав її за руку і так пильно дивився їй у вічі, що від його погляду у дівчини душа танула. Що він їй говорив, вона й сама того не пам’ятала, бо ж розмови, що провадять їх під музику, зовсім не подібні до звичайних. Слова тоді — не слова; вони теж немов музика, що промовляє просто до душі. І коли б переказати те щоденною нашою мовою, то вийшла б така плутанина, якої не розібрала б і найрозумніша голова. Тому-то, мабуть, такі речі і минають мозок, зостаючися лише в пам'яті серця. Тільки й лишилося впам'ятку у Марусі від того вечора, що Іван говорив до неї солодко, солодше як соловейко, що виспівував у її садочку. Хоч які ясні бували ночі, коли сиділа вона біля вікна та в соловейкову пісню вслухалася, — а ще ясніше, ще дивніше було на душі їй тепера, коли милий Іван, обнявши її за шию, заглядав їй у очі своїми карими очима.

Помішаний гомін товариства, голоси скрипок, гупання бубна, тупання і дзвін підківок запаморочували розум, не давали йому стямитися від забуття і стати на перешкоді серцю та його хвилинним радощам. Тому-то всі віддавалися радощам безтурботно, так, ніби ніхто з них не знав, що то таке лихо і як часами гірко буває жити на світі. Тому-то й дівчата ще з обіду благали своїх паніматок пустити їх погуляти, а парубки не вважали на те, що завтра вдосвіта треба ставати до роботи, і прогулювали на вечорницях цілі ночі. Тут було повне забуття всякого горя й лиха, нерозлучних з людським життям. Тут душа виривалася з клітки і гуляла на волі, не почуваючи ніякої тяготи, весела і легка, як вітер. Кохання, жарти, музика, пісні — чого ж іще бажати? Людина вдоволена теперішнім, і сп'янілий голосною музикою та кружінням розум не згадує про майбутнє.

Тим часом кілька парубків та дівчат, натомившися танцювати, збилися в кутку у тісний гурт та й узялися за страховинні перекази, що без них, як без пісень, не буває вечорниць. Роздражнені музикою та жартами почуття самі собою відчужаються дійсності і ждуть якогось іншого стану, де б їм було краще, вільніше. Нічне неспання томить тверезий розум, будить ту темну основу душі, що таїть у собі таємничі образи, що зринають перед очі у палкому сні, а глибока увага, з якою наслухаєш до тих дивовижних переказів, до нелюдських справ та понадзвичайних з’явищ, виповняє голову якимсь чаром, що в його чаду все надприродне здається можливим. Пісні та ці тривожні перекази на селі — то немов будильники душі, що без них скніла б вона у мізерії та дрімоті.

— А кому сьогодні казку казати? — почулося серед тиску молоді.

— Іванові Костюченкові, Іванові Костюченкові, — відповіли численні голоси, і незабаром Івана Костюченка виведено на середину і посаджено на триногий стілець.

Всі замовкли, даючи йому позбирати думки.

— Що ж би мені розказати вам? — почав Костюченко, запустивши руку в чуприну. — Казки у мене немає напохваті готової. Краще вже я вам розповім правду сущу. Тільки цур, дівчата, щоб дуже не заслухуватись, бо в моїй билиці буде таке, що ще, чого доброго, тут же комусь і той привидиться, що на цапиних ногах ходить, не при хаті згадуючи.

— Та ну вже, починай! Годі страхати! — закричали дівчата, що від одної тієї перестороги мурашки забігали їм по спині. Уява миттю настроїлась на всякі чуденні речі.

— Бачите, дівчата, — повів далі Костюченко, — сьогодні був у нас гість з далекої сторони, аж із-за Дніпра, та такий говорючий, що я й зроду такого не бачив; пригода за пригодою, казка за казкою так і ллється, немов хто став ззаду та й нашіптує. Та що тільки розкаже, то таке чудне та таке страшне, що як уже тягло мене на вечорниці, а за його оповіданнями я спізнився та й поспів уже на холодні млинці.

— Та говори вже мерщій свою билицю, а не про млинці, — закричали знову нетерплячі дівчата.

— Буде й билиця! — спокійно відказав Костюченко. — Бач які, вискакують! Так, по-вашому, і розказувати, не розігнавшись! Послухали б ви самі нашого гостя. Той поки розкаже що страховинне, то спершу налякає так, що й глянути назад страшно, а далі, як уже розгойдає язик, то почуєте і справжню історію… Ну, так от, приїхав до нас той казкар із-за Дніпра. А мій батько, і самі знаєте, теж на баляси майстер. От і розговорились, чого то з’являються скарби і як. Батько мій каже, що скарби самі собою відкриваються; а гість перечить, каже, що не самі собою, а з волі того, хто той скарб закопав, і що скарб наперед призначено, кому його взяти. Як візьме хто другий, то біди не збудеш. На цей случай і розказав він нам оту билицю, що й ви почуєте. Був у їх колись за Дніпром на Україні великий пан з ляхів. Спершу блукав він по світу, кажуть, обідраним шляхтичем і служив за шматок хліба, а далі не знать з чого забагатів та й зробився таким дукачем, таким багатієм, що тільки пошукати. Ну, як зробився паном, то накупив собі кріпаків і всю панську поведінку взяв: людей бив, мучив, з дівчат знущався, а парубків у такій нагальній держав роботі, що вони не знали, що то за празник Божий, і не було їм від нього промитої води. З ранку й до вечора у того пана будинки ходором ходили від танців та забавок. Наїдуть, було, до нього бозна-звідки бозна-які люди, повен двір коней та возів кованих, бушують, пиячать, а потім ураз пощезнуть, і духу їхнього не чутно, а пан зостається у своїх будниках сам та й гризе людей до нового бенкету. А мимо будинків доброму чоловікові і пройти страшно, бо з вікон віяв якийсь диявольський холод і виставлялись якісь нелюдські морди. Кажуть, проте, що під кінець він якось втихомирився: страшні гості перестали до нього їздити, і він просиджував цілісінькі дні мовчки, понуривши на стіл голову. Видно, час наставав розплачуватися. Аж ось однієї ночі гроза була, гриміло аж до ранку — прилетіла та й сіла на дах панського будинку сова та так завила, що й грім не міг заглушити того лиховісного голосу. Пан пропав без сліду — чорт прилетів по нього совою та й забрав його душу до пекла. А як не було в нього ні роду, ні сім’ї, то кріпаки панські подумали-подумали та й поховали його — щоб кладовища православного не поганити — над річкою, та на такій кручі, що як глянути, то й серце похолоне. Збулися мужики лихого пана та й живуть собі, Богові щодня дякуючи. Хоч і була чутка, ніби пан ходить уночі з свічками на голові й на руках, в свої будинки стукає, проситься, — а ніхто в тих будинках не жив, боялися, — ну, та мертвий не для всіх такий страшний, як живий був. Скоро про нього і пам’ять запала. Багато вже й часу минуло, може, літ із сто. Пана немає. Тільки коли-не-коли на досвітках якась баба стара, було, розкаже, що чула змалку про страшного пана з рудими вусами, червонопикого та з волячими очима. Як ось пішла поміж людом поголоска, що за селом над кручею, де пана поховано, вночі дев’ять вогнів горять, видко, там великий скарб закопано… А на скарби — хто ж не охочий? Тільки ж чи багато таких знайдеться, щоб піти у глупу ніч на кручу, де тільки лукавому трошечки варт ліктем штовхнути, і полетів добрий чоловік у воду? А треба неодмінно копати самому, а вже двом-трьом душам скарб не дається — бувалі люди так кажуть. Довгий час ніхто не наважувався іти по гроші; аж ось знайшовся один сміливий — був сирота, то, видко, й життя йому не таке дороге було, як іншим. Взяв з собою чоловік з п’ять надійних парубків та й поставив їх за селом коло фігури[588], — щоб як станеться з ним яка лиха пригода, то щоб і поміч близько була. А сам взяв заступа, розпалив люльку, щоб моторошно не було, та й подався на кручу. Вийшов на гору, і справді бачить: дев’ять огників по самому краю, над кручею. Ніч була темна; вітер гуляв і свистів полем, а внизу шуміла річка. Небо все заволоклося хмарою. Тільки підійшов він до вогників, як вони згасли. Але він уже вправився копнути на тім місці заступом, та й узявся мерщій до роботи. Земля грудками посипалась в річку, а в річці від того такий плюскіт пішов, що за кожним разом його немов проймало морозом. Враз його заступ напоровся на щось тверде, і в бідолашного ще дужче серце стукнуло. Він прочистив землю і побачив величезний казан під круглою покришкою. Підняв він трохи ту покришку обома руками та як побачив, що в казані повно срібла, то просто здурів на радощах, забув і про страх свій, та як шпурне з розгону ту покришку просто в річку, а річка відгукується вже йому не сплеском, а якимсь страшним реготом. Та йому вже не до того. Набрав на всяк випадок у шапку грошей, побіг до товаришів, щоб допомогли витягти з землі казан і перенести в село. Тільки-тільки зійшов з гори, аж перед ним стоїть щось у білому: лице все синє, вуса руді, а очі як у вола. Пізнав сирота страшного пана, скрикнув з переляку та й ну тікати у другий бік; та пан і там перед ним стоїть і ногами землі не торкається. Кинув шапку з грошима і заплющив очі. Пана не видко, тільки чути, як зареготав нелюдським голосом, як брязнули йому біля ніг карбованці. Знову розвів очі: пан перед ним. Одвернувся од нього та чимдуж утікати до села, а пан умить став проти нього з своїми страшними очима, летить поверх землі, вітер набік одвіває біле покривало, а очі як глянули, так і дивляться на бідолашного сироту! Підбіг він до фігури, де всі парубки як повбивані позасинали, упав на коліна, обіймає руками хрест і читає, які зна, молитви; пан не боїться ні молитов, ні хреста, стоїть, як стояв, дивиться на нього своїми величезними очима і усміхається так, що в бідолашного серце немов голками шпигає. Під кінець в голові йому закрутилося, очі затуманилися, і він упав непритомний на землю. Коли підвели його на другий день, він збожеволів і нічого не пам’ятав про минулу ніч. Але тільки вернеться йому розум, то все розказує, як було: і як копав, і як з паном зустрівся, і як нікуди не міг утікти від нього. А далі знову в голові йому мішалося, починав кричати не своїм голосом, поривався з хати, так ніби хто за ним женеться, та отак з неділю помучився і віддав Богові душу. Отаке-то, дівчата.

— А казан? — запитало кілька голосів одразу.

— А казан ще й досі стоїть над кручею, бо ж ніхто не насмілиться і наблизитись до тих заклятих грошей. Дощі коло нього землю порозмивали, так що він на бік похилився і висить над річкою, але диявольська сила на спокусу людську не пускає його в воду упасти. Хто йде по той бік річки, то бачить той казан як на долоні: закляте срібло блищить проти сонця; та старі люди кажуть: краще не задивлятися на той блиск, бо ж він так і тягне до себе душу.

Як Костюченко скінчив, то його слухачі мовчки дивилися йому в очі, так ніби хотіли в них прочитати недоказаний зміст таємничої повісті. Всі відчули якийсь жах і боялися дивитися пильно на якусь річ, щоб не здалася вона лихим паном. Цей страх, проте, зовсім не стримав цікавості, що вже розгорілась і ждала нової поживи, так ніби сподівалася на другому оповіданні з’ясувати те, що в цьому лишилося темне та незрозуміле. Тут до речі один із парубків задав оповідачеві питання: чи не розказував чого далекий гість про той огонь, що летів сьогодні ввечері, а може, він і сам знає, що то таке летіло?

— Де ж пак не розказував? — відповів Костюченко. — Через те я й спізнився найбільше. Знаєте, братця, що то таке?

— Що? А що? — закричали всі.

— То летів змій.

— Змій? Та невже змій? Так он яке воно! — почулося з усіх боків. — Як же ж то ми не догадалися зразу? Таж ми всі чули про змія, що багатирям гроші носить.

Всі були збентежені до того, що і ця пригода подіяла на них і видалася якимсь недобрим віщуванням. Тим часом і ті, хто танцював, зачувши, що мова мовиться про вогонь над лісом, теж пристали до гурту. Та й усі інші, побачивши, що в кутку стільки люду згромадилось, покинули й собі танцювати. І хоч як було в хаті голосно, а тепер зразу стало тихо.

Ця раптова тиша після крику та шумних розмов, ця мертва мовчанка, з якою кожен, звернувши очі на оповідача, ладнався слухати про незрозумілі, неймовірні дива, і справді мали в собі щось надзвичайне і ще більше смути надавали стривоженій уяві. Натовп немовби злився в суцільну стіну: один тиснувся до другого, так ніби всі були певні, що під час страховинного оповідання з’явиться враз якесь пугало тогосвітнє, і готувалися протиставити йому міцну заслону. В таку поважну хвилину Костюченко почав знову:

— Скажу я вам, братці, що змій буває неоднаковий. Інший носить гроші багатим, а інший чарує дівчат та й літає до них уночі. Змій з грошима прилітав і до нашого Гаврилка, що хтів Троїцьку церкву збудувати, та Богові немилі були диявольські приноси, а тому і дерево уночі розліталося по болотах. Ну, та це ви всі знаєте. А от послухайте, що недавнечко сталося в одному селі за Дніпром. Жив там козак, не те що багатий, та не те що й бідний, — так собі був чоловічок: мав хату з городом, шмат поля, та волів пар зо дві, та кілька штук худоби. Чого ж більше! Була в цього козака дочка, та й такою красунею вдалася, що немовби другого роду якого, немовби панська дитина, ну, сказать би, як наша Маруся.

Всі глянули на Марусю, і вона немов здригнулася на таке порівняння; в простих словах відчулося їй якесь страшне значення…

— Та то ще не дивина, що була з неї красуня, — вів далі Костюченко. — Дивніше те, що полюбила вона такого самого парубка. Та й то не диво, що полюбила, а що сталося те не на вулиці та й не на вечорницях, а говіючи, у великий піст. Полюбив її й парубок. Та й забули обидва про те, що вчинили гріх великий, не слухаючи служби Божої, а тільки те й знаючи, щоб у церкві переморгуватися та посміхатися. Ну, як там у їх велося, Бог їх святий знає; тільки от уже й п’ятниця, треба до сповіді йти. Задумалася дівчина про своє женихання. Стукнуло їй у голову, що не годиться воно у таку пору, та й не знає, чи признаватися їй попові, чи ні. Думала-думала та й надумалась — не признаватися, бо ж піп на поклони поставить та ще й удруге скаже говіти. Ну, не призналася — воно й нічого. Тільки під кінець вечірні так їй сумно стало, так тужно на душі та боляче, немов перед смертю. Світ їй немилий, так душу з неї і тягне. Так що й вечірні не спромоглася достояти, і, вийшовши з церкви, подалася на кладовище, що недалеко було за церквою. Там упала ниць на могилу материну та й залилася слізьми. Довго плакала вона над німою могилою, так ніби та могила могла їй щось відповісти; а потім, ізнемігшися, не помітила, як і заснула. Та й привидівся їй сон: вийшла з могили її мати та й каже: «Чого ти прийшла сюди? Через твій плач несила моя в могилі влежати. А ти думаєш, легко мертвим кісткам устати з домовини? Іди, дитино моя, йди, мені і так важко під сирою землею лежати». — «Мамо, що ж мені робити?» — питає дівчина, вхопившися за покривало. «Що робити? — перепитала мати. — Бережись золота!» Сказала, земля загула під нею, і мертва провалилася в могилу. В невимовному, страшному переляку прокинулася дівчина та й не знає, чи то сон був, чи то наяву бачила вона свою матір. Була вже ніч. Крізь дерева де-не-де світилися зорі, і такими страшними видавалися в темряві хрести на могилах. Не оглядаючись назад, пустилась вона щодуху з цвинтаря і ледве-ледве не задихнувшися впала на постіль. На другий день треба їй до утрені вставати — не йде, треба до обідні йти, а вона дома сидить. Страшно їй показатися до церкви, а чого страшно — і сама не знає. Але щоб якось того перед своїми не показати, одяглася і вийшла з дому, так ніби до церкви. Іде і сама не знає куди. Як ось перед нею струмочок. Зирк! — а вона уже за селом, біля криниці. В криниці вода у ключ б’є і по камінню дзюркоче. Над криницею верба стоїть, тільки-тільки розвиватися почала. Сіла вона під вербою та й дивиться на воду; а в воді щось яснішає, хвилює, і враз виносить вода на пісок золотий перстень, та ще з червонуватим таким каменем. Глянула вона на той камінчик, а в ньому ясно та просторо, як у панській світлиці. Дивно їй те видалося. Обдивляється вона перстень і звідси, і звідти. Перстень як перстень, а камінчик навдивовижу. І що довше вона на нього дивиться, тим ширшає там усередині, немов вона там якийсь інший світ бачить, чує вона, що там щось дзвенить не дзвенить, грає не грає, а щось таке робиться, чого по-нашому і сказати не можна. Слухає вона, і кожної хвилини чує вона все ясніше й ясніше, а все не певна, чує вона чи ні. Тільки дивиться вона на камінь, і на серці їй стає легше, і муку свою забуває; одведе набік очі, все давнє на думку їй спадає, і знову їй нудно й сумно, аж серце мліє. Взяла вона перстень додому і не надивиться, не наслухається дивної музики. Дома нічого про те не знали. Бачили тільки, що стала вона мовчазна й дика. Покінчить з роботою та й піде кудись, так що ніхто й не знає куди, або замкнеться в коморі та й сидить там одна-однісінька цілими годинами. Минулося, може, так тижнів п’ять; от уже й літо надворі. Збираються хлопці й дівчата вдень танки водити, а вночі на вулицю, а її ніде не видно, так ніби світу відреклася й людей. Як ось пішла поміж людом погласка, що до такої, мовляв, дівки змій літає. Інші казали, що вночі бачили, як вогняна смуга, так ніби віжки, вся іскрява, вилася над її двором і поволі спускалася вниз. Інші ж знов запевняли, що віжки не віжки, але щось довге, вогняне підіймалося з могили, що стоїть за селом, і летіло просто в село; а до кого летіло — не знати. Були й такі, що бачили змія з дванадцятьма головами. Тільки, мабуть, найправдивіші були ті, що бачили змія, як вилетів з могили, бо ж і досі ще на тій могилі виблискують уночі іскри, так ніби хто креше огню з десяти кремінців. Як би там не було, та коли починає люд про що говорити, то з тих розмов таки якась правда буває, а так не обійдеться. От хоч би і в нас — казали про покійницю диякониху, що вона ніби приходила до дітей з того світу, годувала їх, мила голови та одягала на них білі сорочечки. І що ж? Багато було людей, що не вірили. Я й сам не вірив. Та як почув про те щось від старого Гершуна, то й замовк. Трапляється, всяке трапляється! От і там, де розповідаю, за Дніпром, де жила дівчина, спершу не хотіли вірити про змія, та враз сталося таке диво. Жали люди жита на полі; була там і та дівка, що до неї змій літав. От як сонце звернуло з півдня, стали люди відпочивати, а вона зійшла (не знаю вже для чого) на ту саме могилу, що з неї іскри сипались. Як зійшла, та й почало її мучити: ноги приросли до землі так, що й одірвати не можна, і щось невидиме тягне її, що жили як не порвуться. На крик її збіглося людей видимо-невидимо, та ніхто не знав, як і чим їй помогти, а дехто і підступити боїться. А вона рветься та мучиться, а кричить так страшно, що аж волосся на голові наїжилося. Що її вгору тягне, ніхто того не міг сказати; бачили тільки, що в небі високо-високо блищить щось, мов іскорка, то з синім небом зливається, то знов блищить, — але хто ж міг сказати, що воно таке? Тільки на цей час, не знать відки, прибігає стара якась жінка, задихалась бігши і кричить, щоб зняли у дівчини з руки перстень. Кинулись здіймати — не здіймається. Стара кричить, щоб відрубали їй палець з перснем, коли хотять її врятувати від неминучої смерті. Та хто ж наважиться рубати живу людину? Стали викликати найсміливіших, найвідважніших. Один одного посилають, а ніхто не йде. Тим часом зірка, що була вгорі, спустилася. От уже видко, що то не зірка, а подовгастий такий огник. Горить він, а хвостом як в’юн — і спускається все нижче та нижче. Тут дівчина як скрикне: «Ай! душу з мене тягне!» — та й упала нежива. Щось легеньке, мов дим, злетіло від неї вгору, і вогник одразу й потух. Тоді вже всі догадалися, що то змій витяг з неї душу. В ту ж хвилину стали люди шептатися, ніби стара жінка, що не знать звідки прибігла, дуже схожа на покійницю матір тої дівчини; дехто вже став і назад відступати. Коли це глянули — а її вже нема й сліду! Жах невимовний пойняв тоді весь люд. Кинули й снопи на полі та мерщій до села тікати. Насилу вже на другий день опам’ятались. Зібрались на полі, поховали дівчину на тій могилі, де вона й лежала. Тільки хреста батюшка не дозволив ставити, бо ж смерть її, каже, сталася від нечистого. З того часу й досі на могилі все іскри сиплються і тугий стогін підіймається з домовини, а вітер його по всьому полю розносить, — отож і пастухи, як почують там, то вуха затикають, щоб не чути того стогону.

Костюченко замовк. Всі були як зачаровані, ніхто й не поворухнувся. Іван, щоб звеселити засмучене товариство, провів по струнах бандури, хотів був заграти веселої, — але бандура видала такий жалісний звук, що всі перелякались. Глянули на Марусю, — а на ній лиця немає! Бліда, бліда як крейда стоїть і дивиться на Івана, а на очі сльози навернулися…

— Якої це ти пісні граєш, Іване! — скрикнула, а сама тремтить і слова вже не може сказати.

Іван спинився та й сам злякався, глянувши на Марусю.

— Як якої пісні? — сказав він. — Чого ти злякалась?

— Та це ж не пісня, а слова. Хіба ти не чув, що вона говорить?

— А що ж вона говорить? — стали тут усі питати.

— Я й сама не знаю, — каже Маруся, спам’ятавшися, — може, то мені причулося… Тільки говорила вона страшне.

Але їй не причулося. Всім у тій пісні пролунав якийсь страшний голос, і, може, тільки якоїсь хвилинки уваги не вистачило, щоб зрозуміти таємничий голос віщої бандури.

Збентежені всім, що бачили і що чули, почали всі розходитися з вечорниць. Дорогою тільки й розмови було, що про змія. Не було вже ні галасу такого, ні крику по вулицях, як буває звичайно, коли молодь повертається додому. Ба навіть до пісні ні в кого не було охоти.

Іван проводжав свою Марусю у темну вуличку. Бандура, що висіла у нього через плече на ремені, видавала часом — чи то од вітру, чи, може, за що зачіпаючись — такі протяглі, тихі та сумні звуки, що Маруся не могла їх слухати спокійно і просила Івана покинути бандуру на вулиці: все одно її ніхто не візьме; тож увесь Вороніж знає, чия вона. Іван повісив свою віщу бандуру на яблуні, що вихилялася з густого садка, простягаючи гілля над дорогою, та й одвів зніяковілу та смутну Марусю до самісінької її хати, аж до низеньких дверей з мальованим запорожцем у червоних штанях. Нічого не сказав він їй на прощання. Тільки зітхнув, поцілувавши, та й пішов не озираючись. Але бандури уже не було. Іван кинувся шукати її: кілька разів обійшов вуличку — ні, немає! так немов нечистий заніс її куди! Набачившись і начувшись за той вечір стількох нечуваних див, Іван побачив і в тім диві з бандурою недобре віщування. Йому страшно стало під дахом навислих з обох боків садових дерев, і він не оглядаючись побіг додому.

II

Не рано другого дня прокинулась Маруся. Прокинулась та й гірко заплакала. Недобрий сон їй приснився: сумно і тяжко їй було на серці, а коло серця так немов гадюка обвинулася. Було це на самий Спасів день. Вся сім’я Чайчина подалась до церкви; не пішла тільки Маруся: не може вона ні молитися, ні ради прохати; сама не знає, що з нею робиться. Яка нудьга! Як смутно на душі! Куди втікати від тої туги? Чи не піти хоч у сад?

В саду у Марусі темно і холодок: ніхто не знає, коли саме посаджено старі груші та яблуні, що стелють там свій холодок; товсті їх стовбури такі вже трухлі всередині та дупласті, що кожну хвилину можна чекати: упадуть! Але нема в садку старішого дерева, як дві липи, що стоять, де спускатися до ставу. Під тими липами і вдень, і поночі холодно, як у льоху.

Туди й подалася Маруся, так немов хотіла в їх холодку остудити гаряче своє серце, а в сутіні сховатися від себе самої. Враз стало їй щось поперек дороги. Дивиться: величезна скриня, одчинена, і в тій скрині повнісінько золота. Парусок сонця, пробившися крізь темне листя, так і горів на блискучих червінцях і, відбиваючись від них, розсипався іскорками; не ткнуте ж сонцем золото горіло тьмяно, як жар під попелом, мигтіло в очах розмаїтими відблисками і видавалося напівпрозорим.

З дивуванням відступила Маруся назад, уважаючи, що то сон. Та коли спам’яталася і пересвідчилась, що то не вві сні, в її душі повстало нараз непереможне бажання забрати собі увесь той скарб, і вона, забувши навіть перехреститися, кинулася мерщій до скрині, не знаючи сама, нащо їй стільки золота. Враз ніби чує якийсь голос: скарб цей не ввесь тобі; візьми тричі, скільки рукою засягнеш. Голос був той самий, що на вечорницях озивався з бандури, але на цей раз він не дійшов до Марусиного серця: вона почула його спокійно і гребнула пожадливо, тричі, дзвінкого металу. Метнулася бігцем до комори, сховала гроші та й швиденько вернулася назад. Скриня стояла там, де й перше. Непереможне бажання підбило її ще набрати червінців, і тільки голос, що вона чула, стримував її. З цікавістю приглядалася вона до тої дивної скрині. Скриня була кована, вимальована квітами, як і кожна звичайна скриня.

«Візьму ще, — думає Маруся, — що то за гріх такий?» — І тільки що простягла руки, як скриня враз ляснула і зачинилася, — аж сама вона здивувалася, що встигла відскочити. Тільки кінець її пояса зав’яз під віком; на щастя, він не туго був зав’язаний. Скриня закрутилася на однім місці і з страшним гулом пішла під землю вкупі з поясом.

Остовпіла Маруся; та остовпіння її було на хвилинку. Вона незабаром прийшла до тями і відразу кинулася до комори поглянути, чи не пропали разом із скринею її червінці. Ні, вони були всі цілі і сяяли чудовим сяйвом на червоній шовковій хустці. Пересипаючи їх, Маруся не пам’ятала вже ні страшних провістей, ні снів; вона була рада і вдоволена так, ніби дістала запоруку майбутнього добробуту. Але коли усі свої вернулися з церкви, їй стало страшно зустрітися з дідом; вона боялася його погляду, немов суду Господнього, і не було змоги від нього укритися.

Старий увійшов до хати, помолився образам і глянув на перелякану внучку. Глянув, похитав головою та й ударився об поли руками. Нічого не сказав він ні внучці, ні її матері, не сів до столу і пішов у сад під темні липи. Скільки не посилали просити його до обіду, він одно відповідав: «Не хочу», — та так і пролежав ницьма на траві аж до самісінького вечора.

Сумно весь день було у Чайчиній хаті. А ще смутніше вночі, коли він, ходивши при місяці темним садом, читав уголос якісь молитви. Далеко чути було його побожні слова. І хто йшов греблею і вулицею по той бік ставу, мимоволі бралися за шапки і хрестилися, а додому приходили в задумі: недарма старий віщун вичитує молитви! І щоночі, тільки встане місяць на небі, з темного саду ішов журкотливий старечий голос, і вся околиця затихала так, що ні одної пісні не було чутно на вулиці, ні один коник не сюрчав у траві, ні одна рибка не плескалася в ставку. Віщому голосові скорялася вся природа.

Нарешті, на п’ятий день після Спасового дня настав великий сум по всьому Вороніжу. Старий Чайка звелів покликати батюшку. Над ним побивалися дві жінки, Маруся та її мати, а він не чув їх плачу. Спокійно дивився в стелю, і на лиці йому не видко було болю. Всі говорили, що Чайка не вмре.

Прийшов піп. Чайка посповідався і запричастився. Вислухавши останню молитву, він попрощався з панотцем, з усією ріднею, з усіма знайомими; попросив усіх вийти з хати і зоставити його наодинці з Марусею. Довго стояли люди під дверима; довго було чути тихий голос старого Чайки, а що говорив він — не розібрати. Аж ось почули, що «можна ввійти». Та як увійшли в хату, він був уже мертвий. В головах йому стояла Маруся, бліда як віск, з притисненими до грудей руками. Нерухомо дивилася вона на спокійне обличчя небіжчика. Ні сльозинки в очах, ні найменшого почуття жалощів; вона була холодна, як ангел смерті. І тільки як навкруги неї почулися зусюди зітхання та плачі, вона немов отямилась, заплакала і, впавши на коліна, кинулася виціловувати нерухомі дідові руки.

Глянуло сонце з хмари і зразу ж учувся жалібний дзвін Троїцької церкви; озвалися дзвони і в Микільській, і в Покрови. Урочиста і пам’ятна була та хвилина для вороніжців, хвилина, як на той світ одійшла душа віщого діда.

III

В новій, що вікнами до вишневого саду, світлиці лежить Іван. Вже три дні не встає з постелі, не п’є й не їсть. Запали йому ясні очі, зблідли рум’яні вуста. Що ж то повалило так дужого парубка? Яка неміч, яка хвороба зсушила його, як билину? Ніхто того не знає. Знає причину тієї недуги тільки вітрець перелітний, що крізь вікно виносить його тяжке зітхання, та ясний місяць у небі, що вночі заглядає до нього у хату. Що не день, то все стає мутніше Іванові, все, що навкруги його. Мукання волів, людський гомін, темний голос пісні, що доходить десь із городу, цвірінчання садових пташок — все те одбивається йому в ушах так чудно, немовби він уже на тому світі і чує ці голоси крізь землю. Часом навідується до нього засмучений батько, невтішна мати оплакує його живого, але він не бачить їх і не чує. Сумно, нудно на серці. Слабне тіло, туманом поволоклася пам’ять; а душа все ще тепла у хворих грудях, і шкода їй покидати своє півзруйноване житло.

Темна ніч до сходу місяця. Небо зоріє, та не проймає світлом темного саду. Поміж деревами шелестить вітрець і свіжістю віє на знеможене тіло Іванове. Та от почувся інший шелест, виразніший як шепотіння листу, і за хвилину чиєсь обличчя глянуло у вікно; привітніше від місяця, і двоє чорних очей блиснули йому ясніше від зір. Іван мовчки простяг до вікна знеможену свою руку.

— Тобі краще, Іване? — питається Маруся, узявши ту руку.

— Завтра мені стане краще, — відказує Іван тихим голосом. — Завтра об цій порі навідайся, то вже не питатимеш, чи краще.

— Не докоряй мені, Іване, такими словами. Чи я винна твоїй недузі? Люблю я тебе, мов свою душу, і чого б не дала тільки, щоб ти був живий!

— Ти любиш мене, — одказує Іван. — Та себе любиш ще більше. А я десять раз оддав би свою душу за твоє щастя!

— Боже мій! Боже мій! — скрикнула Маруся, обливаючи його руку слізьми. — Що маю робити? На що мені зважитись?

— Ти вже зважилась: іди в монастир. Тільки і там не врятуєш своєї душі. Стоячи на моїй могилі, молитимеш Бога, сама не знатимеш про що, а того і не подумаєш, що я через те лежу в землі. Я не дам тобі спокою ні вдень, ні вночі; не вдержить мене ні важкий склеп, ні тісна домовина. Я прийду до тебе з того світу, і не відмолишся від мене ніякими молитвами!.. Марусю, не убивай мене! Дай пожити на світі!..

— Ох, Боже мій, Боже мій! Що маю робити, — плачучи, проказувала Маруся, і важка нерішучість та хвилювання поривали її то в один, то в другий бік. Страшно озивався в її пам’яті голос віщого діда; але ще глибше торкав її серце передсмертний стогін Івана. Вже на відході з цього світу простягав він до неї руки, благав про життя. І чи ж їй-таки убивати це серце, повне кохання, повне палкої пристрасті, що її не вгасила навіть смертельна недуга?

— Марусю! — говорив він. — Погубивши мене, ти своєї душі не врятуєш. Не погубляй же мене! Дай мені жити… Що буде, те й буде… Господь милосердний!

Маруся не встояла у своїй обітниці; любов перемогла її.

— Ну, хай по-твоєму! — сказала вона, підвівши голову. — А там що буде… я твоя довіку.

І враз промінь життя запав у скорботне парубкове серце; вся сила, яка тільки зоставалася ще в тілі, прилила до грудей, і він, хутко підвівшися на постелі, обняв Марусю за шию так, ніби боявся, щоб утішна звістовниця щастя не відлетіла від нього, як сон. Довгий був їх поцілунок, такий довгий, що Іванові вже несила було дихати, і він відкинувся у знемозі на подушку.

З того часу щодня Іван почував у собі приплив нової сили і оживав, на радість батькові й матері, на радість усім родичам та своякам. Але ніхто не знав, яка знахарка відвідувала його щоночі і вливала в нього життя гарячими своїми устами. Незабаром на тому кутку Вороніжа стало весело по-давньому: полилися пісні, почалися знов вечорниці, загула музика, та й не одна пара підків відскочила у танцях.

А через тиждень після Пречистої знялася метушня по всьому Вороніжу; всі бігали подивитися на весілля Івана та Марусі. Весілля було всьому світові навдивовижу, з усіма вигадками та забобонами, що так мудро упорядили старосвітські люди. Ще й досі розповідають у Вороніжі, як бояри і старости — усі верхи на конях, в дорогих старовинних жупанах, немов колишнє військо козацьке, виряджали молодого до тестя в двір; як на подвір’ї зустрічала його теща у вивернутому кожусі, верхи на кочерзі, із срібним кубком в руках; як молодий відмовлявся пити і виливав кубок на гриву своєму коневі; який віз виготовано було для весільної подорожі під вінець, — запряжений шістьма волами у стрічках та квітах; яка була гульня та пиятика на весіллі, і як цілий тиждень по тому їздили по родичівських дворах.

І от живе Іван з Марусею. Нічого їм не бракує, як у полі, так і в дворі, все йде гаразд. Уся рідня любить їх і шанує, а сусіди поважають. Через рік дав їм Господь і сина. Чого б, здавалося, бракує для їх щастя? Та ні! Видко, недаремно щось віщував Марусі перед смертю старий Чайка! Сумно бувало часом на душі і в Івана. З якогось часу він побачив, що у дворі у нього щось не те! Раз увечері з темної вулички піднявся якийсь вітер і разом з ним повіяло дивним, не чуваним доти дзвоном. Всім стало сумно, а Маруся, то й зовсім сама не своя стала: не знає, за що їй узятися, і руки їй тремтять. То зблідне вона, то зчервоніє і дико водить кругом збентеженими дикими очима, і якась страшна усмішка проситься їй на уста. Бачив усе те Іван, і важке передчуття западало йому в душу.

До того прилучилося інше, на всім світі не видане диво. От уже з місяць назад Маруся стала кращати на виду, та так покращала, що й зовсім уже відмінилася. Але не подив, жах відчув Іван, як тільки завважив ту відміну. Нащо йому краща, показніша врода? Його Маруся і так була рум’яна та свіжа, як квітка; і так на ввесь Вороніж не було гарнішої од неї молодиці. А тепер у нього і духу не стає дивитися на це навдивовижу гарне личко, бо ж таке гарне воно, що вже не дивує, а наводить жах; а надзвичайні бистрі очі променіють сяйвом і пронизують серце. Сумно і тяжко було Іванові, і не знав він, як і чим допомогти собі. Та й уся сім’я замислилась, передчуваючи в тім диві щось недобре. Але Маруся нічого того не бачила. Як відмінилося їй лице, так пропав десь і її розум: така чудна стала вона і в своїх учинках, і в розмові. Іноді очі її поверталися в один бік, так немов бачили там щось незвичайне; часом зривалися з уст їй якісь незрозумілі слова. Але коли в неї питали, що це значить, вона не розуміла, про що саме її розпитують, і зчаста відповідала на питання гірким плачем та диким сміхом… А врода її все збільшувалася; у погляді щораз частіше виблискувала якась несамовита сміливість. Обличчя все якось посвітлішало, зовсім відмінилося, і було в ньому щось нелюдське. Ні одна з давніх приятельок не приходила до неї; незнаний доти жах розбирав усе тіло з першого погляду на цю надприродну красу, і душа в’янула, немов зачувши десь близько присутність нетутешньої сили, що ладна її знищити.

Але Маруся не помічала й того, що всі від неї відсахнулися. Вся гіркота того відцурання падала на Йвана та на бідолашну матір, що мала одну тільки дочку, та й ту у нечуваній недузі, що не віщувала доброго кінця. Всіх способів добирали вони, всіх заходів, аби тільки запобігти лихові. Але ніщо не допомагало. Ні одна знахарка не могла придумати, чим її лікувати, і ніхто не чув, щоб кому прикинулось таке диво.

Аж ось прочули вони, що десь далеко, в одному селі є віщун-пасічник, чоловік старосвітський, — він усе на світі знає і вже напевне добере, яка тут причина сталася. Послали за старим пасічником, пообіцяли нічого не шкодувати, аби тільки допоміг їй у тій біді. Довго дожидали пасічника, аж ось він приїхав. Маруся була в садку. Коли мати привела до неї знахаря, вона сиділа попід старими липами, понуривши голову, і, здавалося, сильно задумана.

— Що ти тут робиш, Марусю? — спитала мати. — Там дитина плаче.

— Дитина? — спитала Маруся з дивуванням. — А де це дідусь?

— Дідусь умер, — відповіла мати. — Хіба ти забула?

— Ні, я пам’ятаю все… Було багато світла, грала музика… Та хіба це похоже на ту музику? А де ж це дідусь?

— Бог з тобою, дитино! Дідусь умер, от і могила його в садку. А це приїхав до нас гість. Чи пізнаєш ти його?

Дід, що доти стояв віддалік, підійшов до неї. Бистро глянула вона йому в очі і з дивуванням підвелася з свого місця.

— Як! Хіба це дідусь? — сказала вона. — А, тепер я роздивлюся. Я все тепер пізнаю!

І вона, як несамовита, вперлася в діда очима; її погляд був гострий та проникливий, і щось страшне засвітилося в ньому. Старий насупив густі брови і пильно дивився їй у очі, немовби хотів пройти ними наскрізь. Та нараз погляд йому помутнів; він не витримав її проникливого зору. В її блискучих очах прочитав він присутність нетутешньої сили, здригнувся і скрикнув, як дитина.

— Марусю, дитино моя! — з одчаєм заголосила мати і кинулась їй на шию… — Пропала ти, видно, навіки!.. Під якою зорею нещасною я тебе породила, на таке диво нечуване, що всі люди жахаються твого погляду!

— Діду, що нам робити тепер? — приступили до віщуна Іван і Марусина мати.

— Моліться Богу, люди добрі! — відповів старий. — Вже ніяка ворожба тут не поможе. — Та й поїхав додому.

Подумавши та порадившись між собою, родичі Марусі постановили, що одна надія залишається їм на Бога та що Іван повинен піти у Київ пішки, відправити молебні по всіх церквах та зробити срібну шату на образ Матері Божої.

На третій день був Іван уже в дорозі.

IV

Давно заснули всі в Вороніжі, і тільки в одному його кутку ходив луною по темних садах глухий гомін води, що спадала з коліс у млині. У млині горить вогонь і по той бік вузької греблі відбивається у ставку. Хуторяни та й воронізькі козаки, що попривозили хліб молоти, сиділи круг огнища, дожидаючись черги. Деякі з них пекли на довгих шпичках сало, інші безтурботно попахкували з люльок. Розмови та всякі міркування не вгавали. Під шум коліс та гудіння каменю найохітніше говорилося козакам про всяку дивину, і речі, що іншим часом видалися б їм неймовірними, тепер не будили найменшого сумніву. Толкувалися про те, що за Вороніжем, на урочищі Камінь, з давніх-давен закопано скарб, привалений величезним каменем, і добирали всякого способу, щоб той скарб добути.

— І не думайте, братці! — озвався один із них. — З чортових рук не розживешся. Нечистий охоче позичає, та тяжко з ним розквитатися!

— От біда! — заперечив воронізький козак Губський. — А хіба ж не можна прикрутити того чорта, як собаку до колеса?

— Хотів би я побачити, як ти його прикрутиш! — відказав невеличкий на зріст чоловічок з довгими вусами.

— А що ж то за диво таке? — відповів той, зухвало поглядаючи на співрозмовників, що стали боязко озиратися на всі боки, щоб чорт не підслухав немилих йому слів. — Таж наш коваль Захарко убив трьох чортів батьківським молотом!

— Ой! Так уже і вбив! — з дивуванням озвалися приїжджі.

Губський не взявся їх і запевняти, уважаючи, видно, що то справа знана кожному, і мовчки вигрібав гарячий вуглик для своєї люльки.

— Так, так! Нестеменісінько вбив! — підтвердив другий вороніжець, похитнувши понуреною головою. — Весь світ те знає.

— І вашому ковалеві Захаркові не було після того ніякої примари від нечистого? — запитався один із слухачів.

— Ніяких: звів із світу трьох куцих, а сам і тепер панує.

— Ну то гаразд, що так легко поквитався. А от моєму тестеві не вдалося!

— А що було з твоїм тестем?

— Що було? Таке було, бодай і не говорити. Тесть мій, самі знаєте, дігтяр здавна. Весь свій вік на тім реместві звікував. Було, тільки на свята та в рокові празники убереться чисто та піде до церкви, а там і між люди; а то все сидить на майдані, де дьоготь гонять, та й замажеться так, що ніхто і не пізнав би. Ну, як сидів він при тому ділі літ уже з тридцять, то й розжився, і був з нього козак заможний — хоч куди! Та погнало його щось недобре за скарбами. Скарб той уже кілька літ показувався на поляні недалечко від майдану, та ніхто не міг його взяти, бо берегла його до слушного часу нечиста сила і всім зухвальцям такого жаху завдавала, що десятому заказували копати. Знав про той скарб і тесть, та не важився здобувати. Як ось одного вечора приходить до нього циганка і каже, що викаже йому спосіб узяти скарб, та тільки щоб віддав їй половину. Присягнувся тесть віддати їй половину, тільки б розказала вона той спосіб, і циганка відкрила таємницю. Діло тут зовсім нехитре: треба тільки копати той скарб з музиками, — бо чорт музики боїться і людей не лякатиме. Повірив тесть чи не повірив, а тільки думає: «Не біда! Спробуєм щастя». Послав хлопців у Вороніж за музикою, і тільки стало поночіти і засвітилися на галяві два вогники, де був скарб, як робітники всі зібралися, підступили до нього з бубнами та скрипками та й ну копати. А циганка тим часом проказує своє ворожіння та шепче і в руках якісь палички перебирає. Скоро заступи стукнули в щось тверде; глянули: великий мідяний глек. Витягли з землі і знайшли в ньому повнісінько карбованців. Відсипав тесть половину циганці, роздав частину музикам та робітникам, а решту з глеком узяв собі. Приховав гроші та й побоювався трохи, бо таки небезпечно мати яку користь від нечистого, навіть і не спізнавшися з ним. Проте минуло два тижні — нічого з ним не сталося. Настали незабаром Зелені свята. Всі робітники пішли додому: хто погуляти, а хто — русалок боявся. На майдані зостався тесть, один-однісінький. Переночував ніч щасливо. На другий день, на саму Тройцю, як добрі люди по церквах стояли, сидить він у своїй землянці та й думає: а чи нема мені гріха в тім великого, що зостався в лісі дьогтю доглядати замість піти до церкви Божої. Тільки подумав, чує: шумить в лісі немов од вітру, хоч година тиха і ні одно дерево не колихнеться… А шум усе ближче, все дужче, і ніяк не можеш здумати, що то шумить. Тестеві стало страшно; він і почав потихеньку молитви читати. Глянув — виїздить із лісу молодець, у кармазиновому жупані, з дорогою люлькою в зубах, в шапці такій, що і на ярмарку не знайдеш. Та тільки на чому їде?.. На козі!

— Дух святий з нами! — скрикнули всі та й перехрестилися. — Так то був сам нечистий?

— Видно, що він, окаянний! Під’їхав до дверей землянки, прив’язав свого коня до куща та й увійшов до землянки. Тесть так і зомлів з перестраху: він уже догадався, що то за штука. А той молодець у червоному жупані так немов і не бачить, що він злякався. «Заграть тобі, діду?» — питає, виймаючи з кишені сопілку. «Бог з тобою, чоловіче добрий! До чого мені грати?» — говорить тесть, а сам жметься в куток. «Заграть тобі, діду?» — каже червоний жупан голосніше, як перше. «Не треба, добрий чоловіче, Бог з тобою», — відказує тесть. А той, у жупані, мовби не чув його відповіді та підступає все ближче: «Заграть тобі діду?» — і кожного разу мого тестя немов волохатою лапою по спині дряпає. А потім (видно, вже сам Бог напутив!) здумав він, що у нього є херувимський ладан, зостався ще, як випалювали майдан. От він потихеньку достав його з-за образу та й посипав кілька дрібочок на вогонь. «Знаю, що ти тут витіваєш, проклятий дідугане! — кричить молодець у червоному жупані, а сам тестя не займає, хоч той уже боявся, що так і потягне за чуприну. — Ну, так скажи востаннє, що тобі заграти?» — та й, не доказавши, вискочив із землянки, бо ж для того спокусника люду православного херувимський ладан гірший від тертої чемериці. Вмить скочив на козу, та як од’їхав гонів з двоє, то так урізав на своїй сопілці, що сосни, берези й кущі скакали на людський зріст угору і козачка втинали незгірш як парубки на вечорницях. Не танцював тільки тесть із своїм майданом: він молився і хрестився доти, доки червоний жупан не заїхав у ліс, виграваючи на сопілці своєї диявольської пісні. Тоді вже й дерева годі підскакувати, але оддалік іще довго чутно було глухий шум і тупіт. І так налякав цей випадок мого тестя, що він тижнів зо два пролежав, і вже потім боявся того майдана, як зачарованого місця, навіть дьоготь покинув гонити. Радили йому добрі люди не держати у себе нечистих грошей, пороздавати їх біднішим, а ще краще закопати, де взяв. Та тесть не послухався. І що ж би ви думали? Лукавий узяв таки своє: не пішло ніщо на руку тестеві. Скрізь йому втрата: скотина пропадає, бджоли перевелися. Вже всі думали — ні на що зійде старий Спичка, та він схаменувся, на своє щастя: роздав свої карбованці старцям, глек закинув у болото, відправив три молебні і наново посвятив двір і пасіку. Тоді тільки й біда минулася, і все пішло по-давньому. Таке-то, братці, наводить нечистий на погибель доброму чоловікові! Лучче не вірити йому, собаці, і на копійку: з його рук не розживешся.

— Так, по-твоєму, нема чого за скарбом ганятися, хоч би й сам давався у руки?

— Атож. Чортове добро ніколи не піде в руку.

— Ні, свате, не кажи такого. Всякі скарби бувають. Один не йде, а другий і піде. От тобі, наприклад скажу, молода Большачиха Маруся. Як була дівкою, нічого не мала, а тепер глянь — живе як пані, та яке весілля справила! А їй, кажуть, теж з’явився скарб перед самісіньким весіллям!

— Та стривай, брате, подивимось ще, що далі буде. Нехай собі живе, поки живеться. А ти б послухав, що люди кажуть.

— А чого б то я мав слухати? — перебив другий козак. — Тут варт тільки глянути на неї, то все зрозумієш…

— А що? Хіба відмінилася?

— Відмінилася, та тільки так, що не дай Господи. Така гарна зробилася, що ніхто ще такої і не бачив. Нікому така краса і не снилася. Чув я, що то недобрий знак!..

— Ну, а що люди кажуть? — запитався високий козак, звертаючись до давнішого оповідача.

— Дивні речі кажуть: не знаю тільки, чи вірити, буцімто (цур нашого місця!) до неї літає змій!..

— Змій! — аж скрикнули усі разом. — Від кого ж ти чув?

— Та ця чутка по всьому Вороніжі ходить. От і мірошник, певно, знає… Слухай, як тебе… дядьку? Опанасе? Чи то правда, що до молодої Большачихи змій літає? — сказав він, звертаючись до мірошника, що з самого прибуття козаків ні разу не встряв до розмови і похмуро топтався коло своєї справи.

— Скоро, небоже, постарієшся, як усе знатимеш! — суворо відповів запорошений мірошник.

— Не чіпай його, брате, — почав один з козаків, приглушивши голос. — Тож мірошник з чортом — брати рідні. Бачиш, йому і так прикро, що лаємо його родича!

Всі засміялися.

— Так до Большачки змій літає! — говорили козаки, розважно похитуючи головами. — Ну, тепер уже пропала. Від змія ні одна не викручувалась.

— Чого ж пропала? І я знаю одну молодицю, що до неї літав змій. Так та усе сохла. А ця що день, то все кращає. То як же пропадає?

— Що краща, то краща, та якось не по-людському. Я, як хочете, заложуся, що не своєю смертю вмре. Та й недарма дід її, віщун, перед смертю щось довго говорив з нею наодинці, і вона після того мало не пішла в монастир. Тож, видно, щось напророчив він їй такого! Та й знов же не без причини і далекий знахар її злякався.

— Хотів би я побачити, що то воно за змій? — промовив низенький чоловічок з довгими вусами. — Зроду не бачив.

— Та лучче ніколи й не бачити! — відказав його сусіда. — Я раз бачив, так після того ночі три не міг спати: тільки, було, задрімаю — враз і мерещиться, що вся хата повна вогню…

Тут він урвав і спинився. Всі козаки остовпіли і, нерухомі, дивилися крізь одчинені двері. Все небо пойнялося вогнем; засвітився ставок; ясна вогняна стрічка, розсипаючи іскри, пролетіла над млином і враз потухла над двором у Йвана Большака.

Ніхто й слова не вимовив, ніхто не запитався: всім було ясно, що то таке. Непереможний жах напав на козаків. Сам навіть Губський злякався. Враз погасили вони вогонь і полягали спати; і кожен, укрившися свитою, уважав себе неприступним для нечистої сили.

V

Дивна і невимовно хороша ніч у нашому Вороніжі! Недосяжно високе небо, незвичайно ясний місяць і яскраві зорі. І крізь прозору синяву неба світить немов інше світло; і проміння місячне розходиться якимсь дивним сяйвом у повітрі, і здається весь цей простір попід небом тонкими та безплотними, що й оком не схопиш, і рукою не діткнешся, духами; і зорі так пильно придивляються до земного падолу, ніби відповіді просять у люду. Задивившися на невимовну красу неба, людина немов сама переймається його сяйвом, душа яснішає і ладна дати відповідь, коли б тільки мала для того особливу мову… Зорі горять, зорі мигтять на неоглядному полі розкішного синього неба, як незрозумілі літери у чарівній книзі. А Вороніж увесь спить. І, може, тільки душі поснулих, покинувши своє житло, виходять на повітря і читають цю нез’ясовну книгу і розуміють її, аж поки не повернуться до тіла. Дивна і невимовна ніч у Вороніжі! Вона немов дає людині іншу душу, вона поймає її нерви, і легко їй, і вільно, не почуває вона на собі тіла. Іде і землі не чує під собою, так, ніби повітря хвилями підмиває її під руки, і вона ладна злетіти назустріч місяцеві. Скоро вже північ. Ні в одній хаті не світиться вогонь. Холодні тіні садів лежать по заснулих вулицях.

— Дякую тобі, Господи! — говорив Іван, знявши шапку і хрестячись проти Спаської церкви. — Аж ось і я в Вороніжі! Як тут хороше і вільно! А яке небо! Яке повітря! Який дух від садків!.. Ні, таки ніде немає таких ночей! А що то моя Маруся?!

І приспішеною ходою подався він додому, і серце йому стислося, коли він наближався через садок до нової хати. Маруся не спала; вона сиділа біля вікна і так задивилася на місяць та зоряне небо, що й не помітила Івана.

— Здорова, Марусю! Здорова, серденько! — промовив він, кидаючись до неї. — Чи ждала мене сьогодні? День і ніч поспішав я, щоб побачити ясні твої очі. Чи ж здорова ти, голубко?

Маруся спершу зраділа і пригорнулася до нього; але далі серед тих своїх пестощів раптом засміялася, та так страшно, що Іван здригнувся.

— Чого ти смієшся? — спитав він, одступаючи від неї з жахом, бо місяць у цю мить осяяв її обличчя, і вона блиснула такою вродою, що серце його боляче затремтіло.

— Як же мені не сміятися? — говорила вона… — Ти такий темний, такий важкий! Чого так відмінився ти? Ти ж раніше прилітав до мене легкий і ясний, як огонь! І чого ти не граєш, а говориш? Де твоя бандура? Грай: мені противний твій голос… Чи скоро ти вип’єш з мене всю мою тяготу? Чи скоро ми полетимо до твого краю?

— Боже мій, Боже! — повторяв Іван в одчаї, ставши на порозі і ламаючи руки.

І раптом у дворі стало ясно; попід вікнами заблищали іскри… Іван вискочив мерщій з хати і бачить: вогняна смуга розвіяною стрічкою обвилася круг солом’яної стріхи, і вся стріха враз спалахнула. Іван кинувся до хати рятувати Марусю, та вона з диким сміхом вирвалась йому з рук.

— Куди ти тягнеш мене, Іване?

— Ходім, Бога ради, ходім! Бачиш — огонь!

— То що ж? Я вогонь люблю: в огні легко…

Іван хтів силою винести її з світлиці, але Маруся рвонулася з нелюдською силою і так дико вперлася в нього блискучими очима, що він не зміг опанувати себе. Проникливі очі дійшли йому до самісінького серця. Він скрикнув і вибіг у двір.

Своїм криком він побудив усіх домашніх. Та поки позбиралися люди, полум’я вже охопило стіни, пойняло двері та вікна. Ніхто не наважився рятувати нещасну. Крім небезпеки від огню, — в хаті чути було такий дикий крик та вищання, що всім аж холод проходив по тілу.

Скоро почався дзвін на всіх шістьох воронізьких дзвіницях. Тривога стала загальною, і люд позбігався з усіх вулиць. Але лихові вже не можна було зарадити. Скільки не лили води, вогонь не зменшувався, а ніби зумисне розгулювався і все вище бризкав до неба. Далеко чути було крики чужих людей і плач рідні. Іван у несамовитім одчаї припадав до землі, плакав і бився головою, сам на себе накликаючи смерть. Іскри і головешки сипалися на нього, і люди мусили відтягати його щораз далі. А тим часом крізь полум’я усе вихоплювався голосний регіт, і ніщо не могло його заглушити, ні тріщання вогню, ні крики народу. Та от востаннє вибухнуло полум’я, замовк і страшний регіт. Рудий дим заклубочився і покотився по горілому. З темної вулички повіяв вітер, і разом з ним почулися в повітрі жалібні звуки, в яких не один пізнав голос Іванової бандури… Всі відчули непереможний жах і розійшлися по домівках. На згарищі зосталася тільки купка людей — родичі та наймані робітники погорілого двору. Освітлювані червонуватими відблисками від дерева, що тліло, не раз поймаючись огняними язиками, — вони, як тіні, блукали навкруги обсмалених садових дерев та безлюдної купи наваленого манаття.

VI

Іван не вмер з горя; він і досі живий, — але ніхто не пізнав би в ньому колишнього Івана. Худий та понурий блукає він Вороніжем у благенькій свиті. Коли хто до нього озветься, він слухає немов крізь сон, і в тьмяних його очах ні разу не виблисне живий огник. Часто стрівають його на давній пожарині, що поросла вже й травою. Інколи він лежить ницьма на землі; інколи стоїть навколішках і все нашіптує молитви. Але коли б отак спитати у нього: що це за місце? — він не скаже: він не пам’ятає нічого. Тільки якимсь інстинктом тягнеться він до зеленого горбочка серед обгорілих пеньків та запустошалого саду.

З російської переклав

Микола ЗЕРОВ

Адам Міцкевич

Книги народу польського{252}

од початку світа до умучення народу польського

На початку була віра в єдиного Бога, і була вольність на світі. І не було законів, тільки воля Господня, і не було панів та невольників, тільки патріархи та діти їх.

Але потім люди зреклися Бога єдиного, і поробили собі ідолів, і поклонялися їм, і забивали на честь їх офіри криваві, і воювали во славу ідолів своїх.

А тому наслав Бог на ідолославців найтяжчу кару, тобто неволю.

І стала половина роду людського невольницею другої половини, хоча всі походили від одного батька. Зреклися-бо люди походження того і вигадали собі різних батьків; один сказав, що походить від землі, а другий — від моря, а інші — від іншого.

І коли, провадячи війни, поневолювали одні одних, попали всі разом в неволю [до] імператора римського.

Імператор же римський себе назвав богом і оповістив, що нема на світі іншого права, як тільки його воля; що похвалить він, те має називатися чеснотою, а що зганить, те має називатись злочинством.

І знайшлися філософи, які доводили, що імператор, чинячи так, чинить добре.

А імператор римський ні над собою, ані під собою не мав нічого такого, що він шанував би.

І вся земля стала невольницею; і ніколи в світі не було такої неволі, ні перед тим, ані потім, хіба тільки в Росії за часів наших.

Бо і в турків султан мусить шанувати закон Магомета і не може сам його викладати, але існує на те духовенство турецьке.

В Росії ж імператор є головою релігії, і чому наказує він вірити, в те вірити мусять.

І сталося так, що, коли неволя зміцнилася на світі, настав перелом і знесилення для неї; як перелом і знесилення ночі в ніч найдовшу і найтемнішу, було те знесилення неволі за часів рабства римського.

В той час прийшов на землю Син Божий Ісус Христос, навчаючи людей, що всі вони — брати рідні, діти єдиного Бога,

І що той більший серед людей, хто служить їм та хто себе віддає для добра їх. І чим кращий хто, тим більше віддаватися має. І Христос, бувши найкращим, мав для них кров свою віддати в муках найболючіших.

Учив-бо Христос, що не гідна пошани на землі ані мудрість людська, ні уряд, ні багатство, ані корона, але одно лише гідне пошани — самовіддання для добра людей.

І хто віддає себе для других, той знайде мудрість, багатство і корону — на землі, на небі і на кожному місці.

І мовив Христос наостанку: «Хто піде за мною, той помилуваний буде. Я-бо є Правда і Справедливість».

А коли научав так Христос, перелякалися судді, що судили іменем імператора римського, і сказали: «Прогнали ми з землі Справедливість, і от вона повертається: убиймо її і в землі поховаймо».

І замучили найсвятішого і найнеповиннішого з людей, зложили во гробі і вигукнули: «Нема вже Справедливості і Правди на землі — хто ж повстане тепер проти імператора римського?»

Але вигукнули нерозумно, бо не знали, що довершили злочин найбільший, виповнили вже міру неправди своєї, і скінчилася потуга їх тої години, коли найбільше тішилися.

Бо Христос воскрес із мертвих і, вигнавши імператорів, поставив хрест на столиці їх; тоді ж і пани визволили невольників своїх і пізнали в них братів, а королі, помазані в ім’я Боже, визнали над собою закон Господній, і вернулася на землю Справедливість.

І всі народи, що увірували, — німці, французи, італійці і поляки — вважали себе за один народ, і названо той народ християнством.

І владики всіх народів уважали себе за братів і йшли під одним знаменням хреста.

А хто був лицарського стану, той їхав воювати поганих в Азії, щоби християн азіатських оборонити і Гріб Спасителя одвоювати.

І названо ту війну в Азії — війною хрестовою.

І хоча воювали християни не для слави і не для здобуття земель, а тільки для визволення Землі Святої, але ж уділив їм Господь за ту війну слави, земель, і багатств, і мудрості. І Європа просвіщалася, упорядковувалась і багатіла. І нагородив її Бог за те, що вчинила саможертву для добра інших.

І вольність в Європі ширилась, поволі, але постійно і належно: від королів ішла вольність до панів вельможних, а ці, ставши вольними, розпросторювали вольність на шляхту, а од шляхти переходила вольність на міста, і незабаром мала зійти на люд, і все християнство мало стати вольним, і всі християни, як брати, рівними між собою.

Але королі зіпсували все.

Бо королі стали злими, і вступив до них диявол, і мовили в серці своїм: «Погляньмо, он народи доходять розуму і достатків і живуть поштиво, так що карати їх ми не можемо, і меч іржею береться в руках наших, а народи досягають вольності, і влада наша слабшає. А як тільки вони дозріють і будуть вольними цілком, влада наша кінчиться».

Але, мислячи так, мислили нерозумно, бо коли королі — батьки народів, то і народи, як діти, виходять, підростаючи, з-під їх різок та опіки.

А може, коли батьки добрі, то й діти їх, ставши дорослими і вольними цілковито, не зрікаються батьків своїх, навпаки, шанують старих і люблять ще більше.

Але королі хотіли бути як батьки-дикуни, що живуть у лісі і дітей своїх впрягають до возів, як худобу, і спродують купцям у неволю.

І мовили королі: «Пильнуймо, щоб народи наші завсігди були нерозумні, бо тоді не пізнають сили своєї; хай воюють вони між собою, бо тоді не поєднаються один з одним проти нас».

І гукнули вони до стану лицарського: «Пощо маєте ходити до Землі Святої: далеко до неї, бийтеся краще один з одним». А філософи доводили тут же, що то великий нерозум — воювати за віру.

Тоді королі, позрікавшись Христа, поробили нових богів-ідолів і поставили їх перед лицем народів, і казали кланятися їм і битися за них.

Так зробили королі ідола для французів і назвали його Честь, а був то ідол той самий, що за поганських часів узивався золотим тельцем.

І для іспанців зробив король ідола, якого найменував «Перевагою політичною» або «Політичним впливом», тобто Міццю і Владою, а був то ідол той самий, якого ассирійці почитували під найменням Ваала, а филистимці — під найменням Даґона, а римляни — під найменням Юпітера.

І англійцям поставив король ідола, якого назвав «Пануванням на морі» і «Торгом», а був то ідол той самий, що давніше називався Мамоною.

І німцям зроблено було ідола, який називався «Практичність» та «Добробут», а то був той самий ідол, що давніше звався Молохом і Комом.

І поклонялися народи ідолам своїм.

І сказав король французам: «Вставайте і бийтесь за Честь».

І встали, і билися п’ятсот років.

А король англійський сказав: «Вставайте і бийтеся за Мамону».

І вставали, і билися п’ятсот років. І інші народи билися, кожний за свого ідола.

І забули народи, що походять всі од одного батька. І сказав англієць: «Батько мій — Корабель, і мати моя — Пара». Француз мовив: «Мій батько — Суходіл, і мати — Біржа». А німець мовив: «Мій батько — Верстат, а мати — Пив’ярня».

І ті ж самі люди, що нерозумом узивали бої за віру проти поганих, билися тепер за шматок паперу, що зветься трактатом, за пристань, за місто, як кріпаки б’ються кілками за межу землі, котрою не вони володіють, а пани їх.

І ті ж самі люди, що глупством узивали походи в краї далекі на оборону ближніх, плавали тепер за море з наказу королівського і билися за факторію, за тюк бавовни і мішок перцю. І королі продавали їх за гроші в країни заморські.

І вироджувалися народи до того, що з-поміж німців, італійців, французів та іспанців один тільки й знайшовся чоловік — християнин, мудрець і лицар. Був він родом з Ґенуї.

Він намовляв, щоб перестали воювати вдома та одвоювали краще Гріб Господній і Азію, яка стала пустинею, а могла б бути країною людною і прекрасною в руках християнських. Але всі глузували з ґенуезця того і говорили: «Сни йому увижаються, він — нерозумний».

Отже ж, той чоловік побожний поїхав на війну сам; а що був самотній і вбогий, то хтів наперед знайти країну, де золото родить, і, звідти набравшись багатств, найняти військо і здобути Землю Святу. Але всі, зачувши те, вигукнули: «Він — божевільний».

Але ж Бог бачив добрі помисли його і благословив його; і відкрив чоловік той Америку, яка стала землею вольності, Землею Святою. Звався той чоловік Христофором Колумбом і був останнім лицарем хрестоносним в Європі і останнім, хто взяв на себе похід для слави Божої, а не для себе.

А в Європі тим часом множилося ідолославство. І як у поганих поклонялись спочатку різним чеснотам в образі ідольському, а далі всяким злочинствам, а потім — людям та звірам, а наостанку — камінню та різним накресленим образам, — так само було і в Європі.

Італійці-бо вимислили собі ідола-богиню, яку назвали «Рівновагою політичною». Ідола того поганці раніш не знали, і пошану для нього найперше встановили італійці, і, б’ючися за неї, ослабли, втратили розум і впали в руки тиранів.

А королі Європи, завваживши, що почитування тієї богині рівноваги виснажило люд італійський, запровадили її незабаром до держав своїх, поширили почитування її і наказали битися за неї.

А там король пруський — накреслив коло і мовив: «От новий Бог». І поклонялися пилу тому, і називали той культ «Округленням політичним».

Народи, сотворені на образ Божий, наказано було уважати за брили каміння і обтесувати їх, щоб один важив стільки ж, як другий. І державу, отчизну, народ наказано було уважати монетами, які обтинаються для округлості.

І знайшлися філософи, які вихваляли все, що вимислили королі.

І з тих мудреців фальшивих, жерців Ваала, Молоха і Рівноваги, найславніших було двоє.

Перший звався Макіавеллі, що по-грецьки значить: «чоловік, захланний на війну». І наука його вела до війн ненастанних, які були між поганими греками.

Другий ще живий і зветься Ансильйон, що значить по-латині: «син невольниці». І наука його провадить до неволі, яка була у латинників.

Вкінці настали в ідолославній Європі три королі: ім’я першого Фридрих Другий пруський, ім’я другого — Катерина Друга російська, ім’я третього — Марія-Тереза австрійська.

І була то тройця диявольська, ворожа Тройці Божій, і була вона глумом і пересміюванням всього, що є святого.

Фридрих, якого наймення значить «друг спокою», все своє життя вимислював війни й розбої і був яко диявол, що повсякчас дише війною, диявол, який глузуючи назвав себе Христом, богом спокою.

І Фридрих той, на глум давніх законів лицарських, установив орден безбожний, якому ради знущання дав гасло: Suum enique, тобто «оддай кожному, що йому належить»; але знак того ордена носили слуги його, котрі чужу власність забирали й грабували.

І Фридрих той на глум Мудрості написав книгу, яку назвав «Анти-макіавеллі», тобто «Супротивник Макіавеллі», а сам чинив згідно з наукою Макіавеллієвою.

Катерина ж по-грецьки значить «чиста», а була то найрозпутніша з жінок і нібито Венера безсоромна, що узиває себе чистою дівою.

І Катерина та зібрала Раду для встановлення законів, щоб висміять законодавство: права-бо ближніх своїх вона повалила і знищила.

І та Катерина оповістила, що боронить волю сумління або толеранцію, щоб висміяти волю сумління: примусила-бо кілька мільйонів ближніх своїх одмінити віру.

А Марія-Тереза носила наймення найпокірнішої і непорочної Матері Спасителя — щоби на глум зняти покору і святість.

Була-бо вона дияволицею гордою і провадила війну для здобуття земель чужих,

І була безбожна, бо, молячись і сповідаючись, забрала в неволю кілька мільйонів ближніх.

І був у неї син Іосиф, який мав наймення патріарха, що не дався на спокусу жінки Пентефрієвої, і братів своїх, що в неволю його запродали, визволив з неволі.

Але цей Іосиф австрійський матір свою підвів на зле і братів своїх поляків, що державу його од неволі турецької оборонили, забрав у неволю.

Імена трьох королів тих, Фридриха, Катерини та Марії-Терези — були то три блюзнірства, а їх життя — три злочини, і пам’ять про них — три прокляття.

І та тройця, бачачи, що народи ще не досить дурні та вироджені, зробила нового ідола, наймерзеннішого з усіх, і назвала його Користь; і такого ідола давні поганці не знали.

І виродилися народи до того, що один тільки з-поміж них чоловік знайшовся — громадянин і воїн.

Він намовляв, щоб перестали воювати ради Користі, а краще боронили б вольності ближніх, і поїхав сам на війну до землі вольності, до Америки. Чоловік той називався Лафайєт. І він останній з давніших людей європейських, у кого є ще дух самовіддання, останки духу християнського.

І поклонялись тоді Користі всі народи. І сказали королі: «Коли ми поширимо почитування цього ідола, то як тепер народ б’ється з народом, так тоді місто почне битися з містом, і людина — з людиною.

І здичавіють люди знову, а ми знову матимем таку владу, яку мали колись королі муринів та королі канібалів, що можуть підданих своїх поїдати».

І тільки один народ польський не кланявся новому ідолу і не мав навіть в мові своїй виразу, щоб охрестити його по-польськи, так само як не мав наймення і для того, щоб охрестити поклонників його, котрі називаються французьким словом: «егоїсти».

Народ польський почитував Бога, знаючи, що хто Бога почитує, той віддає пошану всьому, що є доброго.

І був народ польський од початку до кінця вірний Богові предків своїх.

Його-бо королі і лицарство ніколи не займали ні одного народу вірного, але боронили християнство від поганців і варварів, що несли неволю.

І ходили королі польські на оборону християн в далекі краї: король Владислав — під Варну, а король Ян — під Відень, на оборону Сходу і Заходу.

І ніколи королі та лицарство не захоплювали земель сусідніх насильством, але приймали народи до братерства, зв’язуючи їх з собою доброчинністю Віри і Вольності.

І нагородив їх Бог, бо великий народ Литва поєднався з Польщею, як чоловік з жінкою — дві душі в одному тілі. І не було перед цим ніколи такого поєднання народів. Але буде потім.

Бо те поєднання і одруження Литви з Польщею є образом майбутнього поєднання всіх народів християнських в ім’я Віри і Вольності.

І дав Бог королям польським і лицарям вольності, найбагатшим і найубогішим, — називатися братами. І такої вольності не було перед тим ніколи. Але буде потім.

Королі і лицарство приймали до свого братерства щораз більше люду, приймали цілі полки і цілі покоління. І стало число братів таке велике, як весь народ, і в жоднім народі не було стількох людей вольних і братами званих, як в Польщі.

Аж нарешті король і лицарство дня третього травня намислили всіх поляків зробити братами, спочатку — міщанство, а потім — селян.

І названо братів шляхтою, бо вони ошляхетнились, тобто побратались з ляхами, людьми вольними та рівними.

І хтіли зробить, щоби християнин в Польщі ошляхетнювався і називався шляхтичем на знак того, що повинен завше мати душу шляхетну і завше готовим бути — умерти за вольність.

Так колись християнином звали кожного, хто приймав Євангеліє на знак того, що готовий за Христа кров пролити.

Отже, шляхетство мало стати хрещенням свободи, і кожний, що ладен був умерти за свободу, мав охреститися мечем і правом.

І мовила Польща наостанку: хто б не прийшов до мене, буде вольний і рівний, бо я — сама Вольність.

Але, зачувши те, королі занепокоїлись у серці своїм і мовили: «Вигнали ми з землі Свободу, і от вона повертається в особі праведного народу, який ніколи не поклонявся ідолам нашим. Ходімо, забиймо народ той». І уготували між собою помисел зрадницький.

І король пруський прийшов, і поцілував народ польський, і привітав його словом: «Спільнику мій!» — а сам вже продав його за тридцять міст великопольських, як Іуда за тридцять срібняків.

А двоє других королів накинулись на народ польський і зв’язали його. А Ґалл був суддею і мовив: «Справді не знаходжу я провини на народі цім, і дружина моя Франція, жінка боязка, змучена лиховісними снами. А проте візьміть собі і замучте народ цей», — і умив руки.

А правитель французький мовив: «Не можемо ні кров’ю нашою, ні грошима викупити неповинного того, бо моя кров і мій гріш мені належать, а кров і гріш мого народу належать народові моєму».

І вимовив той правитель останню хулу на Христа, бо Христос навчав, що кров Сина Людського всім людям-братам належить.

І коли вимовив правитель слова ті, поспадали хрести з веж столиці безбожної, бо знамення Христове не могло просвіщати люду, що поклонявся ідолу Користі.

Правитель той називався Казимір Пер’є, слов’янським найменням, а прізвищем романським. Наймення його означає псувача або згубника миру-спокою, а прізвище його — од слова «perire» або «périr» і означає згубника або сина згуби. І наймення те, і прізвище те — антихристове. І однаково буде прокляте і в поколінні слов’янськім, і в поколінні романськім.

І розірвав чоловік той мирну спілку народів, як оний первосвященик жидівський розірвав шати свої, зачувши голос Христа.

І замучено було народ польський, і покладено во гробі, і вигукнули королі: «Вбили ми і поховали Вольність».

Але вигукнули нерозумно: бо, довершаючи злочин останній, виповнили міру неправди своєї, і скінчилася їх потуга тої години, коли найбільшою була втіха їх.

Народ-бо польський не вмер; тіло його лежить во гробі, а душа його з землі, тобто з життя державного і прилюдного, зійшла до безодні пекельної — до хатнього життя народів, що терплять неволю в краю і поза краєм своїм, зійшла, щоб бачити рабство їх.

А на третій день повернеться душа до тіла свого, і народ воскресне з мертвих, і всі народи Європи виведе з неволі.

І два дні вже минули: один день скінчився з першим здобуттям Варшави, другий день скінчився з другим здобуттям Варшави, а третій день прийде і не скінчиться.

І як з воскресінням Христовим припинилися по всій землі офіри криваві, так припиняться в світі християнському війни з воскресінням народу польського.

З польської переклав

Микола ЗЕРОВ

Публій Верґілій Марон

Енеїда{253}

(VI, 695—901)

«Батьку, — промовив Еней, — твій образ, такий сумовитий,

Часто являвся мені і кликав за брами підземні.

Наші човни на Тірренському морі. Дай стиснути руку,

Дай же, мій батьку, обняти тебе… Не тікай від обіймів».

Так говорив він і сльози струмив із очей неутішних.

[700] Тричі хотів він обвити руками Анхізову шию,

Тричі з обіймів йому уривався укоханий образ,

Так, ніби вітер легкий, ніби сонна примара крилата.

От уже бачить Еней захисну та глибоку долину,

Гаєм порослу зеленим і тихого шелесту повну,

Де супокійні оселі потік обмиває летейський.

Над берегами, над плесом людські племена і народи

В’ються, літають, немовби улітку погожої днини

Бджоли по луках зелених, над цвітом рясним, розмаїтим,

І коло білих лілей бринять, і гудуть сіножаті.

[710] Глянув Еней і, здригнувшись на вигляд, питається в батька:

«Що то за хвилі тремтять вдалині, і що то за люди

Геть понад плесом літають і луг укривають зелений?»

Відповідає Анхіз: «То душі, що вдруге судилось

Тіло їм зéмне узять. До летейської хвилі припавши,

В водах спасенних її вони п’ють забуття довгочасне.

Хочу уже я давно тобі показати наочно

Рід твій майбутній і славних нащадків твоїх полічити,

Щоби зо мною радів ти, латинського краю дійшовши».

«Отче, невже ж від полів Єлисейських ці душі блаженні[589]

[720] Мають, на землю вернувшись, до смертного тіла вступити?

Звідки ж така у нещасних нестримана туга за сонцем?»

«Сину, — відмовив Анхіз, — розповім тобі все від початку,

Правду відкрию тобі і цікавість твою погамую.

Знай же, що небо, і землю, і моря розлогого тоні,

Місяця круг променистий і Сонце — Титанове світло —

Дух споконвічний живúть і, по всій розливаючись масі,

Рух їй дає і життя, — і всюди лишається з тілом.

Звідси, від духу того народилися люди і птиці,

І всі породи звірів, і різні страховища понту.

[730] Всі вони мають основу огненну, небесний первісток,

Тільки ту силу живу їм у тіло непевне закуто,

В смертну обслону земну, що від пороху й глини походить.

От чому прагнуть вони, і жахаються, й плачуть, безсилі,

Злинути в сяйво небесне, покинувши темну в'язницю.

От чому навіть тоді, як життя їх і зір залишають,

Зло не відразу щезає і тлін той не весь до останку

Сходить з живої душі. Що у надро душевне в'їдалось

Ціле життя, те ще довго налиплим лишається в ньому.

Так і страждають вони, покутують давні провини:

[740] Ті на безплодному вітрі, у подувах носяться дужих,

Інші в бездонних нуртах смертельні гріхи обмивають,

Треті в палючім огні випікають. І мука триває,

Поки обернеться час і всі реченці, довершившись,

Пагубу змиють і тлін, і, лишивши основу етерну,

Цілу істоту на порив огню перетворять найлегший.

Кожний страждає по смерті. Сюди ж, у цей діл Єлисейський,

Тільки обранці вступають на світлі, на радісні ниви.

По обороті ж великого колеса — тисячі років —

Бог до летейського току скликає їх лавами, тлумом,

[750] Щоб, забуттям оновившись, захтіли вернутись на землю,

Попід склепіння небесне, і в тіло нове огорнулись».

Так розповівши, Анхіз Сибіллу і любого сина

Тиском провів велелюдним в середину лав гомінливих,

Щоб, зупинившись на пагорку, їм показати у тлумі

Всіх, що надходити будуть, і всіх розпізнати найкраще.

«Нині дарданського роду в майбутньому суджену славу,

Кращих нащадків твоїх італійського племені й крові,

Світлих героїв, що наше імення у спадщину візьмуть, —

Все я тобі покажу, й прочитаєш ти власную долю.

[760] Бачиш того юнака, що, списом підпираючись, ходить?

Він щонайближчий до світла. Він паростком першим, на славу

Роду твого італійського, ввійде в повітря нагірне.

Сільвій ім’я його буде, твоє то поріддя останнє,

Старощів пізніх твоїх нагорода. Лавінія-мати

В лісі догляне його і на батьківське царство поставить,

І Альбалонгу стару він під скіпетр наш завоює.

Цей от, найближчий, це Прока, троянського племені слава;

Нумітор далі і Капій, і той, хто тебе нагадає

Іменем, честю, побожністю, — Сільвій Еней, коли тільки

[770] Доля дозволить йому царювати у місті альбанськім…

Що за юнацтво, поглянь! Скільки сили у них бойової!

Скільки вінків горожанського дуба їм чола вінчає:

Ці тобі Габії чесні осадять, Номент і Фідену;

Ті коллатінські мури складуть на гірських стромовинах,

Болу, Пометію, Кору і Фавна святе городище! —

Назви повік голосні на землях, не названих нині.

Далі за дідом, дивися, син Марса іде до престолу,

Ромул, що Ілія-мати (славетного кров Ассарака)

В світ приведе. Подивись: двоє пер на шоломі у нього.

[780] Так, його батько богів на діла призначає великі;

Так, під рукою у нього наш Рим величавий огорне

Міццю і владою землю, а духом сягне до Олімпа, —

Рівняву всю семигорбу єдиною взявши стіною,

Благословенний потомством героїв… Так мати-Кібела

Пишно в короні зубчатій по Фриґії йде в колісниці,

Родом божественним горда, сто внуків собі пригорнувши,

Сотню святих небожителів, що на етері панують.

Нині зверни свої очі, поглянь на цей рід незліченний.

Все — твої римські нащадки: тут Цезар, тут Юліїв плем’я,

[790] Що попід небо високе величчям своїм піднесеться.

От перед нами і той, що так часто тобі віщували, —

Авґуст — герой і нащадок богів, що знову появить

Вік золотий у краю італійськім, на нивах, де вперше

Щедрий Сатурн царював. І війною собі поневолить

Він гарамантів та індів, що в землях живуть краєсвітних

За годовими кругами, по той бік од наших сузір’їв,

Де небодержець Атлант розпечені осі тримає.

Вже і тепер, пам’ятаючи прикре богів віщування,

З жахом чекають його меотійці і царства Каспійські,

[800] Ждуть і тремтять перед ним береги семигирлого Нілу.

Стільки землі не сходив ні Геракл у поході преславнім,

Як переслідував лань мідноногу, і ліс Ериманта

Від кабана визволяв, і Лернейську поборював Гідру,

Ні переможний Ліей, що веселим ярмом виноградним

Від верхогір’їв Нізейських жене переможених тигрів…

Чи ти вагаєшся й досі у подвигах мужність явити?

Чи й тепер ти боїшся в Авзонських краях оселятись?

Хто ж то, оподаль, за ним із оливним гіллям виступає,

Посуд несе храмовий? Те довге, те сиве волосся

[810] Вже нагадало мені царя, що найперше законом

Місто священне зміцнить. Він із Курів, малих та убогих,

Прийде до нас царювати. А он його славний наступник,

Тулл войовничий, що літ супокійних ланцюг роз’єднає,

І нерухоме порушить, і шик, од тріумфу одвиклий,

В бій поведе. А он далі за ним — то Анк славолюбний,

Що і тепер до любові народної хилиться вухом.

Може, Тарквініїв хочеш побачити? Міць і завзяття

Месника Брута, що вільному людові фасції верне?

Перший обійме він консульську владу. Він перший сокиру

[820] Візьме у руки суворі і власних синів, бідолашний,

Видасть на кару найбільшу, боронячи волю отчизни.

Хоч і суворо його судитимуть пізні нащадки,

Все переможе любов до отчизни та слави жадоба.

Далі — то Деції, Друзи, Торкват з топірцем непохитним

І нездоланний Камілл, що клейноди відбиті приносить.

Далі, ти бачиш: у зброї одна проти одної сяють

Душі, що згоди дотримують тут, у цих займищах темних.

Горе! Яке ж лихоліття і зваду яку невимовну

Візьмуть з собою у світ, яке безголів’я накличуть —

[830] Тесть, що з Альпійських твердинь у долини Італії зійде,

Зять, що назустріч йому приведе азіатів зі Сходу.

Діти мої, не звикайте душею до війн міжусобних,

Не дотикайтесь мечами стражденного серця отчизни!

Перший послухай мене, ти, що рід свій ведеш від Олімпу,

Зброю покинь, моя крове!..

Той он, здолавши Коринт, колісницю веде тріумфальну

До Капітолію, славен руїною спілки ахейців,

Цей переможе Аргос, Агамемнона владні Мікени,

Ще й самого Еакіда, Ахілла потужного царство,

[840] Помсту страшну несучи за троян та Мінервину кривду.

Як же тебе обминути, Катоне? І як не згадати

Косса великого, Ґракхів і вас, громові Сціпіони,

Лібії згуба і смерть? І ти, непідкупний у злиднях,

Славний Фабрицію, ти, мій оратаю чесний, Серране!

Фабії, як не згадати про вас? Та втомившись, згадаю,

Мáксіме, тільки тебе, що повільністю нас урятуєш!

Інші майстерніш, ніж ти, відливатимуть статуї з міді,

З мармуру теж, я гадаю, різьбитимуть лиця живії,

Краще в судах промовлятимуть, краще далеко від тебе

[850] Викреслять сферу небесну і зір кругове обертання, —

Ти ж пам’ятай, громадянине римський, як правити світом.

Будуть мистецтва твої: у мирі тримати народи,

Милувать щирих підданців і вкрай довойовувать гордих».

Так завершає Анхіз і, збудивши в обох здивування,

Знову говорить: «Поглянь на Марцелла, у панцері йде він,

Як він, звитяжець, над тлумом усім вирізняється, гордий.

Кінник, він нашу державу, розхитану в злій колотнечі,

Знов утвердúть, і пунійців погромить, і ґалла повстання,

Втретє суперницьку зброю Квіринові в дар положивши».

[860] Тут йому в річ упадає Еней, — поблизу зауважив

Він юнака невимовної вроди у зброї блискучій,

Але з похмурим чолом і зором, потупленим в землю.

«Хто це, мій отче, тамтого вождя у ході супроводить?

Син чи який послідущий великого роду нащадок?

Як гомонить його почет! І гідність яка у поставі!

Тільки чому ж його смуток і тінь укривають тужливі?»

З слізьми в очах на той запит Анхіз одмовляє повільно:

«Сину, про горе найбільше народу свого не розпитуй!

Доля покаже його на землі, та не дасть йому довше

[870] Жити на світі. Занадто великою римська потуга

Видалась вам, несмертельні, що нам цей дарунок забрали.

Скільки розпучливих зойків пошле до великого міста

Поле Мавортове! Почесть яку похоронну зобачиш

Ти, Тиберіне, повз насип новий несучи свої води!

Жоден юнак у троянському роді таких сподіваннів

В предківськім серці латинськім не збудить. І Ромула ниви

Не закрасуються вдруге таким порождінням високим.

Що за побожність, і віра колишня, і що за правиця,

Неподоланна в бою! О, ніхто не спромігся б у зброї

[880] Виступить супроти нього — чи пішим змагатися буде,

Чи у замилені ребра острогами дасть румакові.

О нещасливий юначе, коли б свою долю зламав ти —

Бути Марцеллом тобі! Повні пригорщі лілій несіте —

Хай би розкидав я цвіт пурпуровий, і марним дарунком

Душу онукові втішив, і скинув тягар невимовний!»

Так походжали вони по розлогих долинах підземних

Луками, повними мли, і допитливо все оглядали.

Потім, провівши нащаддя своє усіма сторонами

І розпаливши його образками майбутньої слави,

[890] Згадує батько про війни, що мають прийти незабаром,

Розповідає про плем’я лаврентське, про місто латинське

Та про труди військові — як нести їх і як подолати.

Двоє воріт відкриваються сном. І розказують, ніби

Перші із них — рогові, і вихід дають правдомовним

Тіням мандрованим; другі — ясні, із слонової кістки,

Але облудне, лихе посилають на землю привиддя.

Договоривши усі свої речі, Анхіз виряджає

Сина й Сибіллу уже через брами слонової кості.

Хутко простує Еней, досягає човнів і братерства.

[900] Вздовж узбережжя пливе до Каетського тихого порту.

Кинуто якорі. Керми стоять на піску прибережнім.

З латинської переклав

Микола ЗЕРОВ

Микола Зеров: доля і доробок

Чи лишиться лиш попіл і зловісне

Сум’яття, бурями на безвість гнане, —

Чи зоряний алмаз крізь попіл зблисне?..

Ципріян Каміль Норвід [590]

Творча спадщина Миколи Костьовича Зерова, досі повністю не видана і не прокоментована, лише частково освоєна нашим літературознавством і, як наслідок, достатньою мірою не осмислена, все ж безпомилково відчувається як феномен, що перебуває в самому осерді української історико-культурної проблематики новітнього часу. Процес публікації зеровських текстів, що розтягся більш як на півстоліття (наше видання — це ще один і, певна річ, далеко не останній крок у цьому напрямку), введення до культурного обігу все нових, раніше не відомих або маловідомих сторінок творчого доробку Миколи Зерова — справа, все ще далека від свого завершення. Не зайвим буде нагадати головні віхи цього процесу.

За життя Миколи Зерова побачили світ такі його книги: «Антологія римської поезії» (Київ, 1920), книжка ориґінальних віршів і перекладів «Камена» (К., 1924), монографії «Нове українське письменство» (К., 1924) і «Леся Українка» (К., 1924), збірки статей «До джерел» (К., 1926) і «Від Куліша до Винниченка» (К., 1929), надрукований на склографі конспект лекцій «Українське письменство ХІХ ст.» (К., 1928). Не були здійснені підготовлені самим Миколою Зеровим друге, розширене видання «Камени», а також істотно доповнений збірник поетів Давнього Риму. Значна кількість рецензій, статей, оглядів, нотаток, передмов Миколи Зерова, від самого початку 1910-х і до початку 1930-х років, була опублікована передусім у періодичних виданнях (таких як «Світло», «Рада», «Літературно-науковий вісник», «Труд», «Вільна українська школа», «Книгар», «Нова громада», «Червоний шлях», «Життя й революція», «Бібліологічні вісті», «Глобус» та ін.) і книжках таких видавництв, як «Друкар», «Слово», «Сяйво», «Книгоспілка»[591]. (Ці розпорошені в різних, нині переважно малодоступних виданнях зеровські тексти, друковані ще за життя автора, були покладені в основу другого розділу нашої книги, хоч до них також долучено й низку архівних матеріалів).

Після арешту, соловецького ув’язнення та розстрілу Миколи Зерова, в умовах терору, гонінь та заборон, звичайно, тривалий час не могло бути й мови про друкування його творів у радянській Україні. У 1930-х роках передруки окремих статей Миколи Зерова (передмови до «книгоспілчанських» та інших видань українських класиків) виходили друком у книжках львівського видавництва «Ізмарагд». Згодом на окупованій німцями території вийшли «Камена» (Львів, 1943) та збірка статей «До джерел» (Краків — Львів, 1943).

Без сумніву, найбільше для збереження та видання зеровської спадщини зробив визначний поет і блискучий перекладач Михайло Орест, молодший брат Миколи Зерова. У періодиці спочатку воєнних («Вінницькі вісті», «Пробоєм»), а згодом і повоєнних років («Рідне слово», «Вежі», «Литаври», «Арка», «Світання», «Українські вісті») він видрукував чимало творів автора «Камени». Наступним етапом праці з систематизації та видання вцілілого зеровського доробку були ретельно ним підготовлені та випущені в світ книжки Миколи Зерова «Sonnetarium» (Берхтесґаден, 1948), «Catalepton» (Філадельфія, 1951), «Corollarium» (Мюнхен, 1958), «Нове українське письменство» (Мюнхен, 1960), а також збірник спогадів про Миколу Зерова, Павла Филиповича і Михайла Драй-Хмару «Безсмертні» (Мюнхен, 1963). Таким чином, у складних умовах еміґрації Михайло Орест зібрав і видав усі доступні йому твори Миколи Зерова (з великими труднощами вивезені на Захід ним самим, а також іншими, наприклад, О. Бургардтом та В. Чапленком) і, отже, здійснив свої задуми, про які писав Святославу Гординському ще 6 лютого 1943 року: «Я хочу зробити для пам’яті брата, якому я багато чим зобов’язаний, все, що зможу. При своїх блискучих здібностях, ерудиції, ентузіастичній любові до художнього слова, енергії й упевненому, свідомому цілей «банбрехерству»[592] він дав, проте, лише невелику частину того, що міг би створити, коли б йому пощастило жити в людських умовах, при людському режимові, — і прошу вірити мені, що в цій характеристиці мною керує не фамільна гордість, а тільки твереза об’єктивність»[593].

В ці ж роки і пізніше на Заході в різних виданнях з’явилися присвячені Миколі Зерову статті і інші матеріали таких авторів, як Юрій Клен, Євген Маланюк, Володимир Державин, Святослав Гординський, Юрій Лавріненко, Юрій Шерех, Ігор Качуровський, Богдан Кравців та ін.

Після політичної «реабілітації» Миколи Зерова в радянській Україні (1958) перші кроки з надрукування його творів здійснив Максим Рильський. У ювілейному двотомнику Юліуша Словацького (1959) він вмістив зеровський переклад драми «Мазепа». Його ж перу належить стаття-передмова «Микола Зеров — поет і перекладач», написана 1963 року і опублікована посмертно у львівському часописі «Жовтень» (1965. — № 1. — С. 78—86) разом з великою добіркою зеровських поезій; пізніше ця стаття не раз передруковувалась.

Великих зусиль до дальшої реальної, творчої «реабілітації» Миколи Зерова доклав його учень (свого часу — студент ІНО, який слухав зеровські лекції) і послідовник Григорій Порфирович Кочур, після війни — в’язень сталінських концтаборів. Протягом 1960-х років він здійснив щонайменше півтора десятка публікацій, присвячених творчості Миколи Зерова; до цього слід додати також низку Кочурових публікацій, присвячених П. Филиповичу, М. Драй-Хмарі, ранньому М. Рильському[594].

Кульмінацією цих зусиль М. Рильського і Г. Кочура став вихід у видавництві «Дніпро» «Вибраного» Миколи Зерова (1966). Упорядник цього однотомника — вдова автора, С. Ф. Зерова, проте реальну підготовку книжки до друку здійснив той же Г. Кочур. У його розпорядженні були перелічені вище зарубіжні видання Миколи Зерова, проте зі зрозумілих причин вони не могли бути згадані в книзі (сьогоднішньому читачеві це, певна річ, може здатися абсурдом — але, на жаль, саме такою була сумна видавнича і, ширше кажучи, суспільна реальність). У розділі «Переклади» Г. Кочур зібрав мало не всі відомі на той час тексти, не лише видані за кордоном, а й такі, що збереглися в архіві С. Ф. Зерової, а також у друзів і знайомих Миколи Зерова (Т. Г. Волобуєвої, П. О. Жураківської, Л. В. Кошової, Л. А. Курилової): Михайлові Оресту в Німеччині ці твори були недоступні. Що ж до ориґінальних віршів Миколи Зерова, то у «Вибраному» 1966 р. було вміщено їх переважну більшість; проте тут відсутній цикл «Сонетоїди»; також не ввійшли сюди з причин цензурного характеру дев'ять сонетів зрілого періоду. Зате щасливим для видання недоглядом видавничих та позавидавничих цензорів стала поява у «Вибраному» сонета «Incognito» (відсутнього в зарубіжних виданнях Миколи Зерова): тут — унікальний випадок в українській «пожовтневій» поезії — зображено університетського сексота, готового до кривавих справ. (У нашому виданні в примітках уточнено датування цього вірша).

Взагалі ж кожен, хто у 1966 році жив у Києві і не був байдужий до літературних справ, розуміє, що вихід «Вибраного» Миколи Зерова був без перебільшення видавничим дивом, яке за суттю своєю суперечило якраз започаткованій тоді «тихій» ресталінізації суспільства. Коли ж цей процес після радянської окупації Чехословаччини 1968 р. і особливо на початку 1970-х років набрав обертів, і, наприклад, Г. Кочур був проскрибований і виключений зі Спілки письменників, одним із пунктів звинувачень на його адресу був такий (цитую промову Л. Новиченка на IV пленумі правління СПУ від 23 березня 1973 року за «Літературною Україною»): «Чи не найбільше старань до поширення «культу» Зерова доклав Г. Кочур… Від нього «колінопреклонне» схиляння перед Зеровим перейняли деякі молоді поети і критики. Дифірамби лідерові неокласиків пішли гуляти по сторінках журналів і книг. Але чи можна забувати про справжнє ідейно-політичне обличчя Зерова?..» А «справжнє обличчя» Миколи Зерова, за Л. Новиченком, — це не обстоювання «мистецтва для мистецтва», а щось набагато серйозніше: порахунки класового ворога з революційною дійсністю. Цю думку Л. Новиченко не раз повторював, по-різному її варіюючи, протягом десятиліть, від статей у періодиці та передмови до однотомника Є. Плужника (1966) — і до монографії «Поетичний світ Максима Рильського» (1980), і далі, аж до горбачовських часів, коли настала пора швидко перефарбовуватись. Мимоволі складається враження, що у Л. Новиченка був якийсь потаємний особистий мотив «викривати» Миколу Зерова, як найлютішого ворога, — навіть тоді, коли, здається, ніхто від нього цього особливо й не вимагав і коли інші, такі ж правовірні критики цього вже не робили.

Втім, своя логіка тут проглядалася. Боротьба за Миколу Зерова в певному розумінні була боротьбою проти повзучої ресталінізації суспільства тих років. Такі постаті, як М. Шамота, Л. Новиченко або П. Колесник (спочатку учень Миколи Зерова, а потім — автор дикунського «викривального» опусу «Плач Ярославни, або Агонія буржуазно-націоналістичної Камени»[595]) — всі вони, що, за словами Зерова, розплодилися «в безліч екземплярах, мов літоросль повзка від в'язового пня», були поставлені більшовицьким режимом на місце фізично ліквідованих С. Єфремова і В. Перетца, А. Кримського і М. Грушевського, М. Зерова і М. Драй-Хмари, П. Филиповича і Б. Якубського… І не лише їх самих, а й їхніх наукових шкіл — і тих, що реально сформувалися, і тих, які заповідалися, але в умовах масового терору так і не стали дійсністю. Результати цієї понад піввікової «кадрової селекції» більш ніж відчутні і сьогодні. Тоді ж, восени 1966 року скромний поетичний вечір у Спілці письменників, який був присвячений Зерову-перекладачеві і запам’ятався мені полемічно яскравими і змістовними виступами Г. Кочура і особливо — Євгена Сверстюка, викликав погано приховане роздратування офіціозу. Текст виступу Євгена Сверстюка вже не міг бути опублікований в Україні і побачив світ (у дещо розширеному і доопрацьованому вигляді) лише в переддубчеківській Чехословаччині[596].

Пригадую також, пізньої осені 1971 року Є. Сверстюк збирався дати кваліфікований відгук на статейку Л. Новиченка в московському «Новом мире», що містила нові нападки на Миколу Зерова: нагадаю, О. Твардовський на цей час був усунутий з посади головного редактора журналу. «Неможливо лишати це без відповіді», — ці слова Є. Сверстюка мені добре запам'яталися. На жаль, написати відповідь він не встиг. У грудні того ж року він був звільнений з роботи в «Українському ботанічному журналі», у січні 1972 року — заарештований. Далі були суд, концтабір, заслання, роки вимушеного мовчання. Новиченки всіх ранґів дістали повну можливість і далі глумитися з пам'яті розстріляних. Про дальше видання і дослідження доробку Миколи Зерова аж до кінця 1980-х років в Україні не могло бути й мови.

Навпаки, на Заході в цей час дещо істотне було зроблено. У Канаді за редакцією Дорін В. Ґорзлін та Оксани Соловей був перевиданий курс лекцій Миколи Зерова «Українське письменство XIX ст.» під назвою «Лекції з історії української літератури (1798—1870)» (видання Канадського інституту українських студій. — Торонто: Мозаїка, 1977).

Поезії Миколи Зерова привертали до себе увагу різномовних перекладачів. Так, німецькою мовою його окремі вірші тлумачив ще Освальд Бургардт, пізніше — відома перекладачка Елізабет Котмаєр. Першими російськими перекладачами зеровської поезії були ще в 1929—1930 роках Бенедикт Лівшиц[597] та Ігор Поступальський. У другій половині 1960-х років кілька десятків поезій Миколи Зерова переклала російською мовою Тетяна Гнідич (1907—1976), відома передусім своїм класичним перекладом Байронового «Дон Жуана». Походила вона з українського — полтавського — роду Гнідичів (найвідоміший представник цього роду — Микола Гнідич, поет і перекладач, знаний своїм неперевершеним тлумаченням Гомерової «Іліади»). 44 сонети Зерова в перекладі Тетяни Гнідич опубліковані[598], але деякі її тлумачення ще лишаються в рукописі. Досі не видрукуваний корпус поезій Миколи Зерова у російських перекладах Марини Новикової[599]. Польською мовою вірші Зерова перекладали у 1930-х роках — Тадеуш Голлендер[600], у 1970-х — Богдан Дроздовський[601]; англійською — Констентайн Генрі Андрусишин і Ватсон Кірконел[602], а також Яр Славутич і Віра Річ. Відомі й інші переклади поезій Миколи Зерова європейськими мовами.

Лише наприкінці 1980-х років в Україні знов завилася можливість продовжити видання зеровської спадщини і її вивчення. Так, у журналі «Радянське літературознавство» (1988, № 4; 1989, № 1) була опублікована частина листів Миколи Зерова з ув’язнення. Особливо виразним це пожвавлення стало напередодні 100-річного зеровського ювілею, який збігся в часі із загальною демократизацією суспільного життя. Наприклад, у 1989 році В. Брюховецький опублікував раніше не друковану статтю Миколи Зерова «Шевченко і Аскоченський». Того ж року з’явилася розвідка С. Білоконя «Микола Зеров», у якій було наведено безліч цінних, раніше не зібраних і не опублікованих відомостей про автора «Камени»[603]. У наступному, ювілейному 1990-му році С. Білокінь разом з видавництвом «Час» здійснив ще один — унікальний проект: блок передруків прижиттєвих зеровських видань — «Камени» і «Антології римської поезії», де, крім того, повністю репродукував і «Сонети і елегії», зеровський рукописний збірник віршів, подарований автором академіку С. О. Єфремову. До цього С. Білокінь також додав власний нарис життя і творчості Миколи Зерова «Закоханий у вроду слів» (Київ: Час, 1990. — 56 с.).

Помітним явищем у дослідженні спадщини Миколи Зерова стала дисертація В. К. Івашка «Микола Зеров — літературознавець і критик»[604]. Були й цікаві публікації в періодиці. Крім того, з початку 1990-х років в Україні стала доступною й зарубіжна зеровіана — праці дослідників із діаспори, а також спогади людей, яким пощастило знати Миколу Зерова, і, вцілівши в роки терору, про нього написати. (На перше місце в цьому ряду я, звичайно, поставив би розділ «Микола Зеров» зі спогадів Григорія Костюка «Зустрічі і прощання»[605]).

До найґрунтовніших праць, присвячених Миколі Зерову, безперечно, належить монографія В. Брюховецького «Микола Зеров»[606], безпрецедентна за багатством залучених до неї матеріалів, широтою охоплення історико-культурного та політичного контексту доби та увагою до факторів літературного процесу 1920-х — початку 1930-х років. Тут зроблено спробу (і спробу в цілому вдалу) розглянути постать Миколи Зерова та його творчий доробок — доробок поета, перекладача, історика літератури і критика — як рідкісне за масштабом цілісне явище, без осмислення якого не може бути скільки-небудь задовільного уявлення про українську літературу першої третини XX століття.

Центральною подією ювілейного, 1990-го року став вихід у видавництві «Дніпро» «Творів у двох томах» Миколи Зерова. Вперше його творча спадщина була зібрана в такому обсязі (до 77 друкованих аркушів) і жанровому різноманітті. Упорядники двотомника Г. Кочур та Д. Павличко, а також видавничий редактор (автор цієї статті) включили до 1-го тому весь ориґінальний поетичний доробок зрілого Зерова: сонети, сонетоїди, олександрійські вірші та елегійні дистихи; вибір поезій різних років, писаних в інших формах; вибір поезій російською мовою; сюди ж були включені всі відомі на той час поетичні переклади Миколи Зерова[607]; вибір його перекладів на російську; переклади драматичних творів («Борис Годунов» О. Пушкіна, «Мазепа» і початок «Балладини» Ю. Словацького); переклади прози О. Пушкіна, М. Гоголя, А. Чехова. До 2-го тому ввійшли історико-літературні і літературознавчі праці Миколи Зерова: курс лекцій «Українське письменство XIX ст.» (надрукований і вивірений за прижиттєвим примірником, друкованим на склографі, а не за канадським перевиданням); розвідка «Франко-поет»; збірники статей «Від Куліша до Винниченка» і «До джерел». На жаль, обмеженість обсягу врешті-решт не дала можливості включити до двотомника книжку «Нове українське письменство» та зібрати розпорошені по різних виданнях численні статті, рецензії, нотатки, виступи, як і ті зеровські тексти, що не побачили свого часу світу і збереглися в архівах. Не ввійшли сюди і два прозові переклади, друковані у 1920-х роках: «Огняний змій» П. Куліша (з російської) та «Народні оповідання» І. Л. Переца (переклад з єврейської Миколи Зерова у співавторстві з Олександром Гером). Втім, «Народні оповідання» були перевидані 1994 року за сприяння Ізраїльського культурного центру в Україні і нині стали приступні українському читачеві[608].

Укладачі та видавничий редактор двотомника творів Миколи Зерова були свідомі його вимушеної неповноти і сподівалися найближчими роками зібрати і оприлюднити решту зеровського доробку. На заваді цьому стала обвальна криза українського книговидання 1991 і наступних років. Проте створене наприкінці 1992 року видавництво «Основи» і особисто Соломія Павличко виявляли до творчої спадщини Миколи Зерова неослабний інтерес. (До того ж у 1995 році в «Основах» вийшов упорядкований Соломією Павличко — первісно для «Дніпра» — великий том ориґінальних віршів та поетичних перекладів Михайла Ореста[609]. Для мене, як редактора і цієї книги, був очевидним перегук деяких поетичних мотивів М. Ореста, стилістична спорідненість, хоч і не близькість, із творчістю його старшого брата). Мушу сказати, що Соломія Павличко не раз пропонувала мені упорядкувати, умовно кажучи, «третій том» доробку Миколи Зерова. Я своєї згоди так і не дав, по-перше, тому, що був перевантажений підготовкою інших видань та власними перекладацькими планами, а по-друге, не вважав себе достатньо обізнаним із нашою періодикою та книжковою продукцією 1910-х — початку 1930-х років. Проте бути редактором планованого «третього тому» я погоджувався. С. Павличко, шукаючи упорядника, зупинила свій вибір на Миколі Сулимі. Він і взяв на себе нелегку, але вдячну працю збирання розпорошених зеровських текстів: а їх врешті-решт виявилося близько двох сотень, якщо не рахувати листів. (Для порівняння скажу, що зеровських матеріалів, зібраних свого часу Г. Кочуром для дніпрянського двотомника і не вміщених там через обмеженість обсягу, було втричі менше). Плідній праці Миколи Сулими як упорядника сприяло те, що, починаючи з другої половини 1960-х років, він виявляв активне зацікавлення історією літературного процесу в Україні першої третини XX століття, взаємодією та боротьбою літературних угруповань, найяскравішими постатями цього періоду.

* * *

Книгу Миколи Зерова «Українське письменство» укладено з матеріалів, які не ввійшли до двотомника 1990 року. Проте зроблено й декілька винятків.

По-перше, ми передруковуємо його класичні розвідки «Леся Українка» та «Франко-поет» — надто важливі вони для розуміння цілості зеровського доробку. По-друге, кілька статей, які існують у різних авторських редакціях, також вміщені в «Українському письменстві»: якщо, наприклад, у двотомнику 1990 року в складі книжки «Від Куліша до Винниченка» друкувалася стаття «Марко Черемшина і галицька проза», а в складі книжки «До джерел» — «Володимир Самійленко і український гумор», то в нашому виданні подано інші авторські варіанти цих текстів: однойменна стаття про Марка Черемшину та стаття-некролог «Пам’яті Самійленка». Впевнений, що відмінності між цими варіантами, в деяких випадках досить істотні, становлять інтерес і для дослідників творчості Миколи Зерова, і для ширшого кола читачів, не байдужих до недостатньо висвітлених питань історії нашої літератури. По-третє, існують і специфічні випадки. Ось один із них. Невеличка стаття Миколи Зерова «Літературні митарства «Люборацьких» (опублікована 1927 р.), природно, увійшла до складу пізнішої, набагато ширшої його статті-передмови «Свидницький і «Люборацькі» (1931). Здавалося б, який сенс передруковувати ранній етюд, частину майбутньої масштабнішої розвідки? Проте уважніше ознайомлення з обома текстами доводить, що такий сенс є. Справа в тому, що в першій, ранній статті автор високо оцінює роль академіка С. О. Єфремова у справі науково обґрунтованого відновлення авторського тексту роману. Проте в 1931 році, після процесу «СВУ» ім’я академіка С. О. Єфремова вже не могло бути згадане в радянських виданнях (хіба що у «викривальному» контексті); вилучене воно було і з зеровської статті.

Перший розділ нашого видання — «Нове українське письменство» — містить повний текст однойменної розвідки 1924 р.

До другого розділу — «Статті, рецензії, нотатки, виступи» — увійшли переважно твори Миколи Зерова, опубліковані в різних періодичних виданнях і книжках. Проте є й кілька винятків: друкується тут і низка текстів, знайдених в архівах і досі не опублікованих. Це чернетка його університетської дипломної роботи — розвідки про літопис Григорія Грабянки (подаються найістотніші фраґменти), а також «Кілька слів на відповідь т. Пилипенкові», «Прокуратор Іудеї» і два перекладачі», «Брати-близнята» (Історія й побут у Стороженковій повісті)», «Українські оди XIX ст.». Оскільки чернетки друкованих матеріалів у більшості випадків не збереглися і дати їх написання відсутні, тексти Миколи Зерова подаються в нашому виданні у хронологічній послідовності, як правило, за датами їхньої публікації.

Зібрання статей, рецензій, передмов та інших матеріалів Миколи Зерова у нашому виданні наближається до повного, але повним не є. Можливо, ще не одне відкриття міг би принести пошук в архівах, а також систематичний перегляд усієї української періодики 1910-х — початку 1930-х років, особливо провінційної. Повні її комплекти, на жаль, відсутні в наших книгозбірнях та архівних сховищах. Так, наприклад, упорядникові та редактору не пощастило знайти статтю Миколи Зерова «Політичні міраклі» (опублікована в зіньківській газеті «Труд», 1917, № 45) — названого числа немає в доступних нам — неповних — комплектах газети. (Сподіваюся, що цей номер таки зберігся в якійсь із бібліотек Москви або Санкт-Петербурґа; але поки що пошуки наслідків не дали).

Існує й інша проблема. Від перших же місяців утвердження більшовицької влади в Україні Микола Зеров став об’єктом постійних нападок та аґресивних звинувачень з боку як дрібних слуг режиму, так і чільних його функціонерів (про це буде сказано нижче). Інтенсивність цього тиску в різні моменти бувала різною і залежала від змін політичної кон’юнктури. В тяжкому становищі Микола Зеров опинився у 1930 році, під час уже згаданого процесу «СВУ» — похмурого спектаклю, інсценізованого каральними органами і керованого з Москви Сталіним. Микола Зеров, як відомо, був викликаний до Харкова на це судилище в ролі свідка, але щомиті міг опинитися на лаві підсудних: відомо, що в 1929 році був заарештований його молодший брат Михайло (майбутній поет Михайло Орест), і слідчі ГПУ понад вісім місяців на допитах домагалися від нього свідчень проти Зерова-старшого[610]. Лише Михайлова стійкість, незламність характеру врятувала на той момент Миколу Зерова від арешту. Так от, всупереч поширеним (активно поширюваним свого часу) уявленням, ніби всі підсудні все визнавали і мало не співробітничали зі «слідством», ми маємо досить відомостей про те, що опубліковані в пресі звіти про процес «СВУ» — такі ж фальшивки, як і більшість слідчих протоколів. (Див. про це, наприклад, спогади Г. Костюка, що був присутній на частині судових засідань і відзначає стійку поведінку Володимира Чехівського і Миколи Зерова)[611]. Ось що пише з цього питання сучасний дослідник — юрист А. А. Болабольченко: «У справі «СВУ» протоколу судового засідання фактично не було. Точніше, є документ під такою назвою, що складається всього-на-всього з сорока сторінок, списаних великим почерком. Хай читач порівняє: сорок п’ять підсудних, яким пред’явлений великий обсяг обвинувачень, сорок днів процесу — і лише сорок сторінок протоколу. Тобто по сторінці на день!.. До справи долучені розшифровані стенограми процесу, що їх вели стенографістки, не введені офіційно до складу суду, тож вони, природно, не відповідали за достовірність стенограми»[612].

Хоч яким сумнівним був газетний звіт про «допит свідка Зерова» (відбувся 19 січня 1930 року), де його слова подаються у викладі, ще меншої довіри заслуговує «Лист до редакції» Миколи Зерова[613], де читаємо: «Не може бути іншої оцінки цієї контрреволюційної змови, як сигналізування закордонному фашизмові, як запобіглива служба найзапеклішому класовому ворогові». Правда, дуже схоже на Зерова — і стилістично, і за змістом? Втім, іронія тут ні до чого. Думаю, в цьому випадку нам не треба впадати в гріх нічим не виправданої довірливості. Хто і коли пробував довести реальне зеровське авторство цих фраз? Якщо редактор «Пролетарської правди» або хто-небудь інший вписав цей і подібні пасажі до листа, очевидно, справді складеного Миколою Зеровим (а потреба якогось листа до редакції, судячи з усього, дійсно існувала: цькування Зерова, наклепи на нього і облудні звинувачення в цей час досягли свого апогею — чи можна було мовчки з ними погодитись?), — то хіба мав він можливість гласно спростувати приписане або дописане йому інкоґніто-газетярем або й кимось вищим? Такої можливості в 1930 році він не мав і мати не міг. Схоже враження справляють і два-три його короткі дописи до університетської багатотиражки «За комуністичні кадри» (1931—32 рр.) — про поїздку в підшефне село, про підготовку фахівців у світлі вимог і постанов ЦК партії на кафедрі української літератури… Ці останні замітки, можливо, написані самим Зеровим. Але не помилюся, коли скажу, що передруковувати їх сьогодні, як і згаданий лист до редакції «Пролетарської правди», він не став би. Не будемо цього робити і ми: адже упорядник і видавничий редактор посмертного видання творів повинні бути до певної міри виконавцями волі автора, принаймні так, як вони її розуміють.

На користь сказаного може свідчити й те, що Микола Зеров уже після процесу «СВУ», в грудні 1930 року, не прийняв пропозиції, що походила від партійних верхів — узяти участь у колективній брошурі, присвяченій «процесові Промпартії», так само сфабрикованому ГПУ. Це означає, що ніякого «зламу» в ньому не відбулося, як то могли зрозуміти читачі «Пролетарської правди». Це добре видно і з його листування 1930-х років (див. розділ «Листи» у нашому виданні). Тому вважаю, що слід погодитися з думкою В. Брюховецького про одну з останніх статей Миколи Зерова — «Кобзарь» Шевченко в русских переводах», видану в Ленінграді за підписом М. Новицького: «Очевидно, деякі акценти, особливо — жорсткуватого, кон'юнктурно-політичного характеру були зроблені або М. Новицьким, або ж редактором у процесі підготовки рукопису до друку»[614]. З огляду на це ми друкуємо названу статтю в дещо скороченому (без шкоди для цілості) вигляді, вилучивши окремі фрази, які явно Миколі Зерову не належать.

Взагалі ж питання атрибуції окремих зеровських текстів не завжди просто розв'язуються, особливо в тих (втім, нечисленних) випадках, коли той або інший текст з якихось причин не був внесений Зеровим до свого бібліографічного списку публікацій. Ось, наприклад, невеличка рецензія на книжку А. Чайковського «Козацька помста», підписана криптонімом Z. Здавалося б, пов'язувати її з Миколою Зеровим немає достатніх підстав: адже таким криптонімом підписувався не лише автор «Камени». Проте, уважніше вчитавшись у текст рецензії, впізнаємо зеровський стиль. Справа не втому, що поняття «описка», «помилка письма» рецензент Z. передає латинським «lapsus calami» (хоч, як відомо, до подібних латинізмів часто вдавався Микола Зеров). Рецензент Z. відзначає «недостачу артизму, розроблення (курсив тут і далі мій. — М. М.), надуживання грубих, крикливих рис… Шанований автор при більшій увазі міг би дати образи тонше вироблені і ліпше викінчені». Але ж цей текст стилістично дуже близький (і близький своїми думками) до зеровських приміток, що стосуються римського розділу «Камени»: «У нас, на наших літературних облогах, при повній майже нерозробленості поетичної мови, римські майстри можуть мати чимале значення стилістичне… Праця над латинськими класиками та французькими парнасцями може нам у великій стати пригоді, звернувши нашу увагу в бік артистично обробленої, багатої на вирази… мови». Близькість стилю і словника, а також думок, викладених у цих двох текстах, свідчить, що писала їх одна людина, отже, рецензент Z. — це й є Микола Зеров. Втім, цей криптонім вживався Миколою Зеровим і у випадках, де його авторство не викликає жодних сумнівів.

Третій розділ «Українського письменства» являє собою спробу зібрати значну, якщо не переважну частину епістолярної спадщини Миколи Зерова. Така спроба робиться вперше. При підготовці книжки не ставилося завдання зібрати всі вцілілі зеровські листи. На заваді цьому стояла та ж обмеженість обсягу видання: адже листи могли бути тільки одним із його розділів. Крім того, повне видання зеровського епістолярію (гадаю, це мав би бути окремий, ретельно підготовлений том) стане можливим, коли ті кілька дослідників і колекціонерів, які мають у своєму розпорядженні певну кількість листів Миколи Зерова, опублікують їх і в той чи інший спосіб об’єднають свої зусилля. Я маю на увазі листи до І. Айзенштока, до А. Гозенпуда, ранні листи до В. Романовського, не так давно виявлені в м. Кролевці, і деякі інші. Так чи інакше, розділ «Листи» нашого видання, хочеться вірити, ляже в основу майбутнього повного зібрання епістолярної спадщини Миколи Зерова.

У додатковому розділі «Українського письменства» подаються кілька зеровських перекладів. Після виходу двотомника творів Миколи Зерова (1990) та згаданих вище «Народних оповідань» І. Л. Переца (1994) чи не єдиним відомим його перекладом, що не передруковувався з 1929 року, був «Огняний змій» П. Куліша. Ним і відкривається перекладний розділ «Українського письменства». «Книги народу польського» Адама Міцкевича друкуються за автографом Миколи Зерова, датованим, очевидно, початком 1920-х років, вперше (якщо не брати до уваги кількох цитат із цього твору, наведених у зеровському курсі лекцій «Українське письменство XIX ст.» як ілюстрації до «Книг буття українського народу» Миколи Костомарова). Нарешті, вперше друкується повний текст закінчення VI книги Верґілієвої «Енеїди» (рядки 695—901): адже у двотомнику 1990 року VI книга «Енеїди» була опублікована з двома помітними лакунами (рядки 719—755 та 808—846).

* * *

Історико-культурна і критична есеїстика Миколи Зерова, що становить більшу частину тому «Українське письменство», при уважному її розгляді (разом з курсом лекцій «Українське письменство XIX ст.», книжками «Від Куліша до Винниченка» і «До джерел») становить безсумнівний інтерес не лише як одне з найвищих досягнень української літературознавчої думки XX століття. За влучним спостереженням сучасного дослідника, статтям, монографіям і розвідкам Миколи Зерова притаманні «стислий, сказати б, графічно чіткий виклад матеріалу в поєднанні з тонким відчуттям плоті художнього тексту, внутрішня вмотивованість періодизації і загальної схеми еволюції літературних поглядів та уподобань»[615]. Ці слова, сказані, власне, про перший (і останній) випуск «Нового українського письменства», без будь-якого перебільшення можна віднести до всього масиву зеровських літературознавчих праць. Разом з тим і власне художні розділи його доробку — ориґінальні вірші і поетичні переклади, але також і переклади драм і прози не відділені непроникним муром від усього написаного Зеровим — істориком літератури і критиком. До того ж сам плин часу переводить суто критичні матеріали, зокрема злободенно полемічні, в ранґ фактів історико-літературних: чим, як не історією літератури, стали для нас, наприклад, диспути і дискусії 1920-х років і чимало подібних матеріалів?

Дослідники творчості Миколи Зерова не раз відзначали внутрішню єдність його різножанрового доробку. Не зайвим буде ці уявлення додатково розвинути. Хоч би який зеровський переклад ми згадали, його можна так чи інакше співвіднести з тими чи іншими мотивами його ориґінальних віршів або розділами його літературознавчої есеїстики. З цього погляду варто звернутися хоча б до трьох зеровських перекладів, що друкуються в нашому виданні. (Хоч це саме стосується всіх перекладацьких праць Зерова — всі вони так чи інакше пов’язані з широким колом його історико-літературних інтересів). «Огняний змій» П. Куліша? Читач цього перекладу одразу ж пригадає низку зеровських статей та розвідок, присвячених авторові «Чорної ради» («Поетична діяльність Куліша»; чотири розділи «Українського письменства XIX ст.», присвячені Кулішеві; «Початки літературної роботи П. Куліша та його повість «Огняний змій»; рецензія і нотатки про «Чорну раду»; нарешті, сонет Миколи Зерова «Куліш»). Кулішознавчі праці Зерова, разом із згаданим сонетом і перекладом «Огняного змія» виразно циклізуються, завдяки чому досягається «стереоскопічне» висвітлення цієї складної і все ще не досить вивченої постаті української історії.

«Книги народу польського» Адама Міцкевича цікавили українського дослідника, певна річ, передусім як прообраз і літературний зразок для костомаровських «Книг буття українського народу», — за словами Миколи Зерова, «найголовнішого ідеологічного пам’ятника Кирило-Мефодіївського братства: в ньому, як відзначав перший імперський експерт, граф С. Уваров[616], «трепещет сердце сочинителя, слог оживляется, и сила бешеного негодования обнаруживается на страницах, в коих он описывает родимый край в его мнимом угнетении»[617]. (Український текст «Книг буття українського народу» вперше побачив світ лише 1918 р.). У своєму курсі лекцій Микола Зеров детально порівнює твори польського і українського авторів і вказує на значення Міцкевичевих «Книг» для творчості не лише Костомарова, а й інших кириломефодіївських братчиків, зокрема Тараса Шевченка.

Що ж до Верґілієвої «Енеїди», то її місце в контексті всього зеровського доробку унікальне. Перш за все «Енеїда» — як відомо, останній переклад Миколи Зерова, opus magnus, над завершенням якого він працював у соловецькому ув’язненні. Зауважу, починаючи з Г. Кочура, не раз повторювалася думка, що цей переклад він закінчив. Строго кажучи, говорити так немає достатніх підстав: у своєму останньому відомому листі від 19 вересня 1937 року Зеров пише, що до кінця XII книги лишилося зовсім небагато. Але чи мав він можливість закінчити працю? Через 20 днів йому було винесено повторний — тепер уже смертний вирок, і ми нічого не знаємо ні про ці 20 днів, ні про останні 25 днів його життя, хіба що про сам факт його перевезення в складі етапу з 1111 в’язнів-смертників із Соловків — на місце розстрілу, в район Медвеж’єгорська. Нічого не знаємо ми й про долю перекладу «Енеїди», хоч, звичайно, припускаємо найгірше. До нас дійшла приблизно третина твору — книги І, VI, VII, VIII, а також невеликі уривки з книг II і V. Мабуть, «Енеїда» — вершина стилістичної майстерності Зерова-перекладача.

Знаменно, що Верґілій супроводжував Миколу Зерова протягом усього його свідомого життя, починаючи з гімназійних років. Еклогами Верґілія Зеров дебютував як перекладач у «Літературно-науковому віснику» (1918, №№ 2—З і 10—11). Про Верґілія він писав у передмові до «Енеїди» І. Котляревського (1919), у примітках до «Антології римської поезії» (1920), де, зокрема, процитовано середньовічний вірш-леґенду про відвідини святим Павлом могили Верґілія, а в основному тексті подано дві еклоги з «Буколік» та уривок з «Енеїди» (V, 835—871); у сонеті «Данте» (1921), де Верґілія названо «чарівником» і «небесним послом»; у примітках до «Камени» (1924), в основному тексті якої надруковано два уривки з «Георгік»; у книжці «Нове українське письменство» (1924) та в курсі лекцій «Українське письменство XIX ст.» (1928): в останньому звертає на себе увагу характеристика Верґілія, яку можна назвати прозовим розгорнутим варіантом пізнішого зеровського сонета «Верґілій» (1933)[618]; у статті «Брюсов — переводчик латинских поэтов» (1933). Таким чином, можна з певністю стверджувати, що Верґілій перебував у полі уваги Миколи Зерова протягом двох десятиріч — щонайменше з 1918-го по 1937 рік включно. Крім того, постійно і не меншою мірою його цікавили такі несхожі між собою «похідні» Верґілієвої поеми, як «Енеїда» Івана Котляревського та «Харко, запорозький кошовий» Якова Кухаренка.

У кожного великого поета є свій «шифр», свій «код», свій індивідуальний міфосюжет, свій архетип, якщо скористатися з Юнґового терміна. Іншими словами, його поетичний світ містить певну іманентно задану структуру, яка зовсім не обов'язково лежить на поверхні. Спроба хоча б частково витлумачити структуру цього творчого світу (у випадку Миколи Зерова ми, природно, включаємо в нього і переклади, і літературознавчі та всі інші його праці — весь авторський контекст; втім, те саме слід робити при поглибленому розгляді доробку будь-якого іншого значного письменника) жодним чином не має на меті знаходження якогось одного спільного знаменника і не виключає інших підходів, — навпаки, передбачає їхнє існування та співіснування. Тим істотнішою видається нам можливість знайти певну провідну нитку в контексті всього зеровського доробку, ланку, що пов'язує різні — в тематичному і жанровому плані — частини цього творчого світу.

Свого часу дослідники (зокрема, В. Брюховецький) відзначали, що в ориґінальних поезіях Миколи Зерова розсипано чимало прикмет, що свідчить про тривожні передчуття поета, який, можливо, передчував і передрікав свою передчасну насильницьку смерть, причому цей мотив простежується від самого початку 1920-х років: «Листя чорноклена кривавиться у світлі ліхтарів» («У травні»); «Полярна ніч і волохатий сполох над безвістю засніжених долин» («Чернишевський»); «О, що за туга розум мій опала! Яка крізь серце потекла Каяла, що за чуття на серце налягло!» («Сон Святослава»); «… Прикрих дум не сходить попіл — як прогнати тлум передчувань і всі страхи безсонні?» («Superstitio»); «острожна колонада» університету («Визволення») і «залізні ґрати» Ботанічного саду («Параду», IV); «так мандрівник, що в тундрі замерзає, усе тропічний бачить краєвид» (там же), не кажучи вже про такі вірші, як «Обри», «Оі triaconta», «Чистий Четвер», «Incognito». Ці та чимало інших прикладів подібного кшталту, втім, самі по собі ще не можуть розглядатися як виключно вияв «поетичного ясновидіння», прозрівання недоброго майбутнього. Справа в тому, що Микола Зеров від самого початку 1920-х років мав досить підстав, аби знати (або з дуже великою імовірністю припускати), що його доля більшовиками була в принципі вирішена і вирок був винесений, — хоч безпосереднє виконання вироку з якихось причин відкладалося. Детальніше я скажу про це нижче. Разом з тим безсумнівний присмак профетичного, в дусі античних прозорливців Кассандри або Тіресія, передбачення в доробку Миколи Зерова виразно відчувається. Моє завдання — показати, що цей істотний аспект зеровського поетичного світу і всього творчого контексту жодним чином не вичерпується темою його особистої долі.

У листі до Василя Чапленка від 30 березня 1935 року, — а цьому адресатові Микола Зеров незадовго до свого арешту надіслав власний сонетарій, як і примітки до частини віршів, — поет так висловився про свій сонет «Данте»: «Поезія, якої я не розумію: подібно до «Сна Святослава», ця річ мені приснилася». Якщо у «Сні Святослава» поет побачив здійснення над ним поховального обряду, що супроводжувалось низкою лихих прикмет, то у випадку сонета «Данте» ситуація дещо складніша.

Як відомо, царина сновидінь нерідко буває пов’язана з оголенням, унаочненням деяких найтонших психологічних структур творчої особистості (особливу увагу аналізові снів та використанню їх у художній практиці приділяли сюрреалісти та близькі до них художні течії XX століття). Отже, Миколі Зерову сниться Данте. Оповідь ведеться від першої особи — від особи Данте, в цьому випадку, можливо, alter ego автора: вдвох із «чарівником Верґілієм» вони пропливають «саґою дивною без демена й весла» до далеких водяних лілей. Цей краєвид, як зауважив Г. Кочур, «скоріше райський, або принаймні передрайський»; погляд поета тоне в «білій наплаві» лілей, а слух — у мові «небесного посла» Верґілія:

Я чув: «Ці лілії, що упояють чаром,

Далеко від землі, від valle lacrimarum

Зросли тут засівом потужної руки;

Далекі від тривог і від земної сварки,

Колишуться і снять, одвічні двійники

Сонетів і канцон майбутнього Петрарки».

«Отже, — пише Г. Кочур, — таємничі лілії виявляються — в дусі філософії Платона — одвічними двійниками, прообразами ще не виниклих віршів Петрарки. У первісному варіанті сонет мав заголовок «В царстві прообразів» — цим заголовком ще виразніше наголошувалась «платонівська» розробка теми»[619].

Чим же пояснити те, що провідником до царства прообразів у зеровському сні, як і в обох варіантах сонета, є Верґілій, постійний супутник і Данте в його великій поемі, і самого Зерова в його творчому розвитку? Чим був дорогий, чим так приваблював українського поета Верґілій?

Четверта еклога «Буколік», перекладом якої Микола Зеров дебютував у пресі як тлумач, Верґілієва пророча візія «золотої доби», належала до ключових і найвідоміших творів римського поета. Написана в 40 році до Різдва Христового, вона, за словами М. Л. Гаспарова, «проголошує віру в близький кінець залізної доби, спокутування мук людства, оновлення світу і започаткування нового циклу часів, нового золотого віку. Новий вік символізується для поета образом дитини, яка має народитися за консульства Азинія Полліона… Без сумніву, символічний образ дитини повинен був мати якийсь відповідник у дійсності. Християнське Середньовіччя з певністю бачило тут пророцтво про народження Христа і за це шанувало Верґілія, як святого; сучасна філологія пропонує різні тлумачення… Хоч би як там було, містичний пафос 4-ї еклоги відбивав ті месіанські настрої епохи, на які значною мірою спирався Октавіан Авґуст (63 до н.е. — 14 н.е.), коли йшов до влади»[620]:

Час надходить останній по давніх пророцтвах кумейських;

Низка щасливих віків на землі починається знову.

Знову вертається Діва, вертається царство Сатурна:

Парость новітню богів нам із ясного послано неба.

Ти лише, чиста Діано, злелій нам дитину ту дивну:

З нею залізна доба переходить, спадає в непам’ять,

Вік настає золотий! Непорочна, твій Феб уже з нами!

Проте, хоч Микола Зеров і досконало переклав уславлену IV еклогу, все ж таки, мабуть, не вона, з її віщуванням нової золотої доби, виявилась визначальною для реалізації внутрішніх установок українського поета. Зеровський поетичний архетип, судячи з усього, слід шукати не тут.

Верґілій, за природою своєю поет-провісник, а значить, якоюсь мірою творець прообразів, набагато масштабніше і переконливіше здійснив свою внутрішню заданість у головному творінні свого життя — національному римському епосі «Енеїди», що її в наступні віки було з повним правом трактовано як наймісткіший і найзавершеніший вираз римської культури. «Енеїда» Верґілія — також велике пророцтво, але «перекинуте назад»: Еней, носій до кінця не зрозумілої йому самому державотворчої місії, з загибеллю Трої втрачає свою вітчизну, розлучаючись із карфаґенською царицею Дідоною, втрачає щастя кохання; замість цього він мусить плисти, не знаючи остаточної цілі свого шляху, мусить вести війни, не ним замислені; лише прибувши до берегів Італії, Еней дізнається про справжню свою мету. На щастя, збереглася перекладена Миколою Зеровим кульмінаційна частина, смисловий центр і осердя поеми (VI книга) — сходження Енея з пророчицею Сибіллою в підземне царство і зустріч з батьком Анхізом, який показує Енеєві тіні майбутніх римських героїв, пророкує прийдешню славу і звістує синові велику будущину Римської держави. Еней, вірний неясному для нього самого призначенню, ціною власного самозречення досягає накресленої долею мети. Зайва річ нагадувати українському читачеві, що епопея «чарівника Верґілія», керманича в «царстві прообразів», мала першорядне значення не тільки для «латинського племені»: вона кардинально визначила новоєвропейські уявлення про ідеальну національну епопею, що їй належало провідне місце в жанровій системі європейських літератур XVI—XVIII століть. Верґілій, — і Зеров, певна річ, розумів це краще, ніж будь-хто інший, — по суті, співтворець нової української літератури, а значить, і нової української історії. Верґілієва «Енеїда», «перелицьована» І. Котляревським за переробкою М. Осипова, стоїть у ряду європейських переробок-травестій-перекладів-переспівів (Скаррон, Блюмауер та інші); разом з тим вона принципово вирізняється з цього ряду тим, що український поет, опрацювавши верґіліївський епічний сюжет, втілив у своїй «перелицьованій» «Енеїді» українську народну історію на одному з найтрагічніших її зламів. Зміст «Енеїди» Верґілія — вихід Енея та його війська з руїн спаленої Трої і многотрудний похід, мета якого — заснування потужної Римської імперії. Зміст «Енеїди» Івана Котляревського — вихід козака Енея з товариством після загибелі Запорозької Січі й усієї козацької державності у XVIII столітті на простори нової української історії з кінцевою метою — створення нової Української держави. Героїв української, козацької «Енеїди» повністю стосується те, що сказав про давніх римлян Геґель у своїй «Естетиці»: «Ідея батьківщини, своєї держави, — ось що було тим незримим вищим началом, задля якого кожний трудився, що спонукало його до дії, що було його кінцевою метою або кінцевою метою його світу». Епічна поема — героїчна епопея українського народу стала прообразом історичного процесу з його безсумнівною державотворчою спрямованістю. Якщо продовжити цю паралель, то «Енеїда» Верґілія в перекладі Миколи Зерова (перший її фраґмент, зауважу, з'явився друком ще 1919 року, в тексті згаданої вище зеровської передмови до «Енеїди» Котляревського), — це, подібно до пенатів, римських родинних богів, винесених Енеєм зі сплюндрованої Трої, свого роду профетичний, сакральний текст-прообраз, як задум, врятований поетом з-під руїн УНРівської української державності і перенесений ним у наступні часи.

Менш за все про Миколу Зерова можна говорити, як про людину однієї ідеї, одного міфосюжету, однієї цілеспрямованої заданості. А проте зеровська верґіліана — це те силове поле, в якому структурувалися різні складники його творчого світу. Не тільки поетичні, перекладацькі та історико-літературні масиви, знані сучасному читачеві за двотомником 1990 року, а й усі з високою майстерністю написані зеровські тексти, зібрані в нашому виданні: більше сотні рецензій 1910 — 1920-х років; близько трьох десятків передмов до видань українських класиків 1920-х — початку 1930-х років; десятки інших матеріалів — оглядів, критичних і полемічних статей, нотаток, приміток тощо; більше сотні листів до двох десятків адресатів. Про кожен із цих текстів можна сказати оте добре пам’ятне: «Класична пластика, і контур строгий, і логіки залізна течія», кожен читається, як літературний відповідник якоїсь із не знаних нам графічних робіт Нарбута або призабутої хорової мелодії Леонтовича… Певна річ, ці порівняння вкрай умовні.

Методологія Зерова — критика та історика літератури, гадаю, найґрунтовніше розглянута у вже згаданій книжці В. С. Брюховецького (с. 217—288). Дослідник слушно відзначає, що головним для Миколи Зерова був історико-культурний метод, збагачений соціологічними характеристиками літературних явищ: аналіз у найширшому контексті конкретної історичної доби, з граничною увагою і до «біографічних координат» автора, і до соціально-культурної пам’яті кожного жанру, течії, літературного напрямку, з виходом до узагальнень культурного і соціального характеру, — з урахуванням одночасного взаємонакладання історичних, соціальних і національно-культурних систем, у яких зароджується, розвивається й функціонує те або інше літературне явище.

Важко сказати про Миколу Зерова щось місткіше від слів Юрія Лавріненка, упорядника відомої антології «Розстріляне відродження»: «Як поет і перекладач, як літературознавець та критик, Зеров вирізнявся на тлі збуреного і скаламученого до дна революцією літературного життя в радянській Україні, як твердий і блискучий алмаз. Високорозвинений естетичний смак, невпинно ростуча багата ерудиція, тонкий нещадний ум і культивоване серце позначались у його поезіях і в наукових та критичних працях… Зеров бачив культурно-історичну місію українського відродження також у тому, щоб переймати і розвивати далі ліпші скарби антично-європейського культурного круга, до якого історично належить Україна. З другого боку, він бачив страшну колоніальну культурну відсталість свого народу, завдяки якій варварські антикультурні руїнні елементи легко брали гору. А оскільки він був не тільки спостережник, а й активний учасник свого часу, то і його статті, і чимало сонетів таять у собі гостре вістря убивчої іронії чи й сатири і є яскравими пам’ятниками свого часу. Як педагог, науковець і критик, Зеров був нещадний до лінивого примітивізму й неуцтва та вимагав найвищого рівня»[621].

* * *

Біографія Миколи Зерова досить докладно висвітлена в названих вище розвідках С. Білоконя (1989; 1990) та В. Брюховецького (1990); слід згадати і кілька коротких зеровських «Автобіографій», — дві з них надруковані в нашому виданні. Тут я нагадаю лише основні віхи його життя.

Микола Костьович Зеров народився 14 (26) квітня 1890 року в м. Зінькові на Полтавщині в родині вчителя Зіньківської двокласної школи, згодом — інспектора народних шкіл Костянтина Іраклійовича Зерова (1860—1940). Мати — Марія Яківна Зерова (1866—1941) — з козацького роду Яреськів. У Миколи Зерова було четверо братів — Дмитро Костьович Зеров (1895—1971), Кость Костьович Зеров (1899—1989), Михайло Костьович Зеров (1901—1963), Георгій Костьович Зеров (1908—1956) та дві сестри: Олена Костівна Зерова (1903—1939) та Валерія Костівна Зерова (1912—1982).

Микола Зеров навчався в Зіньківській двокласній школі (1898—1900), Охтирській (з 1900 по 1903) та Київській першій (1903—1908) гімназіях, у 1908—1914 рр. — на історико-філологічному факультеті Київського університету. З 1 серпня 1914 до весни 1917 року викладав історію та латинську мову в Златопільській чоловічій (а з жовтня 1916 — також і в жіночій) гімназії. У квітні 1917 року взяв участь (як один із секретарів) у роботі Українського учительського з’їзду. З жовтня 1917 до 1 жовтня 1920 року викладав латину в Київській другій гімназії імені Кирило-Мефодіївського братства. Водночас у 1918—1920 роках викладав історію української культури в Київському архітектурному інституті. 1920 року одружився з Софією Федорівною Лободою (1890—1985), мав з нею сина Костика (1924—1934). У 1919—1920 роках очолював редакцію бібліографічного журналу «Книгар». У травні 1920 року був обраний на дійсного члена філологічної секції Українського наукового товариства. З осені 1920 до середини 1923 року, переїхавши з Києва до Баришівки (на Переяславщині) викладав у місцевому соціально-економічному технікумі. 1923 року повернувся до Києва. З 1 жовтня 1923 року Микола Зеров — професор української літератури в Київському інституті народної освіти (КІНО — тогочасна назва університету), що з 1 жовтня 1930 року був перейменований на КІПО (Київський інститут професійної освіти); тут же з жовтня 1930 року він очолював кафедру української літератури. Крім викладання в КІНО — КІПО, з жовтня 1923 по грудень 1926 року читав лекції з української літератури в Другій торговельно-промисловій школі (вул. Велика Житомирська, 2), з 1923 до травня 1925 року — в Київському кооперативному технікумі; 1924 року читав спецкурс з української літератури в Археологічному інституті; з грудня 1925 по вересень 1928 року викладав у Залізнично-експлуатаційному технікумі. З жовтня 1930 по жовтень 1933 року був професором Київського інституту лінґвістичної освіти, зокрема з осені 1932 року очолював тут кафедру теорії й історії перекладу. Крім того, в 1931—1933 роках викладав історію української літератури у вечірньому освітянському університеті. 1 вересня 1934 року Микола Зеров був звільнений з викладацької, а 1 листопада того ж року — і з наукової роботи в університеті. В січні 1935 року в пошуках роботи виїхав до Москви, 27 квітня 1935 року був заарештований у підмосковному Пушкіні, 20 травня відправлений до Києва. Суд над Зеровим відбувся 1—4 лютого 1936 року (вирок «терористові» — 10 років таборів). Був вивезений на Соловки, куди прибув на початку червня 1936 року. 9 жовтня 1937 року постановою трійки НКВД Ленінградської області справу Миколи Зерова було переглянуто і винесено вищу міру покарання. Вирок виконано 3 листопада 1937 року в урочищі Сандормох (Карелія).

Ми й досі не можемо сказати, що достатньою мірою знаємо обставини, які призвели до загибелі Миколи Зерова, хоч для їх висвітлення й зроблено вже чимало.

З одного боку, не викликає сумніву, що за умов масового більшовицького терору проти українського народу, і в першу чергу — проти української інтеліґенції, передусім так званої «старої» інтеліґенції (тієї, що здобула освіту ще в навчальних закладах Російської імперії), винищеної повністю або майже повністю, Микола Зеров був приречений. Він розділив долю десятків і сотень тисяч українських учителів, письменників, журналістів, лікарів, священнослужителів, науковців, інженерів, які, поряд із мільйонами українських селян, а згодом і робітників, службовців, військових та управлінських кадрів стали об’єктом багатьох хвиль ретельно планованих і здійснюваних режимом репресій. Мабуть, найкраще з написаного на цю тему — книга С. Білоконя «Масовий терор як засіб державного управління в СРСР» (К., 1999), блискуче джерелознавче дослідження, яке по праву стало в один ряд із такими фундаментальними працями, як «Великий терор» і «Жнива скорботи» Роберта Конквеста, «Обличчя тоталітаризму» Милована Джиласа, «Номенклатура» Михайла Восленського, «Технологія влади» та «Імперія Кремля» Абдурахмана Авторханова. (Книга «Масовий терор…» С. Білоконя за нормальних обставин мала б бути приступна кожній українській родині, кожному українцеві — адже кожна українська родина нині існує саме тому, що в той або інший спосіб пережила масовий терор і мусить цей факт ясно усвідомлювати. Тим часом книжку видано тиражем… 500 примірників). Державний терор, який за часів опричнини Івана Грозного називався «перебором людишек», в СРСР, як це з документами в руках наочно продемонстрував С. Білокінь, «проводився на суто науковій основі. Він планувався як одна з ланок народного господарства». Статистичні піки масового терору виразно корелюють із розгортанням найбільших «новобудов комунізму» та інших сталінських накреслень, які вимагали нових і нових мільйонів робочих рук — безкоштовної робочої сили ув’язнених.

С. Білокінь, зокрема, документально показав, що картотеки людей, які належали до суспільних верств та інших категорій населення, що підлягали планомірному винищенню у 1920-х, а ще більше в 1930—1940-х роках, складалися аґентурною мережею більшовицьких каральних органів, починаючи з 1919—1921 років (хоч постійне доукомплектування цих, по суті, розстрільних списків не припинялося й далі). Микола Зеров, як і все його найближче середовище, найімовірніше, проходив у цих картотеках за категорією обліку «украинская контрреволюционная общественность». Всі або майже всі скільки-небудь помітні постаті зеровського науково-літературного середовища були фізично ліквідовані. Схоже на те, що рішення зберегти декому з цих людей життя ухвалювалося на рівні самого Сталіна. Щасливий «лотерейний квиток» на життя у випадку Максима Рильського Хрущов пов’язував із написаною поетом піснею про вождя, про яку вдалося Сталіну вчасно доповісти (втім, це не завадило НКГБ одразу після війни планувати вбивство Максима Рильського, фабрикуючи «злочин націоналістів-бандерівців»[622]); Миколу Бажана, що його каральні органи розробляли як «лідера фашистської групи»[623], врятувало те, що Сталін почув про його переклад поеми Руставелі; від О. Довженка вождь чекав вікопомного фільму про свою особу; П. Тичина врятувався своїм сумновідомим віршем «Партія веде», опублікованим у московській «Правді» не без відома чи прямої вказівки читача номер один.

Ні, пережити добу «оптових смертей» (вислів О. Мандельштама) Микола Зеров, судячи з усього, не міг. Колись Л. Каганович сказав про свою (і таких, як він сам) діяльність: «Ми знімаємо людей шарами». Зеровський «шар» був знищений у 1929—1933 і остаточно — у 1937—1938 роках. Але ми знаємо й інше: кожен, хто став жертвою масового терору, мав і свою, власну долю, власну біографію, власний збіг або зчеплення тих або інших життєвих обставин. Це, звичайно, стосується і Миколи Зерова. Було в його біографії щось таке, що викликало до нього особливу ворожість і неприховану лють «переможців», — і справа не тільки в тому, що він був від природи яскраво обдарованою, помітною особистістю, чудовим лектором, ерудитом, — хоч і це по-своєму мало неабияке значення. Так, завдяки С. Білоконеві ми знаємо «освітній ценз» гепеушної — енкаведистської номенклатури 1920—1930-х років. Ось, наприклад, дані (на початок 1937 року) про освіту начальників і помічників начальників 4-го (секретно-політичного) відділу НКВД, що займався «розробкою опозиції». (Прізвища наведено тут не вибірково, а поспіль, від початку списку). Рахліс Пейсах Меєрович — самоук; Абугов Ашер Іосифович — хедер, реальне училище, кілька місяців Харківського ветеринарного інституту; Герзон Матвій Михайлович — двокласне училище в с. Сопіному Бердичівського повіту; Брук Соломон Соломонович — освіта нижча; Хатеневер Арон Меєрович — даних про освіту нема; Перцов Давид Аронович — трирічна конторсько-торговельна школа в Дніпропетровську…[624] Певна річ, люди з університетською освітою та вченими званнями, скажемо так, не викликали симпатії у напівграмотних чекістів, подібних до перелічених вище. І все одно: складається враження, що ненависть більшовиків до Зерова мала якусь додаткову, складнішу мотивацію, ніж у випадку «простих» українських інтеліґентів «старої», а згодом і «пролетарської» формації, які підлягали ліквідації «на загальних підставах».

Безпардонні наскоки в пресі та різні за мірою абсурдності звинувачення на адресу Миколи Зерова, хамські за тоном і брехливі за своєю суттю, почали звучати від самого початку утвердження влади більшовиків в Україні, тобто з 1920 року, — хоч, здавалося, у них мали бути серйозніші проблеми, ніж нападки на скромного викладача гімназії, а потім баришівського технікуму, що не належав до жодної з партій, не входив до Центральної Ради (звичайно, ті кількасот депутатів цього демократично обраного українського парламенту, які не пішли на еміґрацію, були, як це показав С. Білокінь, фізично винищені[625]), взагалі не був політичним діячем. Ось як відгукнувся схований за псевдонімом рецензент газети «Вісті київського губревкому» (1920, 26 листопада) на упорядковану Миколою Зеровим антологію «Нова українська поезія»: «Котляревський, Франко, Грінченко не є поетами в нашому розумінні. Ми, громадянине Зеров, уже виросли з тих термінів, якими ви годуєте своїх гімназіальних учнів». І це був тільки початок. З 1920—1921 і до 1934—1935 років, до самого арешту, кампанія в пресі проти Миколи Зерова не вщухала. В цьому цькуванні найбільше відзначилися літератори, що постійно співпрацювали з органами партійного офіціозу — газетами «Більшовик» і «Пролетарська правда», отже, непогано орієнтувалися в настроях верхівки КП(б)У. Першим тут слід згадати Якова Савченка з його циклом статей «Українська неокласика» в «Більшовику» (вересень 1923 року) та низкою інших «викривальних» писань, а також Д. Загула, С. Щупака, П. Колесника, І. Ле, В. Коряка, О. Демчука, А. Лісового та іже з ними.

Але, крім цієї ідеологічної челяді, ми подибуємо й імена більшого калібру. Політичні звинувачення на адресу Миколи Зерова не раз кидав Андрій Хвиля — це вже був досить помітний функціонер режиму. Ще крупніший більшовицький бонза Лазар Каганович, на той час сталінський намісник в Україні, заявив, що Зеров «дириґує» діями М. Хвильового та О. Шумського — лідерами «націонал-ухильницької» внутрішньопартійної опозиції[626]. Головний «українізатор» і нарком освіти УРСР Микола Скрипник також узяв по змозі участь у «викритті» Миколи Зерова, — наприклад, у 1926 році він назвав автора «Камени» представником новонароджених ідеологів української нової буржуазії[627], — проте по-більшовицькому пильний С. Щупак навіть і це примудрився поставити на карб наркомові, який щойно пішов із життя: «Тов. Каганович оцінює Хвильового 1926 року, як підголоска буржуазії, з яким потрібна рішуча боротьба. А тов. Скрипник переключив увагу на Зерова»[628]. Нарешті, як не згадати Панаса Любченка, колишнього боротьбиста і майбутнього громадського обвинувача на процесі «СВУ», секретаря ЦК КП(б)У і голову раднаркому УРСР, який, висловлюючись про Миколу Зерова, вже тоді показав себе примітивним фальсифікатором: текстуально перекрутивши окремі зеровські поетичні рядки, він, як водиться, відкоментував їх у дусі звичайної для тих років вульґарно-соціологічної демагогії[629].

Це були виступи «вождів». Але є й «партійні документи». Так, у постанові червневого (1926 р.) пленуму ЦК КП(б)У «буржуазній групі» неокласиків інкримінувалося намагання ні більше, ні менше, як відродити буржуазний лад, капіталізм. А в «Тезах ЦК КП(б)У про підсумки українізації» (1927 р.) цю думку було додатково розвинуто: «Тепер серед українських літературних груп типу неокласиків і в колах вищої інтеліґенції спостерігаємо ідеологічну роботу, розраховану якраз на задоволення потреб української буржуазії, що зростає. Характеристичне для цих кіл є прагнення скерувати економіку України на шлях капіталістичного розвитку, держати курс на зв'язок з буржуазною Європою, протиставляючи інтереси України інтересам інших радянських республік»[630].

Саме з приводу цих «партійних документів» Павло Филипович написав свою напівіронічну «Епітафію неокласикові»:

Не Райн, не Волга, не Дніпро, не Вісла —

Його сховає вічності ріка.

Прощай — неокласичну руку стисла

Після Європ досвідчена рука.

Десь Дорошкевич з ним вітався кисло,

Не раз скубла десниця Десняка.

Кінець! Мечем дамокловим нависла

Сувора резолюція ЦК.

Дарма що він, у піджаку старому,

Пив скромний чай, приходячи додому,

І жив працівником з юнацьких літ, —

Он муза аж здригнулась, як почула,

Що ті переклади з Гомера і Катулла

Відродять капіталістичний світ[631].

Здавалося б, маємо в цьому сонеті збірний портрет «неокласика», та все ж, гадаю, тут ідеться передусім про Зерова: інші поети «п’ятірного ґрона» античної поезії не тлумачили[632], — а от Зеров Катулла перекладав, а Гомера переспівував у таких сонетах, як «Лотофаги», «Лестригони», «Телемах у Спарті».

Може, це парадокс, але ключ до розуміння реальних причин більшовицької ненависті до Миколи Зерова дає сам П. Колесник, чи не найзатятіший викривач і поборювач автора «Камени», — хоч це, здається, ніяк не входило в його плани. В уже згадуваній його статті-пасквілі «Плач Ярославни…» автор повністю цитує коротеньку рецензію Миколи Зерова на брошуру Юрія Тищенка «Хто такий В. Винниченко» (Книгар. — 1918. — № 7. — Стовп. 401) і грізно виділяє курсивом дещо з зеровського тексту. Процитую початок рецензії і я, зберігаючи Колесникові курсиви: «З'явилася ця брошура в тривожні часи більшовицької пропаґанди проти «буржуазної» Ради й уявляє з себе популярну апологію Винниченка, як щиро демократичного діяча. Перші сторінки її присвячено полеміці з більшовиками (показується їхній централізм і непристойні способи боротьби, як обкидання болотом політичних противників), — середина розповідає життя Винниченка до початку війни і показує дійсну вартість більшовицьких нападів на «буржуазний» характер його діяльності…» Звичайно, в 1934 році наведені тут Колесникові курсиви означали, що Зерову в більшовицькому царстві не жити, а значить, не жити взагалі. Разом з тим звернімо увагу на ось таку фразу пасквілянта: «Немає тут жодної рації переглядати десятки статей і рецензій Зерова цього періоду, друкованих у націоналістичній періодичній пресі». Гадаю, у нас є всі підстави до цього Колесникового побажання не прислухатись. І ось чому.

Була у статтях Миколи Зерова 1918—1919 років одна тема, що про неї всі незліченні Колесники й Коряки, всі Щупаки, Новиченки й Шамоти воліли мовчати, ще й як мовчати, думаю, дбаючи більше про власну, аніж про державну безпеку. У низці своїх публікацій у періодиці «революційних» років Микола Зеров виступив проти більшовицького терору — проти перших безсудних розстрілів української інтеліґенції. Він писав про це сам (і не тільки в своєму журналі), а як редактор «Книгаря» вміщував на сторінках цього часопису матеріали інших авторів на цю тему. Інакше кажучи, Зеров використав ті невеликі леґальні можливості, які мав, для оприлюднення правди про перші злочини нового режиму.

Ось, наприклад, у журналі «Вільна українська школа» (1919. — № 1—3. — С. 70) Микола Зеров пише про вбивство свого колишнього колеґи, вчителя Златопільської гімназії, викладача латинської мови і українознавства Антона Андрійовича Пінчука: «Головою виконкому був він і пізніше, вже після того, як в Златополі відбувся — на початку травня ц. р. — величезний єврейський погром. Жертвою цього погрому до певної міри став і сам А. А. Людина гуманна і дуже толерантна в національній справі, він скільки міг боровся проти погромної аґітації… І, одначе, це не завадило комусь вказати на нього, як на одного з організаторів погрому: «український шовініст», він, на думку доморослих наших комуністів, мусив бути «погромщиком». Заарештували його червоноармійці з наказу голови «карательного отряду» на сході біля волості. Повезли на вокзал (ст. Новомиргород) ніби для переговорів з «штабом отряда» і по дорозі покінчили з ним, — очевидно, «в порядке предательского убийства». Для українського провінціального учительства, такого небагатого порівнююче на культурні сили, смерть А. А. тяжка і прикра втрата… Це втрата людини чесної і чистої, з міцними переконаннями і ясним курсом громадської праці». У газеті «Слово» (1919, 1(14) жовтня) Зеров писав про цю ж подію так: «Серед тієї крові, що сторіками пролилася цим літом на Україні, — чи то наслідком нечуваних погромів, чи то «в порядке красного террора», від незліченних «карательных экспедиций» — безконечно дорогою і пам'ятною для нас повинна бути кров тих маловідомих (для центрів) і скромних робітників, що були опорою української ідеї на периферії. Безвісні жертви страшного літа, цього воістину «времени лютого», вони десятками гинули по повітових ЧК та під кулями «карательных» команд, і ми тільки випадково, іноді через два-три місяці, дізнаємось про їх сумну долю… Як голова виконкому, А. А., оскільки то було можливо, стояв в опозиції комунізму. І тому, коли в Златополі розгулявся страшенний єврейський погром, викликаний до певної міри глупотою містечкових комуністів, — політичні вороги почали вказувати на А. А., як на одного з організаторів погрому, дарма що небіжчик ввесь час боровся з погромною аґітацією і користався довір'ям єврейської людності. Арештовано його було комуністичним отрядом на волосному сході, причому карателі запевнили громаду і самого А. А., що ніяка небезпека йому не загрожує, і, не вважаючи на те, убили за містечком по дорозі до вокзалу. Тіло його поховано було тільки на шостий день після смерті, вже по від'їзді «експедиції». Яка страшна, навіть для нашого часу, смерть! І як багато тепер таких могил на Вкраїні!»

Процитую ще два некрологи, написані Миколою Зеровим і опубліковані в «Книгарі» (1919. — № 25—26. — Стовп. 1777—1778; 1781).

«Не стало Віктора Дмитровича Петрушевського, одного з директорів видавництва «Час». Покійний був жертвою провокації, що такого розвитку досягла за наших сумних часів, і, можна думати, жертвою неповинною. Людина далека од активної політичної роботи, книгар і видавець, він був притягнутий до слідства й розправи «Чрезвычайной Комиссии» як обвинувачений в організації чергової «контрреволюційної змови» і через три тижні після свого арешту розстріляний у ВУЧК на Катерининській вул. 18 червня ц. р. … Смерть В. Д. — тяжка втрата для української книжної справи, взагалі небагатої на відданих і діяльних робітників».

«В ніч з 12 на 13 липня ц. р. Одеською чрезвичайною комісією розстріляний «в порядке красного террора» б. главноуправляючий справами мистецтва і національної культури Петро Яковлевич Дорошенко». Далі Зеров подає короткий життєпис і перелічує заслуги вбитого перед українською культурою.

У редаґованому Миколою Зеровим «Книгарі» повідомлялося також про вбивства червоноармійцями або чекістами одного з засновників видавництва «Час» лікаря Михайла Орловського, видатного художника Олександра Мурашка, відомого вченого, педагога і діяча Київської громади, видавця «Киевской старины» Володимира Науменка, знаного вченого-геолога, професора Київського університету Петра Армашевського…

Можна не сумніватися, що Микола Зеров — і як автор цитованих вище статей про червоний терор, і як редактор часопису, де ці й подібні повідомлення-некрологи друкувалися, на території, контрольованій більшовиками, був приречений. Його фізична ліквідація як «контрреволюціонера», «петлюрівця», «класового ворога» стала тільки питанням часу, обставин — та ще, можливо, якихось міркувань влади, про які ми не можемо сказати нічого конкретного і мусимо обмежуватись лише більш або менш вірогідними припущеннями.

У «Спогадах про неокласиків» Юрія Клена є промовистий епізод, який дає підстави думати, що Зеров цілком реалістично оцінював свою ситуацію. Я маю на увазі наліт на Баришівку пирятинської міліції («влітку 1921 року», а точніше, в «спечний червневий день»), коли було заарештовано більшість місцевої інтеліґенції. Як пише Юрій Клен, «Зерова на той час у Баришівці не було, і він уникнув арешту»[633]. Схоплених (майже всіх вчителів містечка) було вивезено до Полтави, їх тримали у в'язниці, зокрема в камері смертників, близько місяця. «На допити водили вночі… Було нас там людей з 60. Швидко зорганізувався хор, бо голоси були добрі. Найчастіше співалося «Не пора», а тоді «Ще не вмерла» і «Заповіт». Більшість тих, що з нами сиділи, була розстріляна»[634]. Автора спогадів та ще якусь частину ув'язнених врятувало клопотання В. Г. Короленка. Постає питання, чи допомогло б його заступництво, якби серед заарештованих був Микола Зеров? Нагадаю, того ж 1921 року чекістами були вбиті композитор Микола Леонтович і (якщо вірити датам у їхніх паперах) поет Грицько Чупринка. Я, цитуючи Юрія Клена, не випадково вказав час облави в Баришівці: «червневий день» 1921 року. Досі, здається, ніхто не звернув уваги на збіг у часі цієї події із датою написання сонета Миколи Зерова «Чистий Четвер»: 29 червня 1921 року. Можна припустити, що ця подія дала Зерову емоційний поштовх до написання вірша. Баришівські арешти української інтеліґенції, вкупі з полтавськими розстрілами, були новою хвилею того, про що він писав у 1919 році, коли люди «десятками гинули по повітових ЧК та під кулями «карательных» команд…» А в сонеті — що ж, там усе сказано. Отже, я тлумачив би його не лише як недобре передчуття, а й як тверезу оцінку того, що діється навколо і чого мають чекати і сам Микола Зеров, і його друзі, колеґи та однодумці (курсив мій. — М. М.):

…Навколо нас — кати і кустодії,

Синедріон, і кесар, і претор.

Це долі нашої смутний узор,

Це нам пересторогу півень піє,

Для нас на дворищі багаття тліє

І слуг гуде архієрейський хор.

Отже, в червні 1921 року Зеров уникнув арешту, а можливо, й розстрілу. Після 1921 року на зміну безсудним розстрілам, що їх досить легко було списати або на «боротьбу з бандитизмом», або на «злочини бандитів» (як це, наприклад, десятками років повторювано з приводу вбивства Леонтовича), прийшла підготовка численних судових процесів над групами «контрреволюціонерів», «решток експлуататорських класів», «терористів», «націоналістів», «іноземних наймитів» тощо. За якоюсь частиною цих «справ» дійсно стояла певна реальність, — адже нова влада не спиралася на більшість українського народу; частина українців, коли для цього складалися умови, проводила проти більшовиків боротьбу. (Влада називала таких людей «бандитами», тим самим ніби натякаючи на власну леґітимність, якої у більшовиків насправді не було й бути не могло). Проте, судячи з усього, дедалі більше «контрреволюційних груп» формувалося самими репресивними органами, і фальсифікованим процесам, покликаним додатково тероризувати населення, надавалося дедалі більшої ваги і розголосу. Місце безсудних убивств заступили вбивства через судову процедуру, нехай як завгодно фальсифіковану і формальну. Найвідомішою з таких сфабрикованих «справ», безперечно, був процес «Спілки Визволення України» (обвинувачених було 45 чоловік, але насправді на Україні були заарештовані тисячі й тисячі), проте не слід забувати й багатьох менш резонансних сфабрикованих справ: відбувалися процеси над такими «антирадянськими структурами», як «Боротьбистська змова», «Український повстанський комітет», «Польська військова організація», «Спілка Кубані і України», «Блок українських націоналістичних партій», «Київський обласний центр», «Українська національно-козацька партія», «Українська військова організація» т. д., і т. п.[635]. Правдива історія цих процесів досі не написана. Фабрикація їх, за всієї позірної різноманітності, була досить однотипна. Звичайною практикою за цих умов було створення (із заздалегідь підібраних для цього жертв) «терористичних груп», які прагнули одного: здійснивши замахи на більшовицьких вождів, відновити буржуазний лад, відірвати Україну від «братньої сім'ї народів» і запродати її західним імперіалістам.

У випадку Миколи Зерова перед партійними та репресивними органами так само стояло завдання — створити контрреволюційну групу на чолі з ним, лідером. До такої групи, певна річ, могли і повинні були увійти літератори та науковці, близькі Зерову за духом, творчим спрямуванням, нарешті, за віком, освітою, родом діяльності. Щоб товариський гурт, дружнє коло приятелів перетворити на «організацію» (це вже згодом її зроблять і «контрреволюційною», і «терористичною»), треба було знайти цим людям відповідну назву — причому не позбавлену правдоподібності: вона не повинна була відлякувати самих майбутніх «учасників групи». Таку назву було знайдено (точніше, запозичено в однієї маловідомої російської групи поетів) і накинуто Зерову, Филиповичу, Драй-Хмарі, Бургардтові і Рильському. Слово «неокласики» сказав уголос і привселюдно один не дуже помітний чоловік з оточення названих тут поетів (до цього «суперрозвідника» ми далі не раз повернемось) — причому на той момент вони ще навіть не всі були знайомі між собою. Це слово негайно, мов за помахом магічної палички, було підхоплене більшовицькою пресою (іншої вже не було) і розтиражоване в безлічі друкованих матеріалів: як це відбувалося, легко простежити за тогочасними газетами, починаючи з червня 1923 року.

Поети не дуже й відмагалися[636], не доглянувши в цьому чогось особливо лихого, бо й етикетка була підібрана вдало. Справді, який поет у глибині душі не хоче стати класиком? А крім того, кожен з п'яти так званих «неокласиків» мав свої, індивідуально окреслені стосунки з високою класикою. Наприклад, Микола Зеров, звертаючись до справжніх класиків, грецьких і римських, в однойменному сонеті висловився так:

Ви вже давно ступили за поріг

Життя земного, лірники-півбоги,

І голос ваш — рапсодії й еклоги

Дзвенять у тьмі Аїдових доріг.

І чорний сум, безмовний жаль наліг

На берег наш, на скитські перелоги —

Невже повік не знайдете спромоги

Навідатись на наш північний сніг?

І ваше слово, смак, калагатíя

Для нас лиш пóрив, недосяжна мрія

Та гострої розпуки гострий біль.

І лиш одна ще тішить дух поета,

Одна відроджує ваш строгий стиль —

Ясна, дзвінка закінченість сонета.

Втім, самі поети, що їх було найменовано «неокласиками», так себе не називали, хіба що відсторонено або іронічно, наприклад, у тому ж самопародійному «Неокласичному марші» або в наведеній вище іронічній «Епітафії неокласикові» Павла Филиповича.

Ось як про це згадували вони самі, — звичайно, ті, хто дожив до можливості згадувати.

Максим Рильський: «Треба прямо сказати, що досить невиразний термін «неокласики» прикладено було випадково і дуже умовно до невеликої групи поетів і літературознавців, які гуртувалися спершу навколо журналу «Книгар», а пізніше — навколо видавництва «Слово»[637].

Юрій Клен: «Під час нашого побуту в Баришівці Зеров їздив якось до Києва, де відбулася літературна вечірка[638], в якій взяли участь — він, Филипович і Рильський. Немов випадково (курсив мій. — М. М.) кинуто було про тих поетів слово «неокласики». Вони його не зреклися, і назва та пристала до них»[639].

Микола Зеров часом вживав термін «неокласицизм», «неокласики» починаючи з 1923 року (див. хоча б його огляд «Українська література в 1922 році») — але, звичайно, не в розумінні літературної організації, а на позначення специфічного співвіднесення творчої манери Максима Рильського та Павла Филиповича з класичними традиціями на одному з етапів їхнього поетичного становлення. За словами Зерова, «неокласики» «ніколи не заходжувались коло утворення «школи». Даючи повний простір один одному, вони ніколи не окреслювали спільної для всіх рамки… от чому вони воліють свою назву «неокласики» брати в лапки… «Неокласики» гадають, що грецькі і римські автори можуть бути корисні в справі утворення «великого стилю», але вони ніколи не вважатимуть, що на давніх авторах їм світ зав’язано»[640]. У листі до Марка Черемшини від 21 березня 1926 року Микола Зеров відзначав: «Школа «неокласиків» не така вже бідна на хист, щоби я міг уважатися за її голову. Не кажучи вже про те, власне, що і «школи» в повному розумінні нема, а єсть кілька приятелів, що раз у раз зустрічаються і яких раз у раз протиставляє собі література інших напрямків. Ядром групи є кілька поетів, але до нас пристають кілька істориків літератури з професорських аспірантів, кілька критиків і один початкуючий прозаїк. З симпатичними елементами нас можна нарахувати чоловік 12»[641].

Наведу також свідчення відомого свого часу викривача «СВУ» та «борця за радянську літературу» енкаведиста Льва Соломоновича Ахматова: «На судовому слідстві свідок Зеров, між іншим, заявив, що у нього є сумнів, чи існує школа неокласиків, і сказав: «Я можу послатися, як, до певної міри, на ознаку, що до такого висновку приходить загальнолітературна думка»[642].

Що «неокласики» — це таки справді був гурт приятелів, а не художній напрямок, і тим більше не літературна організація, підтверджується ще й тим фактом, що в українській поезії 1920-х років було декілька поетів, першорядних майстрів, які мали б певні підстави вважатися «неокласиками», якби біографічно належали до цього приятельського кола — «п’ятірного ґрона»; проте сталося інакше. Я маю на увазі, по-перше, Володимира Свідзинського, видатного і глибоко самобутнього поета, майстерного перекладача комедій Аристофана та уривків з поем Гесіода та Овідія (серед «неокласиків», нагадаю ще раз, римлян ніхто, крім Зерова, не перекладав, а греків не перекладав і Зеров). По-друге, це Микола Бажан періоду «Різьбленої тіні», — говорячи про філігранні сонети цієї книжки, пильний Л. Новиченко навіть через півстоліття обережно випоминав їхньому авторові «спокуси статично-мальовничого ередіанства»[643] (звичайно ж, Новиченкові тут не без підстав ввижався ненависний Зеров — творчий взірець для молодого Бажана в якусь мить його поетичного розвою). По-третє, це Євген Плужник у поемі «Канів» — чисто «неокласичній» за художньою тканиною: цей твір постав, здається, з Плужникового азартного бажання «самого Ірода переіродити» — «самих неокласиків перенеокласити».

Так чи інакше, група «неокласиків» була владою «грамотно» сформована і відразу ж стала об’єктом постійних «критичних» нападок, звинувачень, цькування, погроз, що супроводжувались фальсифікацією всякої реальності. П’ятьом поетам накидався облудний жупел «буржуазності»; перед «пролетарською громадськістю» їх зображувано «націоналістичними» і «консервативними» «жерцями чистої краси» і ворогами пролетаріату. Зрештою група «неокласиків» була визнана контрреволюційною терористичною організацією, мало чим відмінною і нічим не кращою від якого-небудь «правотроцькістського центру». Освальдові Бургардту як етнічному німцеві пощастило еміґрувати. Максим Рильський став на «партійні рейки», уцілів і таки здійснив свій життєвий подвиг у єдино можливій царині — як неперевершений майстер перекладу. Микола Зеров і Павло Филипович були розстріляні, Михайло Драй-Хмара загинув на Колимі.

Мені вже доводилося писати (в примітках до двотомника М. Зерова 1990 р.), що в 1947 році М. Рильський, ставши жертвою чергової кампанії, спрямованої проти діячів української культури, змушений був каятись у неіснуючих гріхах на сторінках київської «Літературної газети». Проте від друзів-«неокласиків» він не відмежувався і значення їхнього не став заперечувати, як того від нього вимагали організатори кампанії. У редакційному коментарі газети до листа Максима Рильського зокрема читаємо: «Дає аполітичну оцінку ворожій буржуазно-націоналістичній організації (а не «гуртку») неокласиків».

* * *

Наступні сторінки можуть здатися відступом від нашої головної теми, — та насправді цей відступ наблизить нас до з’ясування недостатньо висвітлених моментів біографії Миколи Зерова. На деякі з поставлених питань вже, мабуть, неможливо дати задовільну відповідь; проте важливою може виявитись сама їх постановка.

У 1944 році Юрій Шерех написав (і в 1944—1946 роках опублікував) цикл статей «Леґенда про український неокласицизм»[644]. У першій статті циклу («Теза») він коротко сформулював свою провідну думку: «Ми хочемо довести, що неокласицизму як літературно-мистецької школи в 20-ті роки на Україні не було. Що традиційне твердження про Миколу Зерова, М. Рильського, П. Филиповича, М. Драй-Хмару та О. Бургардта (Юрія Клена) як про неокласичне «ґроно п'ятірне нездоланих співців», поскільки говориться не про групу приятелів, а про літературно-мистецький напрям, є леґенда». Думка, як на мене, беззаперечна; довести ж її тим простіше, що, нагадаю, те саме твердив свого часу і сам Микола Зеров, причому робив це з різних нагод, у різних своїх текстах (дещо я вже цитував у цій статті). Проте в Шереховій праці, певна річ, є свій резон: леґенда поборюється тим краще, чим ґрунтовніше її спростовують; ми ж маємо справу все-таки з леґендою поліційною, зловмисно витвореним міфом. У другій статті-розділі циклу («Риси») Юрій Шерех уточнив, який зміст він вкладає в термін «неокласицизм»: намагання сприймати світ об'єктивно, уникання суб'єктивного і злободенного; відтворення світу як гармонійної, врівноваженої системи, нахил до статичності; рух — тільки врівноважено-ритмічний, основа сприймання світу — раціоналістична, пластична довершеність «безрушної форми»; сама форма — симетрично-врівноважена, словник — цурається дисгармонії, прозаїзмів, неологізмів; класицистові притаманне замилування в традиційних алегоріях, особливо антично-міфологічного походження; книжність, кабінетна очитаність і вченість. Ось що таке, за Юрієм Шерехом, «неокласицизм». В усьому переліченому є, звичайно, своя частка істини, особливо якщо говорити про високу культуру, про дорадянську освіченість[645], велику обізнаність п’яти названих поетів зі світовим письменством, знання традицій, любов до класичних форм, прагнення віднайти в дисгармонійному світі гармонійні начала власної творчості, спираючись на досвід великих попередників. Тільки ж багато чого з переліченого Юрієм Шерехом — у поезії Миколи Зерова, Рильського і інших поетів, названих «неокласиками», ніколи реально не існувало. Тим легше Юрію Шерехові було, вказавши на безсумнівну невідповідність їхнього поетичного доробку — не ними складеному перелікові «неокласичних» рис і цнот, показати, що «неокласиками» вони не були. Все так; та тільки чи не нагадує це славетну Гамлетову формулу (цитую в перекладі Леоніда Гребінки): «Всій Данії повік не знать злочинця, який не був би злодієм запеклим»[646]?

За всієї своєї поваги і до постаті Юрія Шереха, і до його визначного мовознавчого і літературознавчого доробку, і не забуваючи його загалом високої оцінки, даної поетичному доробкові Миколи Зерова, разом з тим рішуче вважаю, що вживати стосовно віршів автора «Камени» такі означення, як «потужний струмінь літературщини», «замилування в холодній формі», «поєднання песимістичних настроїв, настроїв самотності, розчарованості й часто навіть розгубленості саме з класицистичною мертвою формою»; «елементи мертвості… в поетичному світосприйманні Зерова», — це, сказати б, зовсім не та розмова. Звичайно, щось подібне нам траплялося читати у Новиченка — але у Шереха? Коли ж Юрій Шерех пише, що «школа Зерова не стала провідним, передовим напрямом у нашій поезії», а «ґроно п'ятірне» так і не стало єдиною монолітною, консолідованою літературною школою, лишившися тільки гуртком приятелів», — то тут можна тільки руками розвести і запитати: хіба «тільки гурток приятелів» — це так мало в напівзнищеному масовим терором суспільстві, де жили і гинули ці поети? (Сам же Юрій Шерех реалістично описав цей час і це життя у своїх спогадах). Хіба в СРСР колись існувало середовище для вільної конкуренції поетичних напрямів і угруповань, внаслідок якої можна було б стати або не стати «провідним, передовим напрямом»? Хіба взагалі в історії літератури, не тільки нашої, а й світової була відома хоч одна «монолітна консолідована літературна школа»? І, нарешті, що таке «передовий напрям» у літературі? Боюся, що подібні пасажі свого часу й дали підстави, наприклад, В. Державинові закидати Юрієві Шереху «неоплужанство».

Зрозуміло, що цикл «Леґенда про український неокласицизм», написаний у середині 1940-х років, несе на собі помітний відбиток свого часу: не слід забувати, що в 1944—1946 роках Михайло Орест ще не здійснив видання наявних у нього зеровських текстів; взагалі, тогочасний рівень знань про Миколу Зерова та поетів його кола був незрівнянно нижчий, аніж тепер. Отже, й підходити до Шерехових праць 1940-х років слід об'єктивно-історично, з урахуванням часової перспективи. Іншими словами, навряд чи варто, оцінюючи «Леґенду про український неокласицизм», ставити їй сьогоднішні вимоги.

Зовсім інша річ — стаття Юрія Шереха «Шостий у ґроні. В. Домонтович в історії української прози» (1984; опубл. 1988)[647]. Викликає заперечення саме та її частина, де автор робить спробу якось обґрунтувати заявку самого Віктора Петрова — Домонтовича на місце «шостого» у «п'ятірному ґроні». Високий авторитет Юрія Шереха став причиною того, що атестація Петрова як «шостого неокласика» нині некритично повторюється багатьма авторами, як щось само собою зрозуміле. А тим часом немає нічого дальшого від істини. Я беруся за спростування головної тези Шерехової статті хоча б тому, що не хочу уподібнитися учням великого Аристотеля, котрі, як відомо, протягом століть бачили у комах рівно стільки пар ніг, скільки назвав учитель, а не скільки дала їм природа. Крім того, гадаю, що хибне тлумачення ролі В. Петрова в літературному житті 1920—1940-х років неминуче призводить до аберацій у висвітленні істотних моментів у біографії Миколи Зерова, та й не лише його самого.

Само собою зрозуміло, що в доробку В. Петрова важко, або й неможливо знайти щось із «рис неокласицизму», перелічених Юрієм Шерехом. Але це ще нічого не доводить: вони — поети, він — прозаїк; чому б йому не бути шостим у приятельському гурті? Отже, як до його кандидатури ставилися п’ятеро поетів?

Ні Зеров, ні Филипович, ні Драй-Хмара, ні Бургардт, ні Рильський ніколи Петрова «шостим неокласиком» не вважали і не називали. Драй-Хмара, якому належать слова про «п'ятірне» ґроно (а не шестірне), говорив про «співців», тобто поетів, тоді як Петров був науковцем і прозаїком-початківцем. Те саме в цитованому вище листі Миколи Зерова до Марка Черемшини: «Ядром групи є кілька поетів» (курсив мій. — М. М.). «Початкуючий прозаїк», якого Зеров згадує в цьому листі серед симпатиків, — це, можливо, й був Петров (якщо в 1926 році він уже почав писати прозу), але це міг бути й хтось інший. В усякому разі, місце Петрова серед дванадцяти («п'ятірне ґроно» поетів плюс чоловік сім «симпатичних елементів») сумнівів не викликає.

Взагалі ж окреслити коло тих, хто був тоді з «неокласиками», хто складав їхнє найближче оточення, не так уже й важко. Перший серед них — це, звичайно, літературознавець Борис Якубський (1889 — близько 1945), чия кімната біля Сінного базару (нині Львівська площа) правила за місце зустрічей майбутніх «неокласиків»[648]. Був боярином з боку Миколи Зерова на його весіллі. Зеров присвятив йому вірші: українською — «Аристарх», російською — «Живем мы жизнью многотрудною…» і «Какая радость, Вы поймете»… (цикл «Барышевка», №№ 2, 3). У зеровському колі Б. Якубського так і називали — «мудрим Аристархом». Під час німецької окупації він перебував у Києві, з наближенням радянських військ не зробив спроби виїхати на Захід. У 1945 році його сліди губляться. Про те, що він був фізично знищений радянськими репресивними органами, непрямо свідчить той факт, що протягом кількох повоєнних десятиліть його прізвище (хоча б як редактора «книгоспілчанського» 10-томника творів Лесі Українки) не згадувалось. Так, у «Вибраному» М. Зерова 1966 року цензура викреслила присвяту Б. Якубському — у вірші «Аристарх»[649]. Інші «симпатичні елементи» так або інакше названі в «Неокласичному марші». Ось вони. Літературознавець, прозаїк і публіцист Михайло Могилянський (1873—1942) — йому єдиному і найстаршому з «симпатиків» у «Марші» довірено співати solo. Літературознавець Ананій Лебідь (1898—1937), що проходив по тій же «справі», що й М. Зеров, і розділив його долю. Мовознавець Григорій Голоскевич (1884—1935), засуджений на процесі «СВУ». Історик літератури, шевченкознавець Михайло Новицький (1892—1964), у «Неокласичному марші» — «де Бальмен». Віктор Петров (1894—1969) — літературознавець, етнограф, археолог і прозаїк, у «Неокласичному марші» його названо «Сковородою», як автора розвідки про мандрівного філософа. Видавець, перекладач, журналіст Сергій Титаренко (1889—1976)[650], заарештований 1929 року у справі «СВУ» і висланий до Воронежа; під час війни еміґрував на Захід, жив у США. Крім того, в «Марші» ще згадується «Сашуня» — педагог і літературознавець Олександр Дорошкевич (1889—1946), товариш М. Зерова з університетських років і також, безперечно, належний до цього кола, але тільки до 1926 року, коли він недвозначно наблизився до «правильної», офіціозної позиції і з дружнього гурту вибув. Отже, перелічені сім чоловік (О. Дорошкевич у рахунок не йде), судячи з усього, якраз і були «симпатичними елементами», згаданими в зеровському листі до Марка Черемшини.

Місце В. Петрова додатково визначив Юрій Клен у своїх «Спогадах про неокласиків»: за його словами, Петров «дуже близько стояв до тої групи»[651], — тобто належав до числа «симпатиків», названих у «Неокласичному марші», поряд із М. Могилянським, Г. Голоскевичем, С. Титаренком та іншими.

Про своє входження шостим до складу «п'ятірного ґрона» В. Петров заявив 1948 року — тільки після смерті (1947 р.) останнього з «неокласиків», який міг би це авторитетно спростувати — Освальда Бургардта. (Зі зрозумілих причин Максима Рильського можна було не брати до уваги: у 1947—1948 роках та й пізніше він, як ми бачили, не міг говорити про «неокласиків» того, що думав).

Яке ж обґрунтування дає В. Петров своєму вступові до давно розгромленого гурту? У своїх спогадах «Болотяна Лукроза» (їх цитує Юрій Шерех у статті «Шостий у ґроні») він пише так: «Ще в Києві почалась співпраця й приятелювання Зерова й Филиповича. Року 1920 перекреслились життєві шляхи Ю. Клена й Зерова. Року 1923 (насправді 1922. — М. М.) я, волею долі, опинився в Баришівці. З поворотом до Києва р. 1923 і з переїздом восени того року Рильського з Романівки зав'язалася наша дружба з ним. Дещо пізніше приїхав з Кам'янця Михайло Драй-Хмара. З цим коло було завершене». Далі, — за словами Юрія Шереха, — все було просто: «Хронологія формування групи: Зеров — Филипович — Клен — Домонтович — Рильський — Драй-Хмара. Сума: не п'ять, а шість. І Домонтович стоїть ближче до початку групи, ніж Рильський і Драй-Хмара. П'ять у сонеті Драй-Хмари окреслює кількість поетів, не склад групи. Ґроно було шестірне».

Хай нас не вводять в оману ця арифметика і ця хронологія. Вони не витримують перевірки логікою.

Одразу ж напрошуються декілька запитань. Оскільки, як я вже згадував, за життя поетів «п'ятірного ґрона» Петров нічого подібного не заявляв, а ніхто з них, у свою чергу, «шостим» його не називав, чи не доречніше було б говорити про звичайнісіньке — постфактум — самозванство Петрова? І невже досить «волею долі опинитися в Баришівці» (що це була за «воля долі» — окреме і небезінтересне питання), щоб стати в один літературний ряд із неперевершеними майстрами поетичного слова — Зеровим, Бургардтом, Рильським, — при цьому, наголошую, не вміючи писати віршів? Зрештою, хіба в Баришівці, а згодом і в Києві не «опинялися» інші люди — друзі, знайомі, приятелі, які, звичайно, на належність до «ґрона» ніколи не претендували? (От хоч би й згаданий вище Сергій Титаренко: з Миколою Зеровим він познайомився ніяк не пізніше 1911—1912 року, бо працював у редакції часопису «Світло», де активно друкувався Зеров, а потім у «Вільній українській школі», де Зеров також друкував свої рецензії, — тоді, якщо скористатися з «хронологічного» методу, нам запропонованого, Титаренкові, та, певно ж, і Могилянському, і Голоскевичу бути у «ґроні» шостими — восьмими, а Петрову — дев'ятим — десятим?) І, нарешті, що означає: «Цим коло було завершене»? Невже Петров вирішив, що «неокласиків» зібралося достатньо і припинив вступ зайвого елементу?

Є в «Болотяній Лукрозі» Петрова і просто-таки зворушливий пасаж, — не будемо дивуватися, — про дружбу: адже непросто знайти на світі шляхетніше почуття. В. Петров замислюється: «Була дружба, і поза цим не було нічого іншого. (Курсив мій. — М. М.) З чого починається дружба, де її межі?.. Трактат про «неокласиків» був би трактатом про дружбу. Всякий інший виклад був би хибний. Але кожна дружба має свої відміни. Дружби бувають різні. У кожного в «неокласичному» колі вони були свої… Про кожну з дружб треба було б говорити окремо. Одна була дружба Зерова й Рильського й інша — наша з ним»[652]. (Тут, урвавши цитування, запитаю: з ким саме? З Зеровим чи з Рильським?)

Поділюся одним своїм спостереженням. Кожний, хто читає тексти В. Петрова, особливо мемуарного чи науково-популярного характеру, в принципі потребує незалежного підтвердження (а краще — незалежних підтверджень) усього ним сказаного. Якщо В. Петров пише у своїх спогадах, що дипломна робота М. Зерова була студією про козацьких літописців Величка та Самовидця, то будьте певні, що насправді це була розвідка про Григорія Грабянку. Якщо ви читаєте у В. Петрова, що М. Зеров у своїх літературознавчих працях обминув Шевченка, то не сумнівайтеся, що насправді в зеровському «Українському письменстві XIX ст.» Шевченкові присвячено розділи XXVI—XXXIII, а в нашому виданні читач знайде ще з півдесятка шевченкознавчих статей і рецензій М. Зерова. Коли В. Петров цитує передсмертну записку М. Хвильового, то знайте, що насправді Хвильовий написав у ній щось зовсім інше. Коли ж ви почуєте, що В. Петров залишив для нас, окрім усього, ще й нерозгадну таємницю, цього разу ономастичну, свій літературний псевдонім — В. Домонтович, — і вкажуть на незглибиме балтійське коріння цього псевдоніма[653], — то пам’ятайте, що життя набагато простіше: Домонтович — дівоче прізвище Олександри Михайлівни Коллонтай, відомої радянської і партійної діячки. Отож коли Петров описує своїх сексуально небуденних героїнь, відчувається його добре знайомство з її творами. Та повернімося все-таки до дружби, а точніше, до дружби між Зеровим і Петровим. (Адже іншого способу стати «неокласиком», як пояснив сам Петров, і не існувало: не було ні статуту, ні програми, ні членських квитків). Тим більший інтерес становлять незалежні свідчення про цю «дружбу».

Наприкінці 1980-х років у російському журналі «Континент» та в українській «Сучасності»[654] були опубліковані спогади — у вигляді листів до Юрія Шереха — філолога Людмили Антонівни Курилової (у нашому виданні є згадка про неї в листі Миколи Зерова до Зінаїди Єфимової від 21.VII. 1928). Ось що вона пише з цього приводу (подаю у власному перекладі з російської): «Дружба Зерова і Петрова з часом стала здаватися мені віроломною — з боку Петрова; пізніше я дізналася, що він небайдужий до дружини Зерова, Софії Федорівни, цікавої, вродливої жінки… Влітку 1928 року дружина [Зерова] з сином Котиком і нянею відпочивала на дачі під Києвом, куди він приїздив на суботу і неділю. Там же відпочивав і Петров. Як я незабаром зрозуміла, там же й почався роман Софії Федорівни і Петрова. Роман виявився серйозним… Так ішли роки. Микола Костьович знав про те, що дружина його зраджує, і дуже страждав. Але рвати з нею стосунки не хотів через сина, якого любив надзвичайно». Смерть десятирічного Костика була для Зерова, мабуть, найстрашнішим у його житті ударом, після якого він з якоюсь відстороненістю сприймав і свій арешт, і все, що було далі. Існує російський вірш Миколи Зерова, у якому сказано: «Доля страшно заплатила моїй невірній дружині втратою сина». (Вірш наведено в спогадах Л. Курилової).

Може, не бувши надто моральним у стосунках із родиною Зерових, В. Петров лишився чесною людиною в питаннях суспільних, політичних, — та й, зрештою, як учений, чисто фахових?

Є всі підстави відповісти на це неґативно.

Соломія Павличко у своїй книжці про життя і творчу працю академіка А. Ю. Кримського детально розглянула розгромну статтю-рецензію В. Петрова «Науково-політична діяльність А. Кримського»[655]: по суті, це писаний на 147 аркушах донос, у якому вчений зі світовим ім’ям викривається і засуджується В. Петровим як «націоналіст», «опортуніст», «еклектик», для праць якого нібито характерні «безідейність», «безпредметність», «маловартісність». Як пише Соломія Павличко, «драматургія статті Петрова розгортається за таким принципом: рядок Кримського, рядок Леніна (іноді це рядок Сталіна або газети «Правда»), коментар»[656]. В. Петров приписує старшому і за віком, і за посадою колезі (А. Кримський очолював відділ, у якому працював Петров) і реакційність, і «любов до царизму», і «народництво»; за Петровим, А. Кримський був «ідеологом дрібної буржуазії», тому що… читав селянам твори Шевченка. Перелічувати ці та схожі звинувачення можна було б і далі — та який у тому сенс? Скажу лише, що цей текст, без сумніву, відіграв свою фатальну роль: для органів НКВД подібні писання правили за «теоретичне» обґрунтування для фізичної ліквідації жертв — у цьому випадку академіка Агатангела Кримського. І тепер, коли у відомій брошурі Петрова серед переліку жертв більшовизму зустрічаємо ім’я А. Кримського[657], ми маємо всі підстави сказати: серед них є жертви і особисто В. Петрова — цинічного донощика і енкаведистського аґента.

Дальша біографія В. Петрова відома в «пунктирному» вигляді: праця в Академії наук, у 1941 році — евакуація до Уфи, у 1942-му — радянська мобілізація, перекидання через фронт, поява його в Харкові в німецькій уніформі та при зброї, видання журналу «Український засів», життя в Києві під німцями, напівзагадкове листування з майбутньою дружиною — С. Ф. Зеровою[658], присвоєння йому в 1943 році німецького офіцерського звання, втеча на Захід, приятелювання з Юрієм Шерехом, участь у діяльності МУРу, аґентурна праця на радянські спецслужби, співробітництво з «Аркою» та іншими часописами, повернення 1949 року в СРСР, робота в академічних установах Москви і Києва, нагородження (1965 року) радянським військовим орденом, смерть у 1969 році і офіційно-врочистий похорон на гебістській ділянці військової частини Лук’янівського цвинтаря, з військовими почестями, з допущенням на похорон І. К. Білодіда (але нікого більше з Академії). В пам’яті колеґ по академічних інститутах лишилися його розповіді про «розвідницькі завдання»: по-перше, вбити Гітлера, по-друге, очолити український уряд на окупованій німцями території. М. Ю. Брайчевський назвав ці розповіді «зніманням завіси таємничості». Думаю, точніше було б їх назвати байками Петрова, тому що ніякого незалежного підтвердження вони ніколи не мали і не мають. За «очолення українського уряду» він ґарантовано дістав би від ґестапо таку ж кулю в потилицю, як від НКВД, якби спробував очолити щось подібне на території радянській. Що ж до вбивства Гітлера… Звернуся тут ще раз до спогадів Л. А. Курилової: «Сперечаючись з усіма нами (Миколою Зеровим і Людмилою Куриловою. — М. М.), які говорили, що кримська земля іноді тверда, як камінь… і що праця на такій землі тяжка, що дуже важко, хоч і необхідно, користуватися киркою, — Петров сказав, що все це дурниці, наші вигадки «міських мешканців», і що, мовляв, сам він готовий показати нам, як легко і просто працювати киркою… Він взявся за кирку, розмахнувся, і на другому ударі, не розрахувавши, надто високо підняв її і досить серйозно поранив собі лоба… Ми вдвох з Миколою Костьовичем відзначили це епіграмою:

Виктор Петров невозможен:

Все парадоксом губя,

Сделался неосторожен —

Ранил киркою себя».

І цей чоловік запевняє, що вітчизна доручила йому ліквідувати біснуватого фюрера? Ні, для таких справ Лубянка добирала виконавців, які краще володіли кирками та льодорубами. Якщо в цій історії щось і дивує, так це легковірність усіма нами шанованого М. Ю. Брайчевського, та й не його одного. А його темпераментне «слухайте! слухайте!» хіба не означає в даному разі «розвішуйте, розвішуйте вуха»?

Щоб закінчити з байками Петрова і про Петрова (всі вони мають у цій статті якийсь сенс лише тому, що без них лишилися б незрозумілими деякі обставини життя і смерті Миколи Зерова), — скажу про ще один міф: ніби, перебуваючи в еміґрантському середовищі, «аґентурну роботу серед вільних українців він не виконував». Цю думку повторюють, — для більшої переконливості пишучи її великими літерами, — і Юрій Шерех, і інші; повторює її, мов якусь аксіому, і Роман Корогодський. Хочеться запитати: люди добрі, звідки вам це відомо? Сказати щось про це могла б одна тільки Лубянка, але й у цьому, вкрай малоймовірному випадку неможливо було б перевірити, чи це справді так. Поставимо інше запитання: а серед кого ще міг він провадити свою шпигунську, вона ж, якщо завгодно, розвідницька, діяльність? Не за Черчілем же і не за Труменом він шпигував? (Хоч Р. Корогодський і називає його не раз «суперрозвідником», та все ж). Інша річ, що Лубянку еміґраційний МУР (не плутати з московським), припускаю, цікавив не в першу чергу, — хоча дехто з мурівських літераторів, і то не останніх, як відомо, становив для чекістів безсумнівний інтерес — знов-таки, специфічний[659]. Але, повторюю, в якому середовищі, крім еміґрантського, він міг вести аґентурну роботу? А якщо не вів ніякої — за що тоді військовий орден і всі подальші урочистості?

Ризикну висловити своє припущення. Здається, сам Юрій Шерех лишив нам одну ниточку-підказку у своїх спогадах. Цитую, не обминаючи з любов'ю виписаного портрета героя: «Поєднання скепсису, втоми від життя, пересичення культурою, філософії з дитячістю, — може, це й було таємницею його принадності, його чару. Він був Менталітет, старий цинік, що йшов світом, товстенький, на рожевих дитячих ніжках, ще ніби хитаючися на своїх перших несміливих крочках. А було йому вже понад п'ятдесят, і широке розумне чоло його вже не знати де кінчалося, стаючи лисиною на його круглій, ляпоноїдній голові. Коли не рахувати його редакторської активності в «Українському засіві», тільки раз я спостерігав його в діянні. Це було того півріччя, коли він редаґував «Арку». Бажаючи, мабуть, утримати хиткий баланс між МУРом і середовищем «Української трибуни», він старався з усіх сил, запрошуючи до співпраці тих, кого він уважав представниками цього середовища (власне бандерівського. — М. М.), вимагав матеріалів про український резистанс»[660] (курсив мій. — М. М.). А це вже цікаво. Чому раптом у перевтомленого скептика раптом прокинувся інтерес до «резистансу» — збройного опору більшовикам на західноукраїнських землях? Зауважу, «Арка» — часопис аж ніяк не політичний, а артистично-модерний, з потягом до елітарності, підстав для цього не давав. Як видно з контексту, час оцього єдиного спалаху активності Петрова — збирання матеріалів про збройну боротьбу в Україні, — припадає на другу половину 1947 року (бо вже в січні 1948 року, як пише Юрій Шерех, Петров прийшов до нього з візитом, який означав кінець його «діяльного» періоду). В чому ж тут справа?

Відомо, що саме в ці місяці (літо — осінь 1947 року) вся радянська шпигунська мережа, вся беріївська аґентура в Європі «стояла на вухах». Чому? Тому що 30 травня 1947 року Головне Командування УПА віддало наказ кільком бойовим підрозділам прорватися на Захід, в американську зону окупації Німеччини. Цей план, незважаючи на значні втрати, частково увінчався успіхом[661]: так, 11 вересня того ж року бійці сотні «Ударники — 2» в Баварії урочисто склали зброю воякам 8-го корпусу окупаційних військ США. Прорвалася в Німеччину і частина вояків інших сотень УПА. Завдяки цим проривам на Заході стало відомо, що збройний опір в Україні триває. Про це писала світова преса, і резонанс нерівної боротьби українців — без жодної допомоги з боку Заходу, на третій рік після капітуляції Німеччини — звичайно, занепокоїв сталінське керівництво. А якщо так, пік активності всієї радянської аґентури, зокрема й «пересиченого культурою скептика», стає більш-менш зрозумілий.

В літературі висловлювалась думка про безпосередню причетність В. Петрова до загибелі «неокласиків», а значить, і Миколи Зерова. Як пише історик Ярослав Дашкевич, В. Петров — «мабуть, єдина в світі людина, що отримала радянський орден за те, що перебувала в лавах української націоналістичної еміґрації… Петров [збережеться] в історії української культури, як єдиний, що уникнув арешту, член розгромленої при його допомозі Етнографічної комісії ВУАН і як претендент до неокласиків — він подав заявку заднім числом, уже на еміґрації — до тої літературної групи, до винищення якої приклав свої пухкенькі дрібненькі ручки»[662]. Мені здається, що для такого категоричного твердження нема достатніх документальних підстав — принаймні в тій частині, яка стосується Зерова і «неокласиків». У нас нема доносу В. Петрова на Зерова (хоча б такого, як ми бачили щодо академіка А. Ю. Кримського), і тому за «зеровським» пунктом важко його звинувачувати. Зрештою, питання про знищення Миколи Зерова в умовах масового терору вирішувалося зовсім не Петровим, і, цілком можливо, без його участі й допомоги. До того ж ми все-таки занадто мало знаємо про взаємостосунки в трикутнику М. К. Зеров — С. Ф. Зерова — В. П. Петров до 1934—1935 років, тобто до смерті Костика Зерова і арешту М. К. Зерова, як і нічого, або майже нічого не знаємо про відносини між Петровим і С. Ф. Зеровою в довоєнні, воєнні та й повоєнні роки (листи В. Петрова до неї, опубліковані Р. Корогодським, в цьому плані мало що прояснюють).

На те, що Ярослав Дашкевич усе-таки за великим рахунком правий, я бачу лише одну непряму, але промовисту вказівку. У брошурі В. Петрова «Діячі української культури 1920—1940 — жертви більшовицького терору» коротко переказано біографії або обставини репресування понад двох десятків українських письменників. Так от, один-єдиний раз на всю розвідку, і саме у випадку «терористичної групи Миколи Зерова» В. Петров робить спробу вказати на безпосереднього донощика, мало не винуватця всієї справи. Чому все-таки в цьому і тільки в цьому випадку? Зробив він це абсолютно бездоказово і непереконливо. Цитую: «Співробітник Історичного музею Борис Пилипенко саме й дав належні викази щодо «організації», з підписаних визнань якого, як кажуть (курсив мій. — М. М.), і зав'язався вузол справи»[663]. Що ж, «як кажуть» — джерело хоч куди. Що можна сказати з цього приводу? Якщо В. Петров якимсь чином знав слідчу справу «терористичної групи» М. Зерова, якщо був «конфіденційно допущений» до неї, то повинен був би знати й те, що більшість її «учасників» — М. Зеров, П. Филипович, Б. Пилипенко, М. Вороний були зламані тортурами і підписували все, що підсовували їм слідчі, мало не чисті аркуші паперу; а це означає, що всі ті «викази» — суцільні фальсифікати слідства, хоч би чиї підписи там стояли, Зерова чи Пилипенка, або, як це нерідко бачимо, взагалі не було ніякого підпису. Якщо ж В. Петров слідчої справи не знав (що, здається, набагато імовірніше), то він цим самим знов-таки спробував обмовити — кинути тінь на одного із звинувачених (а точніше, засуджених і розстріляних), нібито як на «викажчика», донощика, — знаючи, що той не має і не матиме змоги відповісти. Втім, в обох випадках факт обмови з боку Петрова лишається безсумнівним. (Борис Кузьмович Пилипенко народився в Чернігові 1892 року, науковий працівник Київського історичного музею, 1—4 лютого 1936 року був засуджений до 7 років ув'язнення; 9 жовтня 1937 року особлива трійка НКВД Ленінградської області переглянула справу і засудила його до розстрілу; розстріляний у Сандормоху (Карелія), як і Микола Зеров, 3 листопада 1937 року)[664].

Що ж спонукало В. Петрова, живучи в еміґрації, бездоказово звинувачувати Б. Пилипенка в доносительстві на «терористично-націоналістичну групу, очолювану професором М. Зеровим»? Не беруся відповісти, але думаю, що якраз наклеп В. Петрова (а як інакше це назвати?), і саме в «зеровській» справі, є вагомим арґументом на користь думки Ярослава Дашкевича. Справді, не коханцеві дружини Зерова, не співучасникові розправи над академіком А. Ю. Кримським вказувати пальцем на вигаданого «викажчика». Римляни в таких випадках говорили: «Cui prodest scelus, is fecit» — «кому вигідний був злочин, той його і вчинив»[665].

На низку інших запитань важко або й неможливо відповісти без розкриття архівів спецслужб. Так, наприклад, не знаючи, з якого року В. Петров став аґентом ГПУ, ми не можемо сказати, що означали його приїзд у Баришівку і праця там у 1922—1923 роках — випадковість чи «оперативну розробку» Миколи Зерова та його оточення. Так само і з поетичним вечором 29 червня 1923 року, на якому вперше зібралися разом і читали вірші Зеров, Рильський і Филипович: чи випадково вже наступного дня, 30 червня, В. Петров виступив на засіданні історико-літературного товариства ВУАН з доповіддю «Неокласицизм в українській поезії (Филипович, Зеров і Рильський)» і тим самим уперше приліпив потрібний владі ярлик до цих поетів? Читачі нашого видання, знайомлячись із зеровськими листами, помітять, що В. Петров чомусь з’являвся біля Зерова при його від’їздах із Києва на відпочинок. Отже, що це було: випадковість чи щільний нагляд? Усе це лишається державною таємницею: відомостей про діяльність В. Петрова — в Службі безпеки України, певна річ, немає[666]. Таким чином, засекреченими лишаються і деякі сторінки біографії Миколи Зерова.

Втім, складна історія взаємин між М. Зеровим та В. Петровим не вичерпується ні «поліційною» сюжетною лінією, ні трикутником В. Петров — подружжя Зерових, що за інших умов був би гідний романізованих біографій на кшталт хоча б тих же петровських «Романів Куліша», ані, нарешті, належністю В. Петрова до одного з М. Зеровим «філологічного» гурту київської наукової і творчої інтеліґенції. Якщо все-таки говорити про існування якихось глибших паралелей мій творцем «Камени» і автором «Дівчини з ведмедиком» (ідеться, звичайно, не про різницю масштабів обдарування), то я ризикнув би поставити питання інакше. В царині художній між ними справді було мало спільного: такі факти, як назва мемуарів В. Петрова «Болотяна Лукроза» (взята з відомого вірша М. Зерова), або ім’я персонажа повісті «Доктор Серафікус» — Корвин (запозичене, найімовірніше, з приміток М. Зерова до «Камени», де згадується вчений дилетант і поет часів імператора Авґуста — Валерій Мессала Корвін), або згадка про М. Зерова як перекладача «Кримських сонетів» А. Міцкевича в тому ж таки «Докторі Серафікусі», — все це явища радше оказіональні, хоч по-своєму і вмотивовані. Істотнішим є те, що однією з провідних ідей М. Зерова була насущна необхідність звернення української культури ad fontes — до джерел: до власних витоків, які водночас є витоками європейського, античного культурного кола. М. Зеров не раз висловлював ці думки і обґрунтовував їх теоретично; вони ж лежали в основі його наукової, поетичної та перекладацької праці. Ось у цьому пункті до М. Зерова в певному розумінні наближався і В. Петров як автор численних праць з археології, фольклору, етногенезу, а якоюсь мірою — і мовознавства та літературознавства. В. Петров, як і М. Зеров, також ішов ad fontes. Цитую: «Розмова зосереджується на пам’ятках античної доби. Ми з запалом підносимо вагу цієї могутньої і величної епохи в історії України, коли прекрасна й висока культура в перші століття нашої ери суцільним масивом охопила колосальні простори античної України від Чорного моря й до Десни і від Десни та верхів’їв Вісли далеко на схід, до Донця й Дону» («Без ґрунту»). Видання наукової спадщини В. Петрова, почасти розпорошеної по малодоступних джерелах, а почасти й досі не друкованої, дасть можливість, нарешті, об’єктивно її оцінити, — зокрема, й у співвіднесенні з ідеями Миколи Зерова.

* * *

«П’ятірне ґроно» поетів, за всіх відомих сумних обставин нашої історії, спромоглося якісно змінити всю панораму української літератури XX століття, оновити мову і стилістичні ресурси української поезії — і ориґінальної, і перекладної. Першорядна роль тут, звичайно, належить Миколі Зерову та Максимові Рильському, хоча внесок і Михайла Драй-Хмари, і Павла Филиповича, і Освальда Бургардта (Юрія Клена) — також яскравий, самобутній і неоціненний. Їхній доробок став визначальним складником і першоелементом у розбудові української поетичної культури (передусім у царині художнього перекладу) наступних десятиліть. Так, із постійним огляданням на творчість Миколи Зерова та з урахуванням його поетичного та історико-літературного досвіду вивершувалися такі шедеври українського поетичного слова, як створені Максимом Рильським великі масиви перекладів із Шекспіра, Корнеля, Расіна, Мольера, Буало, Вольтера, Пушкіна, Міцкевича, Словацького, Тувіма та багатьох інших поетів; конгеніальні переклади Шекспірового «Гамлета» і «Слова про Ігорів похід» Леоніда Гребінки; блискучі переклади Миколи Бажана — «Витязь у тигровій шкурі» Руставелі, «Давитіані» Гурамішвілі, «Фархад і Ширін» Навої, «Буря» Шекспіра, «Моцарт і Сальєрі» Пушкіна, «Фантазій» Словацького, книжки віршів Гельдерліна і Рільке, великі цикли поезій Данте, Мікеланджело, Ґете, Норвіда, Івашкевича, Делана; такі майстерні й натхненні переклади Леоніда Первомайського, як «Лейла і Меджнун» Нізамі, антологія балад народів світу, великий вибір творів Гайне, однотомники поезій Війона і Петефі; досконалі переклади Василя Мисика з поетів Сходу (Рудакі, Хайям, Гафіз, Фірдоусі, Сааді, Джамі, Тагор) і Заходу («Юлій Цезар», «Тимон Афінський», «Ромео і Джульетта» Шекспіра, дю Белле, Бернс, Кітс, Шеллі, Лонґфелло). Зеровські традиції багато важили і для таких майстрів поетичного перекладу, як Микола Лукаш та Дмитро Павличко. Саме Дмитрові Павличкові належить здійснення одного з фундаментальних зеровських задумів — упорядкування та переклад ґрунтовної антології «Світовий сонет». Слід пам’ятати, що він, перекладач сонетів Шекспіра, поетичних книг Марті, Ботева, Вапцарова, антологій польської та словацької поезії, за тяжких років маланчуківського антиукраїнського погромництва, всупереч ясно вираженій волі «верхів» використовував найменшу нагоду, аби згадати твори Миколи Зерова в позитивному контексті, підтримати нечисленних перекладачів-античників, вірних зеровським традиціям. (Чудово пам’ятаю, наприклад, той час, коли ім’я майстерного тлумача Андрія Содомори, — який також багато чим завдячує Миколі Зерову, — було заборонене для всякої згадки в друці і з’являлося тільки в Павличковому «Всесвіті», і більше ніде, на всю Україну). Багато зробив Дмитро Павличко і як голова зеровського ювілейного комітету, і як співупорядник «дніпрянського» двотомника Зерова 1990 року.

Окремо слід згадати про тих видатних майстрів поетичного слова, поетів і перекладачів, які біографічно і в творчому плані стали прямими продовжувачами поетичних устремлінь «п’ятірного ґрона», і зокрема Миколи Зерова — «першого серед рівних» у цьому дружньому колі. Їх було троє.

Перший серед них — не раз уже згаданий у цій статті Михайло Орест (Михайло Костьович Зеров), видавець і невтомний популяризатор доробку свого старшого брата. Блискучий поет і чудовий перекладач поезії (передусім французької та німецької), він був наймасштабнішою постаттю серед літературної еміґрації 1940-х років і не мав собі рівних як інтелектуал і митець. Безсумнівним був і його вплив (у 1960-х роках — звичайно, вже опосередкований) на ту частину літературної громадськості в Україні, яка розуміла всю вагу зеровської спадщини і докладала зусиль, аби хоч частково її оприлюднити, поступово вводити до культурного обігу.

Другий у цьому ряду — відомий перекладач і поет Борис Тен (Микола Васильович Хомичевський). Колись, як молодий перекладач, він спілкувався з Миколою Зеровим, а як священик Української автокефальної православної церкви, охрестив його сина Костика. Опубліковані його спогади про автора «Камени», — не знаю, чи в повному вигляді. Відомий перекладач трагедій Шекспіра («Ричард ІІІ», «Антоній і Клеопатра», «Тит Андронік», «Макбет») і ініціатор повного українського зібрання Шекспірових творів, тлумач драм Гюґо і Словацького, «Кримських сонетів» та «Імпровізації» з «Поминок» Міцкевича, свій життєвий подвиг — переклади Гомерових «Одіссеї»[667] та «Іліади», а також «Поетики» Аристотеля, драм Есхіла, Софокла, Еврипіда, комедій Аристофана — Борис Тен з усіма підставами вважав продовженням справи Миколи Зерова.

Третій продовжувач зусиль і учень Миколи Зерова — Григорій Порфирович Кочур, автор трьох перекладацьких «Відлунь», які є не що інше, як заповідана Миколою Зеровим унікальна в українській літературі енциклопедія поетичних стилів, у якій багатоголосся світової поезії відтворене адекватним розмаїттям звукових багатств та художніх засобів української мови. Важко переоцінити і вже згадану на початку цієї статті багаторічну Кочурову працю з публікації зеровських текстів, а також віршів і перекладів усього «п'ятірного ґрона» — за умов неослабного ідеологічного тиску, переслідувань та заборон 1960-х — середини 1980-х років. Заслуговує поваги оця Кочурова стійкість і терпляче здійснення «малих справ», які так багато важили для тодішнього літературного життя і не лишалися непомічені з боку «власть предержащих».

Перекладацька, а почасти й ориґінальна поетична праця всіх названих тут майстрів здійснювалася «під знаком Зерова» і мала зеровський доробок як свого роду незримий орієнтир і наріжний камінь, фундаментальну цінність. Зовсім не так склалася доля критичної та історико-літературної спадщини Зерова. З добре відомих причин ввести її в обіг в 1960-х, а тим більше в пізніші роки й десятиліття було неможливо. Саме літературознавства та історії літератури в першу чергу стосувався радянський принцип: «у нас нет филологии, у нас есть идеология». Оскільки лише частина історико-літературних текстів Миколи Зерова була перевидана в його двотомнику 1990 року, більш-менш повне ознайомлення з його працями і науковою методологією стає можливим тільки сьогодні, з виходом у світ «Українського письменства».

Хочеться вірити, що з часом буде підготовлено до друку і видано повний корпус усіх зеровських творів в усіх жанрах і з усіма текстологічними варіантами. Адже творчий доробок Миколи Зерова — вдамся тут до норвідівської метафори, — це коштовний діамант, який заблиснув під чорним попелом української історії.

Михайло МОСКАЛЕНКО

Примітки

(В цій електронній версії примітки (стор. 1273—1294) віднесено у вигляді коментарів (фігурні дужки) до відповідних місць у тексті. — Прим. верстальника.)

Зміст

НОВЕ УКРАЇНСЬКЕ ПИСЬМЕНСТВО

Передмова …6

I

§ 1. Вступні уваги …7

§ 2. Періодизація і схеми нового українського письменства …11

§ 3. Напрямки і течії в новому українському письменстві …15

§ 4. Застереження й уваги …17

II

§ 1. Котляревський. Біографічні дані …21

§ 2. Котляревський і Осипов …24

§ 3. «Енеїда»; її літературний жанр …28

§ 4. Герої «Енеїди» …35

§ 5. Художнє виконання «Енеїди» …37

§ 6. Вірш і мова «Енеїди» …38

§ 7. Драматичні твори Котляревського …41

§ 8. Література про Котляревського …45

III

§ 1. Травестія після Котляревського. Білецький-Носенко …50

§ 2. Гулак-Артемовський …54

§ 3. Переклади-травестії: Гулак-Артемовський, Гребінка …61

§ 4. Травестійний стиль у прозі: Квітка та інші …67

§ 5. Травестія в 40—50 рр. Олександрів, Копитько, Кухаренко …71

IV

§ 1. Драматична література 20—30 рр. …75

§ 2. Байкарі: Гулак-Артемовський, Боровиковський …80

§ 3. Байкарі: Білецький-Носенко, Гребінка …86

§ 4. Сентиментальна повість. Квітка-Основ’яненко …91

§ 5. Повісті Квітчині: «Маруся» і «Щира любов» …96

§ 6. Загальний характер раннього українського письменства …100

СТАТТІ, РЕЦЕНЗІЇ, НОТАТКИ, ВИСТУПИ

Од київського студентства — М. Зеров …108

Андрій Чайковський. Козацька помста …109

Популярна бібліотека «Лан» …109

Івасик-Телесик …111

Г. Гайчук. Над Чорним морем …113

Оповідання [про] Івана Котляревського …114

С. Подолянин. Українець за кордоном і мандрівка в минуле …114

Про лихі пошесті та як боротися з ними …115

Библиотека И. Горбунова-Посадова …116

Микола Аркас. Історія України-Русі …116

А. Тесленко. З книги життя …119

Сергій Єфремов. Новий документ до старих позвів …120

М. Г. Халецький …122

Проф. Мих. Грушевский. Иллюстрированная история Украины …123

О. Синявський. Про що співають кобзарі …124

Святитель Іосаф Горленко, епископ Білгородський …125

З студентських років М. В. Лисенка …128

Бояри Романови …134

Записки Українського Наукового Товариства у Києві. Кн. X …138

Пам’яті М. Коцюбинського …139

Український студент. Збірник 1 …144

Записки Українського Наукового Товариства в Києві. Кн. X …146

Д. Донцов. Модерне москвофільство …147

Записки Українського Наукового Товариства в Києві. Кн. XI …149

Записки Наукового Товариства імені Шевченка. Кн. І. Т. СХІІІ …151

Семенко. Prélude …153

Концерт пам’яті М. Лисенка …155

Пахаревський. Оповідання …155

Сергій Єфремов. Співець боротьби і контрастів …157

Записки Українського Наукового Товариства в Києві. Кн. XII …159

Записки Наукового Товариства імені Шевченка. Кн. III. Т. CXV …163

Історичні листки. Вип. 1—4 …165

«Исторія презільной брани» Григория Грабянки (Фраґменти) …166

«Отчет попечителя Киевского учебного округа о состоянии учебных заведений округа за 1912 г.» …175

Український студент. Збірник 2 …178

«Україна» …180

Записки Українського Наукового Товариства в Києві. Кн. XIII …183

Український студент. Збірник 3 …186

Культурно-просветительные начинания Полтавского губернского земства …188

Вопросы внешкольного образования и Зеньковское земство …191

Зайва красномовність …193

З виступів у дебатах на Всеукраїнському учительському з’їзді …194

Лайка — не відповідь …195

Нібур. Оповідання про давніх героїв …196

Мих. Грушевський. Всесвітня історія в короткім огляді. Частини І—II …196

М. Коцюбинський. Іван Франко …198

Проф. М. І. Ростовцев. Давно минуле нашого півдня …199

Мих. Грушевський. Всесвітня історія в короткім огляді. Частина III …200

О. Олесь. З журбою радість обнялась …201

Ів. Федорченко. Летюча зоря …203

М. Мандрика. З книги гніву …205

М. Мандрика. Пісні про Анемону …205

Катюль Мандес. Поезії в прозі …207

Л. Козар. Степові зорі …207

Олександр Пушкін. Драматичні твори …208

Юр. Тищенко. Хто такий В. Винниченко …210

Дмитро Загул. З зелених гір …210

К. Тетмаєр. За скляною стіною …213

Яків Савченко. Поезії …214

Словарець до Ґ. Юлія Цезаря війни з ґаллійцями …215

Іван Франко. Semper tiro …216

І. С. Нечуй-Левицький (1838—1918) …217

Петро Тенянко. До раю злотосяйного …221

Олекса Святогор. Поеми …222

П. А. Ковальчук. Моя муза …222

Иван Франко. Моисей …223

Ів. Манжура. Поезії …226

Нат. Романович-Ткаченко. Життя людське …227

Скалки життя. Український декламатор …228

Нова книжка Карманського …229

Гаврило Левченко. Чернігівські силуети …233

Поема про ген[ерала] М. Завадовського …234

Гр. Чупринка (З приводу нового видання творів) …238

Календар на рік звичайний 1919 …246

Український декламатор. Барвисті квітки …247

М. І. Туган-Барановський …248

Н. М. Кибальчич …249

Українське письменство в 1918 році …249

Максим Рильський. Під осінніми зорями …262

М. Марковський. Іван Франко …265

Шляхом волі …265

Леся Українка (З нагоди нового видання творів) …266

Андрій Головко. Самоцвіти …274

Музаґет …274

Володимир Самійленко. Україні …277

Ясна зброя …279

«Наше минуле» …280

[Редакційний коментар] …285

Анатоль Франс. Повстання ангелів …286

Делеґація українських шкіл у попечителя …288

Полтавські свята …290

О. Слісаренко. На березі Кастальському …291

А. А. Пінчук …294

A. А. Пінчук (Некролог) …295

B. Д. Петрушевський …296

П. Я. Дорошенко …297

Володимир Кобилянський …298

Валеріян Тарноградський. Боннові струни …299

З літературної спадщини В. Кобилянського …301

М. Могилянський. М. М. Коцюбинський. М. Могилянський. Іван Франко …304

«Об украинском искусстве» …304

Гнат Михайличенко …306

Василь Чумак …307

«Енеїда» Верґілія …307

До 25-літнього ювілею С. О. Єфремова …314

[Передмова до збірника «Нова українська поезія»] …317

Володимир Кобилянський (Замість характеристики) …325

Примітки [до «Антології римської поезії»] …329

Ромен Роллан. Жан Кристоф …338

А. Сінклер. Герой капіталу …338

Леся Українка. «В катакомбах» і інші п’єси. Леся Українка. Поеми … 339

Т. Шевченко. Революційні поезії …340

«Шляхи мистецтва» …342

[Передмова до декламатора «Слово»] …344

Українська література в 1922 році …345

Дмитро Загул. Поетика …349

М. Плевако. Хрестоматія нової української літератури …351

Українська література в 1923 році …353

Листи Лесі Українки до Михайла Коцюбинського …362

[Про латиномовні поезії Григорія Сковороди] …363

Я. Мамонтів. «У тієї Катерини» …364

Шевченківський збірник …365

Шевченківський збірник …367

Лист до редакції [газети «Література. Наука. Мистецтво»] …369

О. Олесь. Вибір поезій. 1903—1923 …373

Примітки [до збірки «Камена»] …375

Леся Українка. Критично-біографічний нарис …383

Нова збірка Тичини …417

В справі критично-бібліографічного журналу …421

[Лист до редакції газети «Більшовик»] …427

Нові твори М. Черемшини …427

Дмитро Загул. Наш день …433

[Виступ на диспуті «Шляхи розвитку сучасної літератури»] …436

Микола Терещенко. Чорнозем …440

Євг. Маланюк. Стилет і стилос …441

A. Музичка. Леся Українка …444

Юлій Словацький …447

Кілька слів на відповідь т. Пилипенкові …455

Іван Капустянський. Валеріян Поліщук …456

Осип Маковей …458

М. Доленго. Критичні етюди …459

Пам'яті Самійленка …461

П. Куліш. Чорна рада, хроніка 1663 р. …468

[Примітки до уривків з поеми «Про природу речей» Лукреція] …469

З листування Лесі Українки …470

Бласко Ібаньєс. Хатина. Бласко Ібаньєс. Валенсійські оповідання …473

Марко Черемшина і галицька проза …474

Франко-поет …486

«Прокуратор Іудеї» і два перекладачі …515

Наші літературознавці і полемісти …521

Перед судом методолога …550

З літературних творів Стебницького …559

B. Самійленко. Вибрані твори …561

Автобіографія …563

Мої зустрічі з Г. І. Нарбутом …565

До перекладу «Іліади» …569

Літературні митарства «Люборацьких» …571

Осип-Юрій Федькович та його повісті …578

Л. М. Жемчужников. Мои воспоминания из прошлого …595

[Лист до редакції журналу «Життя й революція»] …597

Проф. В. Сімович. До видання збірника Черемшининих новел «Карби». Проф. Леонід Білецький. Марко Черемшина. 1874—1927. L. Bilecký. Marko Čeremsýna …598

Мелетій Кічура. На старті …600

Автобіографія …603

Леся Українка і читач …604

У справі віршованого перекладу …609

М. Філянський. Цілую землю …624

Квітка й пізніша українська проза …627

М. Марковський. Найдавніший список «Енеїди» І. П. Котляревського й деякі думки про генезу цього твору …637

[Передмова до декламатора «Сяйво»] …645

Михайло Грушевський. Під зорями …645

А. Музичка. Марко Черемшина (Іван Семанюк) …647

Мова Черемшини …649

Літературна постать Квітки …651

З нових наукових публікацій …657

Літературна позиція Старицького …664

Олександр Фінкель. Теорія і практика перекладу …679

Квітка-Основ’яненко, його життя та твори …682

Початки літературної роботи П. Куліша та його повість «Огняний змій» …688

Митрофан Александрович …693

Петро Кузьменко та його повість …696

Пояснення [до «Альбому портретів українських письменників»] …699

Коцюбинський і Чехов …708

Лесь Мартович (1871—1916) …737

Леся Українка та її «Лісова пісня» …740

«Брати-близнята» (Історія й побут у Стороженковій повісті) …745

Корней Чуковский. Андрей Федоров. Искусство перевода …765

Листи Я. I. Щоголева до М. Ф. Комарова …767

П. Гулак-Артемовський. Твори …770

Іван Бєлоусов, російський перекладач «Кобзаря» …773

С. Дурылин. Из семейной хроники Гоголя …784

Українські оди XIX ст. …786

Шевченко і Аскоченський …797

Поети пошевченківської пори …809

Примітки [до книги «Поети пошевченківської пори»] …829

Марко Черемшина, його життя й творчість …842

«Руфін і Прісцілла» (До історії задуму і виконання) …863

Юрий Яновский …880

[Лист до редакції «Літературної газети»] …885

Свидницький і «Люборацькі» …886

Аполог в українській літературі XIX—XX …918

Примітки [до книги «Байка і притча в українській літературі XIX—XX вв.»] …968

«Кобзарь» Шевченко в русских переводах …1990

Брюсов — переводчик латинских поэтов …1928

ЛИСТИ

До Бориса Чигиринця (1—3) …1934

До Павла Федоренка …1936

До Лідії Книшевої …1937

До Олександра Соловйова …1938

До Федора Ернста …1938

До Володимира Міяковського (1—2) …1938

До Павла Тичини (1—2) …1939

До Миколи Плевака (1—2) …1944

До Марка Черемшини (1—6) …1947

До Михайла Могилянського (1—6) …1953

До Ієремії Айзенштока (фраґменти, 1—3) …1958

До Олексія Коваленка …1958

До Юрія Яновського …1060

До Бориса Петрушевського …1060

До Ігоря Поступальського (1—3) …1061

До Ростислава Олексієва (1—6) …1064

До Зінаїди Єфимової (1—15) …1073

До Олександра Білецького (1—2) …1088

До Тамари Волобуєвої (1—21) …1091

До Миколи Чернявського …1104

До Василя Чапленка (1—12) …1105

До Софії Зерової (1—31) …1118

ДОДАТОК

Пантелеймон Куліш. Огняний змій. Повість із народних переказів.

З російської переклав Микола Зеров …1182

Адам Міцкевич. Книги народу польського.

З польської переклав Микола Зеров …1222

Публій Верґілій Марон. Енеїда (VI, 695—901).

З латинської переклав Микола Зеров …1229

МИКОЛА ЗЕРОВ: ДОЛЯ І ДОРОБОК. Михайло Москаленко …1235

ПРИМІТКИ …1273

Інформація видавця

Микола Зеров

УКРАЇНСЬКЕ ПИСЬМЕНСТВО

Відповідальна за випуск Тетяна Соломаха

Технічний редактор Ольга Грищенко

Коректор Тала Грузинська

Дизайн обкладинки Василя Марущинця

Підписано до друку 15.11.2002. Формат 70x100 1/16

Папір офсетний № 1. Гарнітура Journal. Друк офсетний.

Зам. 2-2998Л.

Видавництво Соломії Павличко «Основи»

01133, Київ, бульв. Лихачова, 5.

Тел./факс (38-044) 295-25-82, 295-86-36

Тел. (38-044) 295-30-64

E-mail osnovy@ukrnet.net

http://www.vsv.com.ua/osnovy/

ЗАТ «Віпол» ДК № 15.

03151, Київ, вул. Волинська, 60.

Зеров, Микола.

З-58 Українське письменство / Упоряд. М. Сулима; Післям. М. Москаленка. — К.: Вид-во Соломії Павличко «Основи», 2002. — 1301 с.

ISBN 966-500-019-5

У виданні вперше зібрано більшу частину праць із літературознавства та історії нашого письменства, що вийшли з-під пера Миколи Зерова (1890—1937) — видатного українського вченого, поета і перекладача, чий творчий доробок, за словами Євгена Сверстюка, залишається монолітним і дорогоцінним уламком храму української культури.

ББК 83.34УКР1

«І в поезії, і в критичних працях Зеров тримався думки, що українська література своїми вершинними осягненнями належить до світової писемності, що вона може розвиватися тільки за умови активного спілкування з традиціями європейських літературних шкіл і стилів. Звідси походить його ненастанна й тверда вимога до письменників — оволодівати світовими, передовсім європейськими, культурними багатствами й надбаннями, вносити в нову українську літературу не тільки тематичну, але й стильову, художню, глибинно-філософську новизну».

Дмитро Павличко

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

С. 28: <…> майстерно і дотепно зумів він [переповісті] => переповісти свій літературний зразок.

С. 31: а на початку книги VII, де починається оповідання про війни в Лації, «римська Іліада», — [розповісті] => розповісти йому про становище італійських племен під час Енеєвої висадки

С. 88: Так, наприклад, в байці «Рибалка» перше, ніж [розповісті] => розповісти, як весняна повідь потягла ятір рибалчин до Оржиці, а з Оржиці до Сули, Гребінці неодмінно треба сказати проповідь місцево-патріотичного змісту

С. 108: <…> і, може, діждемось часу, коли у нас встане ціле покоління таких щирих, невтомних, невсипущих [прцівників] => працівників, яким був покійний.

С. 114: Українець за кордоном і [мадрівка] => мандрівка в минуле

С. 132: [М. В.] => М. П. Старицький свідчить, що вони з Миколою Віталійовичем просиджували довгі ночі в розмовах про національні завдання, минувшину і сучасність.

С. 148: Автор воліє питання ставити руба і [роз’язувати] => розв’язувати з одного маху.

С. 158: В [ліріці] => ліриці найбільшого нашого поета — після шевченківської доби — завше яскраво звучали дві ноти.

С. 195: Мені хотілось [тількі] => тільки освітити ті його писання з боку громадської етики <…>

С. 254: Замолоду дід був найкращим робітником в лісі, найодважнішим плавачем на дарабах, не раз пишався [своєї] => своєю працею <…>

С. 274: <…> ціла плеяда молодих, свіжих імен, з якими [читач] привик зв’язувати [надїї] => надії на дальший розвиток української літератури та мистецтва!

С. 275: Всіх відділів у новому журналі [чотирі] => чотири <…>

С. 284: Статті історично-літературні групувалися поки що коло постаті Квітки ([чотирі] => чотири статті <…>

С. 350: Замість [розповісті] => розповісти про генезу й еволюцію літературного роду, автор здебільшого обмежується простим переліком класичних творів <…>

С. 393: <…> а «Давня казка», поема, цілком — темою [:] => , хореїчним своїм складом і навіть сарказмами — нагадує гайневські поеми

С. 404: Звідки ці риторичні поєдинки в грецькій трагедії, — [одповісті] => одповісти не тяжко.

С. 404: Тяжче [відповісті] => відповісти на питання, звідки смак і замилування до агонів у Лесі Українки в її драматичних поемах <…>

С. 407: <…> Леся Українка протиставляла своє «contra spem spero» («без надії сподіваюсь», «[всреч] => всупереч сподіванням вірю») <…>

С. 531: Гадаємо, матеріалу уже досить для того, щоб т. Я. Савченко міг з успіхом [відповісті] => відповісти собі на питання, поставлені на стор. 31-й <…>

С. 587: <…> він на чужині, в самоті, потонувши, так сказать, глибоко сам у себе мав відвагу одверто [виповісті] => виповісти все, що там знайшов<…>

С. 590: Ся астрологічна філософія була вже певним доказом звихнення ума в поета, щонайменше в однім напрямі, і [нагодувала] => нагадувала собою товіанізм і месіанізм польських поетів, містику Гоголя і інше.

С. 598: <…> стаття відомого лінґвіста, д-ра Сімовича (учасника торішньої правописної наради в Харкові) подає [незначну] => незнану досі історію видання «Карбів»

С. 628: Одним словом на те не [відповісті] => відповісти: думки і оцінки далеко не спадаються.

С. 691: Народні перекази уміють і на таке запитання [відповісті] => відповісти.

С. 694: Він не завжди, як пише В. Антонович, «міг утриматися на [стновищі] => становищі леґальнім» <…>

С. 928: Що можна [відповісті] => відповісти на цю наївну патріотику молодого Грінченка <…>

С. 1061: Содействовать полной библиографии переводного [Эредна] => Эредиа дело приятное и почетное.

Примітки

1

Аскоченский В. Киев с его древнейшим училищем Академиею. — II. — С. 343.

2

Говорю: сучасники, бо Котляревський, очевидячки, не був одинокий у своєму новаторстві. Автор першої ґрунтовної історії українського письменства XIX в., академік М. І. Петров знайшов листа від Панаса Лобисевича, б. вихованця Київської академії, до Георгія Кониського. В цьому листі Лобисевич звертається до Кониського з проханням прислати йому свої інтерлюдії, зазначає, що «во всяком наречии языков есть своя красота», а надто для тих, хто вміє «под корою просторечия» знаходити «драгоценности мыслей»; він з похвалою згадує «славного Танского», «природного стихотворца во вкусе площадном, во вкусе Плавтовом» і на зразок власної творчості посилає Кониському «Вергилиевых Пастухов, в малороссийский кобеняк переодетых». Самих «Пастухів» знайти не пощастило, але оскільки можна догадуватися з назви, то була переробка Верґілієвих «Буколік», виконана в той самий спосіб, яким Котляревський перелицьовував «Енеїду». Дата «Пастухів», на думку Петрова, може припадати на десятиліття 1767—1776 рр., тобто попереджує працю Котляревського якимись 20-ма роками. Порівн.: Н. Петров. Один из предшественников Котляревского Аф. Кирил. Лобысевич. Сборник по славяноведению, І. — СПб., 1904.

3

Пригадаймо хоча б професорів Київської Академії, що мусили, з наказу митрополита Самуїла, навчати піїтики «по правилам поэзии, напечатанным в Москве» і ораторії (риторики) — «по правилам господина Ломоносова».

4

На окремому місці слід поставити періодизацію української літератури XIX—XX в. у С. О. Єфремова, в його великій «Історії письменства». Подібно до популярних оглядів російської літератури, С. О. Єфремов дає чисто механічний розподіл письменників по десятиліттях. Цей спосіб періодизації не належить до числа щасливих. Можливо, він ще до речі в російській літературі, де кожному десятиліттю звикли надавати свого особливого колориту, де 40-і роки звичайно мисляться, як доба виключного впливу геґелівського ідеалізму, критики Бєлінського та перших початків реалістичної повісті, 60-ті, як доба позитивізму, матеріалізму та «розвінчання естетики», а 90-ті — як пора тривіального «чеховського присмерку» та завзятих герців межи народниками й марксистами… Але що робити з ним в літературі українській? Границі десятиліть у нас, здається, ніколи не мали значення ідеологічних етапів. Наші «шістдесятники» і соціальним своїм становищем, і своєю психікою зовсім не так уже одмінні від «людей 40-х років», і різниця, напр., між Антоновичем і Кулішем далеко не така кардинальна, як між Чернишевським і Герценом. Немає у нас і глибокого розходження межи літературними стилями десятиліть. У російській літературі варто взяти двох типових представників, скажемо, 40-х і 70-х років, і ми одразу відчуєм одмінність стилю, в першім випадку — супокійного, стислого, з відблиском пушкінської строгості й простоти, в другім — многослівного, з вивертами, езопівсько-щедринського стилю, — «стиля выдохшейся и изношенной по фельетонам гоголевщины». У нас, всупереч авторитетному твердженню М. I. Петрова, літературні манери тримаються довго й уперто, часами по тридцять і сорок років. Між повістями Квітки-Основ’яненка і повістями Куліша немає майже ніякої різниці щодо тону і життьової філософії (недурно ж і в критичних своїх статтях Куліш так незмінно виступав панегіристом Квітки), а повістярські прийоми доволі свіжого для 90-х років молодого Коцюбинського нічим не різняться від епічної манери сімдесятника Левицького «з її описовою деталізацією та позверхово зачерпненим побутом».

Незручність періодизації С. О. Єфремова побільшується ще тим, що, розподіляючи письменників по десятилітніх періодах, він виходить звичайно з дати їх першого — друкованого або прийнятого до літературного канону — твору. Таким чином він немов накидає читачеві враження, ніби Леся Українка є найхарактернішою представницею української поезії 80-х, а Коцюбинський — найтиповішим репрезентантом української прози 90-х рр. — тимчасом як Коцюбинський став письменником своєрідної сили тільки через дванадцять-п’ятнадцять літ після свого дебюту, написавши «Fata morgana» та «Intermezzo», а найбуйніший розцвіт поетичного хисту Лесі Українки припадає на добу «Кассандри» та «Лісової пісні», тобто на останні роки її життя.

5

Цей термін належить харківському проф. О. І. Білецькому. До української літератури з ним підходить І. Айзеншток у статті «Изучение новой украинской литературы» — «Путь просвещения», 1922, № 6. На думку Айзенштока, більшість ранніх українських творів XIX в. — «Енеїда» Котляревського, «Оди» Гулака-Артемовського, а надто так звана «котляревщина» (Порфир Кореницький, П. П. Білецький-Носенко, Думитрашко, Олександрів) — якнайкраще з’ясовується психологією читача. Всі наступники Котляревського характеризуються у нього як «читатели, взявшиеся за перо». На доказ своєї думки І. Айзеншток цитує початок «Вовкулаки» Олександрова, але чи не яскравіше цей «читательський» приступ до сюжету виступає з перших строф «Горпиниди» Білецького-Носенка?

Гей, музо! ке мені бандуру.

Горпину хочу величать,

Дівчину гарну, білокуру,

Як вчив її Плутон кохать!..

Смієшся, жвава Пієридо,

Дмухни в мене той самий жар,

З яким співалась «Енеїда»…

Білецький-Носенко признається, щиро й одверто, що, власне, читання «Енеїди» спровадило його на письменницький шлях.

6

Після того, як ці рядки було написано, до Києва дійшов лист Котляревського до Гнідича з дня 27 грудня 1821 р., опублікований в Петербурзі і раніше відомий з короткого переказу П. І. Зайцева (в статті «Свідомість чи стихія», з приводу 150-х роковин народження Котляревського. — Книгар. — 1919. — Ч. 25—26. — С. 1657—1662). Лист цікавий тим, що в ньому сам Котляревський подає початкову дату своєї праці над «Енеїдою»: «Я над малороссийскою Энеидою 26 лет баюшки баю», — пише він. Відрахувавши від 1821 р. двадцять шість літ, маємо рік 1795-й.

7

В дев’яностих роках Котляревський мав викінченими лише три частини. Ці три частини і з’явилися друком в першому — Парпуриному — в 1798 і в другому — передрукованому з Парпуриного — виданні 1808 р. Четверта частина з’явилася тільки в третьому виданні, авторовому (1809 р.). Цілковито ж уся «Енеїда» вийшла в світ уже по смерті автора, в харківському виданні Волохинова (1842). Волохиновський текст нещодавно передруковано під редакцією В. Щурата: І. Котляревський. Вірґіліева Енеїда. Передрук першого повного видання з 1842 р., накладом книгарні Наукового товариства ім. Шевченка. Львів, 1918. З новіших видань найкраще — видання «Віку»: Твори Івана Котляревського, під редакцією, з переднім словом та примітками Сергія Єфремова. — Київ, 1909 (1 вид.), 1917 (2 вид.). Спеціально для школи текст «Енеїди» (скорочений) випустило в-во «Криниця»: Іван Котляревський. «Енеїда» з примітками та критичними статтями. Шкільна бібліотека під редакцією Олександра Дорошкевича, № 1. — Київ, 1919.

8

Книга проф. М. І. Петрова: Очерки украинской литературы XIX столетия, Киев, 1884, була першим більшого розміру оглядом нового українського письменства (стор. 457 + XII). М. П. Дашкевич, на загад Російської Академії Наук, написав на книжку Петрова докладну і ґрунтовну рецензію. Видрукувано її в «Отчете о 29 присуждении наград гр. Уварова», Прилож. к LIX т. Записок Акад. Наук. — СПб., 1888. — С. 37—301.

9

Для прикладу порівняймо характеристику Лавінії. У Котляревського:

Дочка була зальотна птиця,

Іззаду, спереду й кругом;

Червона, свіжа, як кислиця,

І все ходила павичом;

Дородна, росла і красива,

Приступна, добра, не спесива,

Гнучка, юрлива, молода.

В Осипова:

Но дочь сия была и девка,

Отменная от прочих всех,

Резвиться с нею не издевка,

Отведает всяк с горем смех.

Она была как холь и нега:

Лицо ее белее снега,

А щечки точно маков цвет,

Росла, стройна, свежа, красива,

Приступна всем и не спесива,

И было уж осьмнадцать лет.

(Ч. IV, п. VII, 30).

10

Порівн.:

А в бурю морем ехать склизко…

(Ч. II, п. V, 7).

11

Порівн.:

А ветры между тем подули

В затылок сильно кораблям…

(Ч. II, п. IV, 7).

12

Порівн.:

Как едки трои не посутчишь,

Так на тошне заживотит;

На всем нытье ты зажелудчишь

И на ворчале забрюшит…

(Ч. IV, п. VII, 1—3).

13

Порівн.:

…Высокой небольшой пригорок

Уставлен был в три полосы

Красавицами площадными,

Любовницами заводными

И подмастерьями мужей

С толпами щеголей нахальных

И кучей девок театральных,

И общих даровых детей.

(Ч. III, п. VI, 33).

14

Так, напр., в III частині, де описується відплиття Енеєвої флоти од берегів Сицилії, Осипов зазначає коротко:

На палубе гребцы, рассевшись

И будто белены объевшись,

Кричали песни, кто что знал.

Котляревський тим не задовольняється і додає цілу строфу, точно й докладно зазначаючи «репертуар» троянців:

Про Сагайдачного співали,

Либонь, співали і про Січ;

Як в пікінери набирали,

Як мандрував козак всю ніч.

Полтавську славили шведчину… і т. п.

«В Осипова тільки натяк, — пише з цього приводу Житецький, — у Котляревського — цілий малюнок, повний спогадів про минуле, які й по сей час лунають в народних піснях» («Енеїда» Котляревського в зв'язку з літ. XVIII в., укр. перекл., с. 100).

15

У Котляревського — 6 частин і 7500 ямбічних рядків супроти 12 пісень і 10 тисяч гекзаметрів Верґілія.

16

В Осипова часами виявляється.

17

Порівн. у Н. М. В. (Минського): «Главный недостаток „Энеиды“ — это отсутствие цельности в замысле и исполнении: народная поэма была написана с целью позабавиться на счет народа! Цельность поэмы страдает и от того, что последние песни, когда отношение Котляревского к народу стало изменяться, написаны в другом тоне, нежели первые». — Новь. — 1885. — № 4. — С. 708.

18

Про всі ці терміни див. у Якубського «Наука віршування». — Київ, 1922, особливо с. 34, 47.

19

Котляревський дуже любить цей ритмічний хід. У першій частині, на 660 рядків він користається ним 16 раз; у другій, на 750 — 23 рази; у третій, на 1410 — 68 раз.

20

Цікаво порівняти вірш Котляревського з віршем Осипова. Для Осипова так само і в тій же мірі характерні і злучники в середині рядка («Но в баньке чтоб замерзлы кости / Распарить добрым чередом», «Как овцы в тесном де загоне. / Квасная гуща как на дне») і пірихії в 2 та 3 стопі чотиристопового ямбу («Красавицами площадными, / Любовницами заводными»; «Причалилися не спросяся», «Простительно и подивиться», «Приклеивая, прибивая», «Поморщился и почесался» і т. п.). Навіть одно і те саме розміщення слів в додаткових реченнях; в Осипова: «На палубе гребцы рассевшись», у Котляревського: «Послухавши Еней Охріма». Може, звідси, з Осипова та російської версифікації XVIII в., через Котляревського, походить і шевченківське: «Розбивши вітер чорні хмари, / ліг біля моря одпочить», і нема підстави вважати цей зворот особливістю народної синтакси, як це робили Куліш та Грінченко.

21

«Казак-стихотворец», як назвав його Шаховськой, «анекдотическая опера-водевиль», написаний в 1812 році і тоді ж уперше виставлений на сцені. Його сюжетна канва і ситуації у великій мірі використані в «Наталці» Котляревського. Героїня «Казака» Маруся, дочка вдови Добренчихи, любить Климовського, «хорошего стихотворца, храброго воина», але, скоряючись матері, дає згоду вийти за козацького тисяцького (?) пана Прудиуса. З Прудиусом заодно працює і Грицько, «повітовий писар», Макогоненко «Наталки». Прудиус впевняє Марусю, що її милий загинув на війні (дія пристосована до 1709 р.), а коли Климовський тут же повертається з-під Полтави, обидва приятелі намагаються довести, що Климовський злочинно розтратив царські гроші, які мали піти на відшкодування мирного населення. Але князь, що береться за розслідування справи, і його чесний денщик Демин виводять злодіїв на чисте, а Марусю з'єднують з Климовським.

Українська мова Шаховського справді жахлива, хоча російські автори, вводячи українські фрази для місцевого колориту, і тепер пишуть не краще.

От приклади. Маруся співає:

— Коли на войни вин ляже,

Куля серденько пробьеть,

Умиравши, вирно, скаже:

Милая за мной умреть.

П р у д и у с. А вот же ни; умир то вин умир, и того не сказав.

М а р у с я (почти падая). Вин умир!

П р у д и у с. А що же ти, змілуйся, не валися. Сядь же тут на приизбок.

Ще кращий дует Прудиус-Грицько:

— Гей, гей, Грицко!

— Що там за крик?

— Гей, гей, Грицко!

— А, пане! — вмиг!

— Довго ждать мни не годится,

Треба зараз здись явиться.

Ну же скорій! Ну же скорій! Поскорій!

— Тотчас иду!

— Гей, торопись!

— Тотчас иду!

— Зараз явись!

— Вздить жупан я тороплюся,

И як раз к тебе явлюся..

Вот я и здись, вот я и здись, я и здись!

22

Порівн. з цими формулами Єфремова характеристику ранніх укр. письменників XIX в. в Айзенштока. Нашої книги розділ І.

23

Порівн. «Лист до батька Петлюри», видання Рев. Військ. Ради 12-ї армії 1920 р. Петлюрівські військові відділи в цій листівці так таки й названо — «троянцями»:

Позбирай своїх троянців,

Гайдамаків, стрільців-ланців

Та тікай в Галичину

Або краще на луну.

24

Порівн. у Котляревського в характеристиці Енея:

Мутив, як на селі москаль…

25

У Котляревського:

Як ніч покрила пеленою…

26

Багатий на живі деталі опис раю, але й йому бракує мальовничості, тонкої психологічності Котляревського:

Де глянь — кумедії, розривки.

Мов в ярмарок о проводах…

Все грища: ті гуляють в кепа,

Ті в ятці около вертепа;

Ті реготять коло циган;

Ведмідя з трубами спиняють

І пісні під цимбал співають,

Так весело, куди не глянь!

27

«Нехай же і пан Гребенкин викине Полтаву, що переробляє з московської; нехай, кажу, не боїться нічого, та, як кажуть, іздасть типом; так там і таке буде, що хоч не хочеш, а заколупне тебе за душу, а де й серденько защемить; буде й таке, що, читаючи, слізоньки тільки кап-кап!» («Супліка до пана іздателя»).

28

Чистий переклад, без домішки травестії, не завжди вдавався у нас і пізніше, в 60, навіть 70, 80 рр. Для прикладу пошлюсь на Софоклову «Антігону», в перекладі П. Ніщинського (1832—1896), одного з найкращих і найдосвідченіших тодішніх перекладачів. Хіба в знаменитому софоклівському хорі, що має прославити геній людини, ми не читаємо в нього:

Ревуть звірі, шумлять води, буйний вітер дує,

А над ними, над усіми чоловік царствує…

Вітер гне-ламає верби, а йому й байдуже:

Сидить собі та й співає: Ой, не шуми, луже!

Ні дать, ні взять, як троянці Котляревського, що, від’їжджаючи од Сицилії, затягують пісень — «козацьких, гарних, запорозьких».

Варт порівняти переклад Ніщинського (Байди) з російським перекладом проф. Зелінського.

Вірш 320 у Зелінського:

Болтать на диво мастер ты, я вижу.

В українському перекладі:

Гай-гай, вітряком ти десь певно вродився, та й мелеш.

Вірш 326—327 у Зелінського:

А не найдешь виновного, узнаешь,

Как горек гнусного стяжанья плод…

В українському перекладі:…

…А як винуватого зараз

Мені не найдете, побачите ви, вартовії,

Яку можна цяцю за продану душу купити (в. 365—366).

Вірш 572 — у Зелінського:

И ты постыла, и любовь твоя.

У Ніщинського, в його українському тексті:

Обридла мені ти з весіллям своїм аж до чорта (в. 623).

Подібно до «Рибалки» Гулака або до Гребінчиної «Полтави», «Антігона» Ніщинського значно довша од свого грецького ориґіналу.

Недалеко од Ніщинського одходять і переклади Старицького (1840—1904). Старицький з великими труднощами бореться з конкретністю української мови, з матеріальністю її словника і дуже часто в тій боротьбі зостається переможеним. Відомий свого часу анекдот, ніби в його перекладі з Шекспіра монолог Гамлета: «Быть или не быть, вот в чем вопрос!» перекладено словами: «Бути чи не бути, от в чім заковика», — дійсності, розуміється, не відповідає, але по-своєму доволі тонко окреслює ту небезпеку, що загрожувала в той час кожному перекладачеві на трудному шляху пристосування народної мови до архітворів європейського письменства.

29

В галицькій переробці п’єса так і називається: «Wesilie abo Nad cyhana Szmahajla nema rozumnijszoho».

30

Вірний пес стеріг господу, цілу ніч брехав,

А на ранок пса побили: спати не давав!

Другу ніч проспав як мертвий; в дім забрався злодій;

А на ранок пса побили, щоб стеріг господи.

31

Спить йогомосць опівдні, хоч і не ставав до праці; не спить Мартин, хоч цілу ніч робив. Панам можна, і навіть, як надміру, — їм не шкодить; поспати хоч трохи — негоже для вбогої челяді. Прокинувся йогомосць; Мартин, що все прислухався, клопочеться, б’єтся, як би йому краще догодити. Даремні силкування! Хто догодить панові? Як ліг, так і встав — невдоволений пан добродій. Все йому не до смаку: цілу ніч програв у карти. Все йому зле, бо програвся; коштовності віддав учора під заставу. Прийшов покупець з реєстром; треба заплатити, а нічим: сто київ Мартинові. Плаче Мартин у куточку: ач, упертий, сховався після батогів. Дали знову, вдвоє, — чому не дякує? Дякує Мартин і плаче. Розсердився пан… А Мартин? Як би йому по других киях не випали ще й треті!

32

С. О. Єфремов, що вперше вказав на значну художню вартість цих переробок-переспівів, наводить для доказу уривок з псалма 139 («Твій розум до мого — що небо без границь»). Прекрасні рядки трапляються і по інших псалмах:

Роздавиш гаспида і василиска ти,

Застогнуть лев і змій від твоєї п’яти.

І скаже Госпідь: він на мене сподівався,

Я слобоню його: зо мною він спізнався.

Попросить він чого, послухаю його;

В пригоді буду з ним. Зажуриться чого —

Я розведу журбу і од печалі збавлю,

Прославлю дні його і дні до днів прибавлю,

І двір його життя я раєм обсаджу,

І всім моє над ним спасіння покажу.

Ці псалми Гулака — мало не єдиний в українській поезії зразок хорошого олександрійського вірша.

33

«Байка» («Був дід, що не ворчав…»), «Щука і Пліточка» («Rybka mała і szczupak»), «Скарб», «Гуси» («Baran dany na ofiarę»), «Даремна праця», «Ліхтар», «Перо й Каламар», «Рівчак і Річка», «Мішок з грішми», «Рябко й Зюзько» («Dwa psy»), «Лікар», «Два зайці-приятелі» («Przyjaciele»), «Чобіт» («Noga i bót»), «Горох» («Groch przy drodze», перекладений зі значними ампліфікаціями і в Гулака, в його «Солопії та Хиврі»), «Львиця» («Lwica і Maciora»), «Хазяїн і Теля» («Chłop і ciele»), «Ковадло і Молот», «Іван і Петро» («Nocni Stróże»), «Вівчар та Вівця», «Метелик і Комар», «Два маляри», «Орел та Сова», «Дурний та Розумний» (єсть переклад і в Гулака), «Пиво» («Wino szampańskie»), «Охотницька собака», «Бджола».

34

O wy, co wszystkie porzuciwszy względy,

Za cackiem bieżyć gotowi w zapędy,

Za cackiem, które zbyt wysoko leci, —

Bajki wam niosę, posłuchajcie, dzieci.

35

Тут Лесевич має на увазі Куліша і його гіперболічну оцінку Гребінчиних байок: «Коли рівняти їх і до сусідської словесності, то навряд чи є в їй кращі байки од Гребінчиних, а тільки що московські дзвони голосніші од наших». В збірникові «Хата», 1860.

36

Бойко В. Життя та літературна творчість Квітки-Основ’яненка. — С. XLI—XLII.

37

Дорошкевич О. Укр. література, с. 134.

38

Учен. зап. Моск. унив., ч. VI. — 1834, ноябрь. — Кн. 5. — С. 312. До речі, — Бодянський вважає, що Квітка більший хист виявляє в оповіданнях «веселих, насмішкуватих, комічних».

39

Маю на увазі петербурзький гурток «любителей малороссийского слова», до якого входили Й. Каменецький та Парпура, редактор і видавець перших трьох частин «Енеїди» 1798 р. Див. статтю А. І. Лященка. Литературные портфели. — Петрогр., 1923. — С. 40—41.

40

Напр., С. М. Кочубей, на кошт якого зроблене авторське видання «Енеїди» 1809 р.

41

Характерне свідоцтво про українських читачів російських журналів див.: Вести. Европы. — 1807. — Ч. 9. — С. 39. Містячи «Оду» штаб-лікаря Кошиць-Квітницького, українською мовою писану, редактор журналу прохав вибачення «у некоторых читателей», що забирає в них п’ять сторінок, бажаючи догодити малоросіянам. «Издателю известно, что многие жители Малороссии охотно читают „Вестник Европы“».

42

Куліш П. — Основа. — 1862. — II. — С. 19.

43

«Мне было досадно, что все летают под небесами, изобретают страсти, созидают характеры, почему бы не обратиться направо, налево и не писать, что попадается на глаза?» — Лист Квітки до Плетньова з дня 8 лютого 1839 р.

44

Небіжчик причетний був почасти й до літературної роботи. Наприклад, в книжці «Світла» (жовтень 1911—1912) була його стаття про торішні київські курси.

45

Летописи Хм[ельницкая], Льв[овская], Черниг[овская] и Летоп[ись] об основ[ании] Густынского монастыря (Ор. Левицкий, опыт [исследования о Летописи Самовидца. — К., 1878]. — С. 2.

46

Левицкий О. Там само. — С. 27—34.

47

«Аще би сія два союзніє мужи: Попович, глоголю, и Сомко даліє прожили, то могли би старого Хмельницкого ділем слідствовати» (с. 183—184). Тут і далі М. К. Зеров посилається на вид.: «Дійствія презільной и от начала поляков крвавшой небывалой брани Богдана Хмельницкого, гетмана запорожского с поляки […] трудом Григорія Грабянки собранная и самобитних старожилов свідетельстви утвержденная. Року 1710». — Издана временною комиссиею для разбора древних актов. — К., 1854. — Упор.

48

Такая же хар[актеристика] — стр. 177.

49

А. Л. Опущенная в печати страница из летописи Грабянки. — К. ст. — 1894, XI. — С. 298.

50

181, 198 стр.

51

В отрицательном отношении к Брюховецкому Грабянка идет дальше Самовидца. Говоря о смерти гетмана, Самовидец замечает только, что он был «тиранско» убит (Самовидец). Грабянка добавляет, что к концу гетманства Брюховецким все возмущались (стр. 197), а смерть его рассматривает как воздаяние Божье за злодейства («так Бог отмстил на Бруховецкому неповинную кров Сомкову» — стр. 198).

52

«Таковоє Бруховецкій своего Гетманства душегубноє положивши основаніє в року 1664, ко прежнему безчинію приложи єще зліє согрішити» (стр. 181).

53

Стр. 182.

54

Кн. светлейший Мих. С. Воронцов, намісник Кавказу і Новоросійський генерал-губернатор. — М. З.

55

Воронцова. — Прим. рукопису.

56

Запитання і відповідь по 7-й заповіді викреслені в рукопису родинною цензурою. — М. З.

57

Див. також статтю І. Свенціцького. Дві літературні новини Галицької України. — Книгар. — 1918. — X. — Ч. 14.

58

Рецензії: Книгар, ч. 16. — 1918, грудень, і ЛНВ — 1919. — І.

59

Див. рецензію ЛНВ. — 1919. — І.

60

Леся Українка. Твори. Том І. Видавництво «Друкар». — Київ, 1918 (випущено в продаж 1919, січень). Стор. 253. Ціна 7 карб. 50 коп. (15 гривень).

61

ЛНВ. — 1918. — IV—VI. — С. 182—184.

62

Л. Старицька-Черняхівська. Хвилини життя Л. Українки. — Літ.-наук. вісн. — 1913. — X; Л. Шишманова-Драгоманова. Леся Українка. — Рада. — 1913. — № 253.

63

Навіть такі твори, що, на перший погляд, нічого спільного з драмою не мають, як «Ізольда Білорука» — і ті уявляють з себе не що інше, як скриту драму (пригадаймо сильні і влучні діалоги Трістана і Ізольди-селянки в розділі III або розмову двох Ізольд в останнім уступі).

64

Донцов Д. Поэзия индивидуализма // Украинск. жизнь. — 1913. — IX, X. Друга цінна стаття, що торкається головн. чином особливостей драматичної будови творів Л. У., — Ніковський Ан. Екзотичність сюжету і драматизм в творах Л. Українки // Літ.-наук. вісн. — 1913. — IX.

65

Інтерес до новішого письменства виявився поки що в уміщенні листів Коцюбинського до Могилянського, — про них: Книгар. — Ч. 22. — Стовп. 1441—1448.

66

Котляревський, йдучи слідом за російськими перекладами, зве його Парисом (Paris, Paridis). Те ж саме відносно Сивіли (в рос. мові Сивилла).

67

Переклад мій. — М. З.

68

Чернявський М. Червона Лілея. Спогади про Мих. Коцюбинського. — Херсон, 1920. — С. 34.

69

Semper tiro, bus. — Криниці. — С. 15—18.

70

Я заперечував проти погляду Савченка, який говорив про «неокласицизм» як «національну романтику». — Більшовик. — 1923. — № 253/855.

71

Л. М. Шишманова-Драгоманова. Леся Українка (лист з Софії) // Рада. — 1913. — № 258.

72

Старицька-Черняхівська Л. М. Хвилини життя Л. Українки. // ЛНВ. — 1913. — X. — С. 13.

73

Про те див. в листі до матері з дня 29 січня 1903 р. // Черв. шлях. — 1923. — Кн. 6—7. — С. 190.

74

Фет. Мои воспоминания. — Т. І. — С. 396.

75

Хвилини життя Лесі Українки // ЛНВ. — 1913. — X. — С. 29.

76

ЛНВ. — 1898, лип. — С. 6—28.

77

Стешенко І. М. Поетична творчість Л. Українки // ЛНВ. — 1913. — Кн. X (жовт.). — С. 32—36.

78

Славянский М. Памяти Леси Украинки // Вестн. Евр. — 1913. — VIII. — С. 414—417.

79

В примітках до III тому — 15. II. 1901.

80

«Та й я сама не знаю, чому мені „дрібні“ вірші тепер не пишуться» — в листі до матері 12 березня 1912.

81

Донцов Д. Поетка українського рисорджимента // ЛНВ. — 1922. — Кн. 1 і 2 (за травень і червень). Окремо: Львів, 1922.

82

Стешенко І. Поетична творчість Л. Українки // ЛНВ. — 1913. — X.

83

Антология укр. поэзии в русских переводах. — К.: Госиздат, 1924. Статья проф. А. И. Белецкого. — С. 20.

84

Донцов Д. Поетка українського рисорджимента, окр. вид. — С. 24—32.

85

Євшан М. Леся Українка // ЛНВ. — 1913. — Кн. X. — С. 50—55.

86

Євшан М. Леся Українка // ЛНВ. — 1913. — X. — С. 53.

87

Ніковський Андрій. Екзотичність сюжету і драматизм у творах Лесі Українки // ЛНВ. — 1913. — X. — С. 59.

88

Донцов Д. Поетка українського рисорджимента. — С. 14.

89

Филипович П. Леся Українка // Нова громада. — 1923. — № 7—8.

90

Гауптман Гергарт. Затоплений дзвін. Переклав Микола Голубець. — Львів. — 1916. — С. 40—41.

91

Тим часом 1908 р. на сторінках ЛНВ з’явилася «Кассандра».

92

Хоткевич Гн. Літературні враження // ЛНВ. — 1909. — Кн. II. — С. 404.

93

Червоний шлях. — 1923. — Кн. 8. — С. 241.

94

Про настрої самотності в поезії Л. У. — Єфремов С. Поезія самотності. За рік 1912. — С. 281—288.

95

Поэзия индивидуализма // Укр. жизнь. — 1913. — Кн. 10. — С. 20—27.

96

«Арго», збірник. — К., 1914. — С. 39—40.

97

Черемшина М. Село вигибає. Новели з гуцульського життя. — Вид. Книгоспілка. — Київ. — С. 206.

98

Ситити — тратити на смерть, карати.

99

Крушельницький Антін. Українська новела, І. — Коломия, 1910. — С. XVII.

100

«„То в высшем суждено совете“, щоб я кидалась в дебрі всесвітніх тем» (в листі до Старицької-Черняхівської).

101

З останніх десятиліть XIX в. — Молода Україна. — Ч. І. Провідні ідеї та епізоди. — Льв., 1910. — С. 81. Статтю написано р. 1901.

102

Стефаник В. Дорога. Новели. Друге видання. — Льв., 1917, накладом укр. видавничої спілки.

103

Світлотіні галицького життя // ЛНВ. — 1918. — IX.

104

Єфремов С. Історія українського письм., вид. 3-є. — 1917. — С. 418; вид. 4-е. — Київ—Ляйпціґ. — Т. II. — С. 273.

105

Див. статтю «Перший твір Леся Мартовича». — У кн.: Стефаник. Кленові листки. — Харків, 1924, вид. ДВУ. — С. 324.

106

Рудольф, австрійський кронпринц, син Франца-Йосифа. На той саме час умер загадково в Празі і спричинився тим до різних чуток серед селянства. Пор. Франка, цикл «До Бразилії».

107

Франко. — Молода Україна. — Ч. 1. — С. 38.

108

Франко. Старе й нове в сучасн. укр. літературі // ЛНВ. — 1904. — II. — С. 81—82. Пор.: Молода Україна. — С. 79—80.

109

ЛНВ. — 1918. — IX. — С. 247.

110

Могилянський М. Поранене серце // Книгар. — 1920. — Ч. 32—33. Стаття через припинення журналу світу не побачила.

111

Карби. — С. 1—2.

112

ЛНВ. — 1918. — IX. — С. 245—246.

113

Данько М. Край скорби // Украинская жизнь. — 1913. — Кн. І.

114

Н. м. — 1918. — Кн. І. — С. 57—65.

115

Листи до Франка і інш., т II. — С. 298.

116

Єфремов С. Співець боротьби і контрастів. — К., 1913. — С. 163.

117

Там само. — С. 146—147.

118

Євшан М. Поетична творчість Франка // Укр. хата. — 1910. — Кн. VII—VIII. — С. 458—465.

119

Іван Франко (поезія), написав Антін Крушельницький. В-во Якова Оренштейна в Коломиї, sine anno, с. 279.

120

Крушельницький А. Цит. твір. — С. 271.

121

Ніковський A. Vita Nova. Критичні нариси. — К.: Друкар, 1920. — С. 85.

122

Дорошкевич Ол. Підручник історії української літератури. — К.: Книгоспілка, 1924. — С. 184, 189.

123

З вершин і низин. Вид. 1893 р. Передмова. — С. 3—5.

124

Укр. хата. — 1910. — VII—VIII. — С. 458.

125

Євшан М. Іван Франко // ЛНВ. — 1913. — IX. — С. 269—290.

126

Переписка Михайла Драгоманова з Михайлом Павликом, т. II. — Чернівці, 1910. — С. 26.

127

В Галичині це була пора, коли бачилось, що запанує тип «рутенця», цебто русина, що, знеохочений сварами про народність, про язик і про драгомановські ідеї, вмиває руки від усього, не хоче знати нічого поза чорно-жовтими стовпами, що відмежовують Галичину від Росії. Франко. — Молода Україна. — Ч. І. — С. 7.

128

Література, її завдання і найважніші ціхи. — Молот. — 1878. — С. 205—215.

129

Позиція Франка в «Зорі» 1886 року, або видрукування статті про Драгоманова в «Житті і Слові» 1895 р., — щоб не вказувати інших непорозумінь.

130

Лист Драгоманова Павликові 24 лютого 1894 р. Переписка Мих. Драгоманова з Мих. Павликом, т. VIII. — С. 49.

131

Лист Драгоманова Павликові 22 січня 1893 р. Переписка, т. VII. — С. 155.

132

Чи, як пропонує Крушельницький, 1873—1890. Ор. cit., с. 12.

133

Переклади Франка з Некрасова: «Княжна Трубецкая» // Світ. — 1881. — Ч. 4—5. Лірика // ЛНВ. — 1903. — II. — С. 158—161.

134

Франко. — Молода Україна. — Львів, 1910. — С. 3—5.

135

Молода Укр. — С. 52.

136

Лист Франка до Павлика з 1880 р. Переписка М. Драгоманова з М. Павликом, т. III. — С. 249—250.

137

Переписка М. Драгоманова з М. Павликом, т. VIII. — С. 153.

138

«Кандидатів на кафедру маса — і добиваються вони її самими свинствами». Павлик — Драгоманову. Переписка, т. VIII. — С. 197.

139

Це було дуже влучно. Порівн. лист Качали до редакції «Друга» з 7.VIII.1876 р. Який наївний і смертний жах виступає на обличчі поважного публіциста, коли він під третім листом Українця знаходить підпис — Драгоманов: «Ту радость моя охолодла, чоло зморщилося, мороз перейшов по тілі. Знані бо мені добре засади того нігілісти московського і взагалі соціалісти, которий убираєся в красне пір’я європейської цивілізації і науки, нехтуючи народність і все, що для чоловіка було святим». Переписка М. Драгоманова з М. Павликом. — Т. II. — С. 79.

140

Характеристика належить С. О. Єфремову. Співець боротьби і контрастів. — С. 70.

141

Єфремов С. Співець боротьби і контрастів. — С. 186.

142

Євшан М. Іван Франко // ЛНВ. — 1913. — IX. — С. 284.

143

Про це в мене — в «Новому українському письменстві».

144

Горнфельд А. Г. Новые словечки и старые слова. — С. 8.

145

Подібну думку я висловив на одному з київських диспутів про мову. На мій погляд, ніякі розмови про «розімкнений лад» не визволяють нас від обов’язку утворити те багатство і розмаїтість у сполученні речень, яке неминуче потрібне нам для централізованого, логічно диференційованого періоду — без нього ж не обійтися ні нашій науковій, ні ораторській прозі. В ч. 11 «Життя й революції» за 1925 р. К. Довгань говорив, ніби я «запевняв на останньому з диспутів академічних, що „ми йдемо до того, щоб говорити періодами“». Останні слова навіть узято в лапки, так, ніби то мої «ipsissima verba». Смію говорити, моя думка дещо різниться з тим, що мені накидає стаття «На давніх позиціях».

146

Див. міркування К. Чуковського в книзі «Принципы художественного перевода». — С. 19—22.

147

Ніковський А. Розвиток літературної мови // Життя й революція. — 1925. — Ч. 8. — С. 26—29.

148

Франко Ів. Літературна мова і діалекти // ЛНВ. — 1907. — Лютий. — С. 225.

149

Ганцов В. Проблеми розвитку нашої літературної мови // Життя й революція. — 1925. — № 10. — С. 61—65.

150

Зелинский Ф. Ф. Древний мир и мы. Из жизни идей, т. II, вид. 3-є. — СПб. — 1910. — С. 77.

151

«До людської голови конячу шию». Horat. Ad Pisones (De arte poëtica).

152

Троцкий Л. Литература и революция, вид. 2-е. — С. 199, 200, 201.

153

Цю думку красномовно боронив Ґ. Буасьє.

154

Переклад Ю. Н. Верховського. Див. альм. «Лирический круг», страницы стихов и прозы. — М., 1922. — С. 9.

155

Франко Тарас. Збиточний амур. — 1918. — С. 44—46.

156

Корш Ф. Е. Римская элегия и романтизм // Вопросы философии и психологии. — 1899. — Кн. II (47). — С. 311—313.

157

Пор. ориґінал:

Те quoque Vergilium comitem non aequa, Tibulle,

Mors juvenem campos misit ad Elysios,

Ne foret aut elegis molles qui fleret amores,

Aut caneret forti regia bella pede.

(M. Shanz, Geschichte der Römischer Litteratur, т. II. — Ч. 1. — C. 155).

158

Из жизни идей, т. IV. Возрожденцы, выпуск І, стр. 57, — Цицерон. Полное собрание речей, т. I. — СПб, 1901. — С. LVIII. Cicero im Wandel der Jahrhunderte. Leipzig—Berlin, 1908. — C. 339—340.

159

Летопись Самовидца. — К., 1878. — С. 102.

160

В книзі «Наш день»: «А балерина голову наклонить чутливим жестом, як сумна весталка»; «Нас не злякають ваші орди, ні ваші флоти, ні когорти»; «Ввірвався вікнами новими в твої притвори мій борей»; «Ти не герой, не Прометей». Не можна сказати, щоб усі ці античні образи були завжди умотивовані.

161

До речі, «класичні трафарети» Брюсова зв’язані також з враженням та досить гострими переживаннями революції 1905 і 1917 рр. («Юлий Цезарь», «Довольным» і інш.). Навряд чи вірне твердження Загула і про Леконта де Ліля. Принаймні новий біограф останнього Едм. Естев говорить, що французький парнасець, «а caressé de beaux rêves de justice, de fraternité, de felicité universelle» і навіть признавався до фур’єризму. Edm. Estève. Leconte de Lisle. Paris, Boivin et C-nie. — C. 63—64.

162

Цей епізод докладно розповідає В. Євгеньєв-Максимов. Из журнальной деятельности М. Е. Салтыкова-Щедрина // Печать и рев. — 1926. — І. — С. 42—44.

163

Огненный змей. Соч. и письма П. А. Кулиша, вид. Каманина. — Т. V. — С. 42.

164

R. М. Rilke. Das Stunden Buch. — Leipzig, 1907. — C. 55.

165

«На дні річка потекла, Смотрич, от як Хорол завбільшки…» — С. 186.

166

В. (В. Б. Антонович). До біографії А. П. Свидницького // Зоря. — 1886. — Ч. 11. — С. 195.

167

Характеристика Франкова // Зоря. — 1886. — Ч. 1. — С. 5.

168

Львів, 1887. — С. 392, 16*. Русько-українська бібліотека. — №№ 15—17, накладом Євгенія Олесницького.

169

«Пропаща сила» — передмова до «Люборацьких» у вид. «Часу». — С. 6—7.

170

От цей інкримінований уступ з переднього слова Франка: «А тепер ще слово до наших читателів в Галичині. Як між народом галицьким а українським ледве заходить яка різниця щодо світогляду, вірування, звичаїв і обичаїв, так різниця між духовенством нашим і православним українським була і єсть незмірно велика. Наше духовенство то моральні провідники і учителі народні, тамошнє духовенство 40-х літ, а про таке говориться в цій повісті, мало різнилось від люду і перше всього само потребувало проводу».

171

Про становище Франка серед редакційної колеґії «Зорі» та обставини друкування «Люборацьких» — див. тринадцять листів Ів. Франка до О. Кониського (подав М. Возник) («Життя й революція», 1927, чч. 4 і 5, особливо ч. 5, стор. 233, 234, 238, 239).

172

Драгоманов. Листи до Франка, т. І. — С. 148 (лист з 31 янв. 1886).

173

Франко І. Молода Україна, ч. І. Провідні ідеї й епізоди. У Львові, 1910. — С. 38—39.

174

Крім купюр та поправок, внесених до тексту, варт ще відзначити, що галицька редакція не додержала ні точної назви твору («Люборадські» зам. «Люборацькі»), ні розподілу на частини. Розділи ідуть один за другим, помічені одним рядом цифр: І—XX. Розділи III і IV збиті в один. Пропущено і епіграф до І частини.

175

Др. О. Маковей. Життепись Осипа-Юрія Гординського-Федьковича, у Львові, 1910. — С. 247—250, 257—259.

176

Товариство для культурної і літературної роботи.

177

ЛНВ. — 1905. — Кн. XII. — С. 184.

178

Антін Кобилянський (1837—1910), пізніше старокатолицький проповідник у Німеччині, на старості літ др. медицини. Кость Горбаль (1836—1903) — учитель гімназіальний у Тернополі, Стрию і Перемишлі.

179

Див. хоча б автобіографію Федьковича в статті Драгоманова про нього. — Повісті Осипа Федьковича. — Київ, 1876. — С. VI.

180

Драгоманов М. Австро-руські спогади. Накл. Франка. — 1889. — С. 179—180. Крім того, 386, 437.

181

Маковей. Цит. твір. — С. 573.

182

Маковей. Цит. твір. — С. 427 і далі.

183

Це була одна з повинностей, про знесення яких клопотався Федькович від імені 10 громад своєї округи.

184

Загул Д. Життя й діяльність Федьковича. О. Федькович. Твори. — ДВУ. — С. 34.

185

«Що я тут пишу, то я не пишу небилиці, але кавалок мого життя, мого так красного та любого трівку, що годі його буде й до гробної дошки забути».

186

Переклад М. Рильського, «Бетховен», збірка пісень II. — Книгоспілка. — С. 11—15. Цікаво порівняти з Кулішем переклад 80-х рр. Чернявського (Твори, т. VI) і недавній Д. Загула («Вибір нім. балад»).

187

Сборник Отд. рус. языка и словесности ИАН. — Том 78.

188

Принципы худож. перевода. 2 вид. — ГИЗ. — Петерб., 1920. Увійшло в збірник Гумільова «Письма о русской поэзии».

189

Русская лирика. — С. 191—198.

190

Кобилянський В. Мій дар. — Київ, 1920. — С. 51—58.

191

Див.: Руданський С. Поезії, ред. В. Герасименка — моя примітка про переклад «Іліади». Там зазначена й література питання.

192

Напр., переклад «Іліади» М. Минського — див. рецензію С. І. Соболевського в «Журналі МНП».

193

Напр., Томашевський Б. В. Теория литературы. — ГИЗ, 1927, вид. 2-е. — С. 11—28.

194

Метаморфози Овідія Назона, українсько-руський переклад Івана Сердешного (І. М. Стешенка). У Львові, 1893.

195

В ориґіналі маємо дванадцятискладовий силабічний вірш.

196

Федоров А. Звуковая сторона перевода // Поэтика, IV. — С. 49—50.

197

В російській поезії паузником перекладав «Лісового царя» Ап. Григор’єв (Стихотворения. — М., 1916. — С. 508—509) та А. Фет (Собр. стихов, т. III, приложение. — С. 323—324).

198

Про те — Гумільов у статті «Переводы стихотворные».

199

Федоров А. Проблемы стихотворного перевода // Поэтика, вып. 2. — Ленинград, 1927. — С. 109—118.

200

Автобіографія, видання «Задруги». — С. 160.

201

Украинская старина. — Харьков, 1866. — С. 231. Передруковано у Н. Маркова // Киевская старина. — 1883. — VI. — С. 208—209.

202

Москвитянин. — 1843. — Ч. V. — Кн. 10. — С. 411—426.

203

Обзор сочинений, писанных на малороссийском языке. Див.: «Науково-публіцистичні і полемічні писання Костомарова, ред. акад. М. Грушевського». — ДВУ. — 1928. — С. 45.

204

Горленко В. Живописец малорусской старины. // Русский архив. — 1895. — IV.

205

Тобто: прозою. // Ученые записки Московского университета. — 1834. — Ч. VI. — Ноябрь. — Кн. 5. — С. 287—313.

206

Р. в. — 1857. — Т. XII. Современная летопись.

207

Жизнь Куліша // Правда. — 1868. — С. 45.

208

Наше минуле. — 1918. — II. — С. 26—31. — Наук. збірник Харківської кафедри іст. укр. культури. — Ч. 2—3. — С. 227—229.

209

Обзор украинской словесности // Основа. — 1861. — І. — С. 202.

210

К. стар. — 1893. — VIII.

211

Шамрай А. Квітка-Основ’яненко. Вибрані твори. — Літературна бібліотека «Книгоспілки». — С. LVII.

212

Етнографічні описи Квітчині перераховані у Сумцова в статті «Г. Ф. Квитка, как этнограф» // К. стар. — 1893. — VIII. — С. 190—214. Передрукована в книзі того ж автора «Из украинской старины».

213

Шамрай. Цит. стаття. — С. LVIII — LIX.

214

Див.: Акад. М. Грушевський. Місія Драгоманова // Україна. — 1926. — II—III. — С. 16—17.

215

Грінченко Б. Перед широким світом. — К., 1907. — С. 71, 73—74.

216

Оповідання Корсуна, мабуть, трохи перебільшене. В листі Квітки до Плетньова (9.III.1840) є, принаймні, згадка про старшого брата як читача Основ’яненкових повістей.

217

Франко І. Михайло П. Старицький // ЛНВ. — 1902. — V. — С. 45—47.

218

Цитован. твір // ЛНВ. — 1902. — V. — С. 49.

219

ЛНВ, — 1902. — V. — С. 51—52.

220

В статті про Куліша — «Від Куліша до Винниченка». — С. 41—46.

221

Лист до І. Н. Дерев'янкіна, 12.VII.1891.

222

Возняк М. Автобіограф. знадібки до характеристики В. Олександрова // Україна. — 1928. — IV. — С. 92—93.

223

Пор.: Принц Гамлет у постолах // Киевлянин. — 20.Х.1882. — Ч. 232.

224

Хвилини життя Лесі Українки // ЛНВ. — 1913. — Кн. X. — С. 16.

225

Киевская старина. — 1904. — V. — С. 431—432.

226

Киевлянин. — І.XI.1881. — Ч. 240.

227

Киевская старина. — 1883. — VI. — С. 353 і далі.

228

В статті про В. Самійленка // ЛНВ. — 1907. — І. — С. 83.

229

Цитую зі статті В. О’Коннор-ВілінськоІ «Деякі риси в творчості М. Старицького» // ЛНВ. — 1914. — IV. — С. 48.

230

Пушкін О. Вибрані твори. — Книгоспілка. — С. XXIII—XXV.

231

Там само. — С. XXX—XXXII.

232

Адам Міцкевич в укр. перекладах // Наук. зб. харківської н.-д. кафедри історії України. — І. — Харків, 1924. — С. 99—122.

233

Стешенко визначав його, як великого пана, але, здається, більше має рації т. В. Коряк — пор. «Етапи» в книзі «Організація жовтневої літератури». — 1925. — С. 20—23.

234

Кони А. Ф. На жизненном пути, т. І. — СПб., 1912. — С. 506.

235

Филипович П. П. Шляхи Франкової поезії — в книзі «З новітнього українського письменства». — К., 1929.

236

До речі, в хрестоматії В. Бонч-Бруєвича «Избранные стихотворения русской поэзии», СПб., 1909, цей вірш, приписуваний С. Бардиній, поданий в числі «Произведений неизвестных авторов». Франкові він відомий з женевської брошури Драгоманова «Детоубийство, совершаемое русским правительством». Взагалі, з’ясування поетичної спадщини О. Боровиковського та його ваги для українських авторів є одно з чергових завдань.

237

Пор., напр., Боровиковського «Ессе homo!», Франка «Христос і хрест» (із книги «З вершин і низин»).

238

Д. Д-ко // Рада. — 31.1.1908. — Ч. 26; Дорошенко Д. // Рада. — 17.IV.1908. — Ч. 88.

239

Це вірно відносно таких поезій, як «О, дякую, що ти прийшла таки» (стор. 192 у вид. 1908 р.).

240

Приклади в статті Франка // ЛНВ. — 1902. — V. — С. 55.

241

«На сірій скелі мак цвіте», «Гори дикі і суворі», «Кожний атом, атом серця», «З серцем, повним смутку-горя», «Порвалися струни на арфі» etc.

242

Листи В. Горленка до П. Мирного. — К., 1924. — С. 77.

243

Літ.-наук. вісник. — 1913. — X. — С. 17.

244

Якубський Б. Лірика Л. Українки на тлі еволюції форм української поезії. — Леся Українка. Твори. — Книгоспілка. — Т. II. — С. XXV.

245

Коцюбинський М. З глибини. Оповідання. В-во «Молода муза», ч. 12. — Льв., 1909. — С. 100. На російській Україні цю книжку було заборонено. Див.: Коцюбинський. Листи до Вол. Гнатюка. — Льв., 1914. — С. 118.

246

«Дужі голоси вдарили чумацьку пісню: „Гуляв чумак на риночку“»… «Неначе чарами розстеляється передо мною степ»… «Ген-ген далеко в степу сунеться довга валка чумаків»… Повісті й опов., І. — СПб., 1899. — С. 404.

247

Єфремов С., акад.: Коцюбинський. Крит.-біогр. нарис, стор. 92, 95, 98. Останні слова акад. Єфремова потребують деякого застереження. Читацька вражливість Коцюбинського і потім штовхала його наслідувати часом далеких йому «по духу и вкусу» авторів. Згадаймо «Що записано в книгу життя», з його джек-лондонською темою і рисами стилю. А тим часом Лондона Коцюбинський не любив, нарікав на його грубість, хоч і визнавав за ним велику майстерність щодо розгортання сюжету (так, принаймні, висловлювався він взимку 1912 р. в клініці Образцова). Трапляється у нього і анекдотична фабула («Коні не винні»). Рацію такого застереження визнає і сам Є. О. Єфремов, зазначаючи, що шукати Коцюбинський не переставав і потім.

248

Цензурні пропуски в «Лялечці» занотовані у А. Д. Лебедя в статті «Листи П. Мирного до М. Коцюбинського». Наук. збірник за р. 1924 (додаток до «України»).

249

К. стар. — 1903. — IX. — С. 38—47 (друга паґінація).

250

Там само. — С. 121—127 (друга паґінація).

251

Життя й револ. — 1928. — V. Порівн. його ж «Творча путь Коцюбинського», вступна стаття до книжки: М. Коцюбинський. Вибрані твори. — Книгоспілка. Літер. б-ка, 1926.

252

Про житомирське перебування Коцюбинського — А. Лебідь. Пропащі роки // Україна. — 1927. — III.

253

Догадки А. Лебедя можна потвердити певними даними. Оповідання «На підводі» видрукуване 21.XII.1897 в «Русских ведомостях». Що Коцюбинський за цією газетою стежив, видко з його кримського листа до дружини: Куру-Узень, 20.X.96. Немає жодного сумніву, що, живучи з газетної роботи, Коцюбинський пильно стежив за цим найавторитетнішим у свій час ліберальним російським органом.

254

Нечуя-Левицького можна пізнати і в подаванні другорядних, не потрібних для дії деталей, і в розмовних репліках, що нічого не дають ні для характеристики людей, ні для динаміки твору. Напр.: «Тетяна тим часом позносила все манаття з воза, внесла води… і, налапавши у мішку самовар, витягла його звідти за вухо, аж він забряжчав.

— Самовар вам ставити? — Постав»… і т. д.

255

В «Записных книжках» А. П. Чехова (приготов. к печ. Е. Н. Коншина. — М., 1927. — Г. А. X. Н.) знаходимо цю фразу без згадки про учителів: «Небогатые врачи и фельдшера не имеют даже утешения думать…» Очевидно, заготовка була зроблена для писаного одночасно «Дяди Вани» (постать Астрова), і, не використана в п’єсі, пішла на розроблення іншого — пізнішого сюжету. Запис сюжету «На подводе» знаходимо на стор. 78 першої записної книжки. От початок запису: «Учительница в селе из хорошей семьи. Брат где-то офицером. Осиротела, пошла в учительницы по нужде. Дни за днями, бесконечные вечера, без дружеского участия, без ласки, личная жизнь погибает; удовлетворения нет, так как некогда подумать о великих делах, да и не видать плодов…» Аналогічні місця в «Дяде Ване», в репліках доктора Астрова («Да, за десять лет другим человеком стал. Заработался, нянька… Да и сама по себе жизнь скучна, глупа, грязна»), в словах Єлени Андріївни: «Сама подумай, что за жизнь у этого доктора! Непролазная грязь на дорогах, морозы, метели, расстояния громадные, народ грубый, дикий, кругом нужда, болезни» і т. д.

256

Нечуй-Левицький. Старосвітські батюшки та матушки, розд. I.

257

Власний вираз Чехова в листі до Д. В. Григоровича. — А. П. Чехов. Несобранные письма. — М., 1927. — С. 32—33.

258

Схожі сцени і міркування див. в оповіданнях «Моя жизнь» (1896 р., будування школи в Дубечні), «Дом с мезонином» (1896), «Новая дача» (1899).

259

В листі до О. С. Суворіна. Письма. — Т. V. — С. 406.

260

Слово о мужиках // Книжки недели. — 1897, V. — С. 194—208. Передруковано в книзі Меншикова «Критические очерки», т. II, стор. 85—100. Зовсім інакше поставився до чеховського «знання» села М. К. Михайловський: «Вообще весь рассказ Чехова производит такое впечатление, будто талантливый и наблюдательный человек, попав в деревню, поразился ее нищетою и грязью, наскоро занес свои впечатления в записную книжку. Потом вспомнил лакея, виденного им в московском трактире и обратившего на себя его внимание своею мягкостью и деликатностью, и так и ввел его в деревенскую картину; потом присочинил ему жену и дочь; потом наскоро и грубо присочинил кое-какие сцены для пополнения запасов подлинных наблюдений. Если бы все это выравнять, отделать, то при талантливости автора могла бы выйти прекрасная вещь, а так вышли только „Мужики“». Темі «Михайловський — Чехов» присвячена стаття Н. Клестова — «Современный мир», 1915, XII. В українській критиці її торкається С. О. Єфремов у брошурі «Серед сміливих людей».

261

Дневник А. С. Суворина. — С. 179.

262

Н. К. Михайловский. Отклики. — Т. II. — С. 120—131.

263

Письма, V. — С. 49. «Аргумент против идеализации деревни» — вираз присвяченої Чехову статті в «Книжках недели» (1897, авг.). У Чехова р. 1897 різко позначився туберкульозний процес у легенях.

264

Письма, V. — С. 356.

265

Письма. — Т. II. — С. 407—408.

266

Чехов А. П. Несобранные письма. — ГИЗ. — 1927. — С. 72.

267

Сочинения Н. К. Михайловского. — Т. VI. — СПб., 1897. — С. 771—784.

268

Записные книжки А. П. Чехова. Приготовила к печати К Н. Коншина. — М., 1927. — С. 49.

269

Чехов А. П. Затерянные произведения, неизданные письма, воспоминания, библиография. — Ленинград: Атеней, 1925. — С. 90—91.

270

Лист 9.XII.1890. Письма. — Т. III. — С. 146.

271

Чехов А. П. Затерянные произведения, неизданные письма, новые воспоминания, библиография. — Атеней. — 1925. Письма Чехова к Меньшикову, пригот. к печ. М. Я. Беляев. — С. 90, 91, 92.

272

Пор. Последние сочин. Н. К. Михайловского. — Т. I. — СПб., 1905. Стаття «Кое-что о Чехове». Про «Мужиків» в ній читаємо: «Рассказ этот… был сверх всякой меры расхвален именно за тенденцию, которую в ней увидели». Ця тенденція, яку в «Мужиках» побачили, є ніби «превосходство городской культуры над деревенской» (критик, видимо, полемізує з марксистами). На думку ж самого Михайловського, Чехов «ровно ничего не хотел показать». «Необходимость просвещения деревни» не висновується з належною невідхильністю із художнього матеріалу «Мужиков». До того ж і Чехов «издал Мужиков отдельной книжкой, вместе с другим рассказом, Моя жизнь, в котором городская культура изображена еще более мрачными красками, чем деревенская (вернее, отсутствие культуры) в Мужиках».

273

Такі спогади В. Гнатюка в його передмові до листів, не кажучи вже про інші.

274

Сумний Великдень // ЛНВ. — 1913. — V. — С. 196.

275

Ранній Коцюбинський. — У Києві, 1927. — С. 32, 39.

276

Коряк В. Організація жовтневої літератури. — ДВУ. — 1925. — С. 153.

277

ЛНВ. — 1913. — VI. — С. 385 дд.

278

Там само. — V. — С. 196.

279

Там само. — V. — С. 200.

280

Єфремов С. Коцюбинський. — В-во «Слово». — 1922. — С. 122.

281

Коцюбинський М. Листи до Волод. Гнатюка. — Львів, 1914. — С. 104.

282

Порівн. про властиве Чехову поняття «культурного блага», як великої громадської цінності. Овсянико-Куликовский. История русской интеллигенции. Собр. соч., т. IX. — СПб., 1914, вид. 5-е. — С. 52—53.

283

Пор.: А. П. Чехов. Затерянные произвед. (Атеней. — 1925. — С. 93—94) з тим, що говорить М. Ф. Чернявський в «Червоній лілеї», с. 11.

284

Може, тим треба пояснити і висновки О. І. Попова, що добачив у Коцюбинському риси марксиста і речника незаможного селянства (Червоний шлях. — 1923, II).

285

Якщо тільки перечитав: в листі 10.X.1901 Коцюбинський жаліється Гнатюкові, що йому незмога стежити навіть за ЛНВ.

286

Лист з 23.1.1900. — Письма. — Т. VI. — С. 19—20.

287

Зап. Істор.-філ. відд. УАН. — Т. IX. — К., 1926. — С. 212—214.

288

В добрій згоді з цим висновком стоять спостереження М. Ф. Чернявського, подані в ласкавому листі до мене з 12.VII.1928. На думку М. Ф., «Чехов глибоко вразив Коцюбинського своїми „Мужиками“; навіть другу частину „Fata morgana“ писано ще під впливом чеховського погляду на село. Він (Коцюбинський) мені прямо сказав, що не знає, що робити із своїми „Мужиками“… і я тоді зрозумів, що він хоче дати в своєму творі щось подібне по глибині й яскравості до твору Чехова». В цілому ж, на думку М. Ф. Чернявського, Чехов, надто як стиліст, далеко не созвучний Коцюбинському: «Коцюбинський шукав ефектів, іноді навіть зовнішніх, а таких у Чехова не було. Глибина чеховського аналізу його не вражала: Коцюбинський не любив дивитись у глибокі води».

289

Чеховські кінцівки у свою чергу нагадують деякі мопассанівські. Пор.:

Le paquebot, en effet, diminuait de seconde en seconde comme s’il eût fondu dans l'Océan. Mme Roland tournée vers lui le regardait s’enforcer à l’horizon vers la terre inconnue à l’autre bout du monde. Sur ce bateau, que rien ne pouvait arrêter, sur ce bateau qu’elle n’apercevrait plus tout à l’heure, était son flis, son pauvre fils. Et il lui sembait que la moitié de son coeur s’en allait avec lui, il lui semblait aussi, que sa vie était finie, il lui semblait encore qu’elle ne reverrait jamais plus son enfant.

Або:

Comme ils allaient quitter le quai et prendre le boulevard François I-er sa femme se retouma encore une fois pour jeter un demier regard sur la haute mer; mais elle ne vit plus rien qu’une petite fumée grise, si lointaine, si légère, qu’elle avait l’air d’un peu de brume.

Pierre et Jean, pp. 240—241, 242. Paris, 1909, Louis Conard, éditeur.

Б російському перекладі 90-х рр. каденції Мопассана виходять іще яскравіші: «Тогда Луизе показалось, что половина ее сердца ушла с этим кораблем, что вся ее жизнь кончена и что, вероятно, она уже никогда не увидит больше своего ребенка».

290

Пор., напр., у Кароліни Павлової у «Фантасмагоріях»:

291

Дорогою шукання // Життя й революція. — 1928. — V. — С. 81—87.

292

Того хреста Стороженко носив, не скидаючи. Див.: Листи Куліша до М. В. Стороженка // Зап. істор.-філ. в. ВУАН. — Т. II—III. — С. 203. Передрук: О. Стороженко. Твори. Ред. Шамрая. — ДВУ. — Т. IV. — С. 330.

293

С. 779, 782—784.

294

Пор. у А. П. Шамрая: «Походячи сам з цієї суспільної групи, Стороженко міг, звичайно, використати семейні традиції і спогади». — О. Стороженко. Твори. — ДВУ. — Т. III. — С. 14.

295

Стороженко О. Твори. Редакція А. П. Шамрая. — Т. IV. — С. 293.

296

«…Рассказывает умно и замысловато, с малороссийским юмором». А. В. Никитенко. Записки и дневник. — СПб., 1905. — Т. II. — С. 261—262.

297

Современник. — 1863. — № 8. Отд. Русская литература. — С. 121.

298

Лист до В. І. Білого, № 5 // К. стар. — 1900. — III.

299

Стороженко не помилявся щодо холодного ставлення основ’ян до його творчості. Пор. у Куліша в листі до О. Барвінського з дня 9/21.V.1869 (Образки, ч. І. — С. 182—183): «Скільки він (Стороженко) не домагавсь, щоб я напечатав про його твори, ніколи я, — розповідає Куліш, — не обізвавсь ні словом, бо мусив би гірку правду сказати, а тим і останню охоту в нього до українщини відбити. Жорстока (а се все одно, що й правдива) критика — спасенна річ тільки про тих, котрі мають ще снагу йти вгору… Стороженко вже сивий дід, старий гриб. Нехай забавляється між іншим і українщиною, бо в його справжньої роботи нема в літературі, від того й не розуміє, що до таланту треба великої штудировини». Як порівняти цей Кулішів присуд до рецензії «Современника», то в думках великої відміни не буде, тільки що у вислові українські автори трохи архаїчніші. Висновок такий: «Природного дару (а його не відкидав і рецензент „Современника“) дуже багато, та обернув його Стороженко на речі марні, а не на спасенну працю».

300

Стороженко О. Твори. — Т. III. — С. 13—14.

301

К. стар. — 1883. — Мрт., III. — С. 528—555.

302

Про Квітчиного Гаркушу див. статтю М. Горбаня: «Квітчин Гаркуша». — Квітка-Основ’яненко. Збірник. В-во «Укр. робітник», 1929. — С. 205—214.

303

Див.: Поимка Гаркуши в Ромне // К. стар. — 1886. — X. — С. 404—407; А. Т(вердохлебов). Еще о Гаркуше // К. стар. — 1886. — XI. — С. 569—571. Про одруження Гаркуші див.: К. стар. — 1895. — IV. — С. 18—19. Останніми часами на підставі документів розповів про те Д. Гроховецький // Україна. — 1929. — III—IV. — С. 47—59.

304

Лист III. 18/30.V.1869. — Барвінський. Образки. — T. І. — С. 196—197.

305

Стороженко О. Твори. — Т. I. — С. 44—45.

306

Лебединцев Ф. Арх. Мелхіседек Значко-Яворський. Див. Арх. Ю. З. Р., ч. І, том II, 1864. — С. XVII—CCXIII. Питання про участь Мелхіседека в гайдамацькому повстанні торкалися різні автори: Костомаров (Последние годы Речи Посполитой, стор. 80—81), А. Я. Єфименко (Очерки истории Правобережной Украины. Из истории борьбы мало-русского народа с поляками // Южная Русь, т. I. — С. 138; т. II. — С. 98—99), М. С. Грушевський. Думка останнього про причетність Мелхіседекову до організації повстання викликала замітку Вл. П-ка в К. стар., 1905, І, 4—7 (друга паґінація): Был ли игумен Мелхиседек Значко-Яворский организатором украинского восстания 1768 г. Автор закінчує свою статтю словами, що про ролю Мелхіседекову в подіях Коліївщини «лучше говорить гипотетически, а не категорически».

307

Петров Н. И. Очерки истории украинской литературы. — К., 1884. — С. 225.

308

Стороженко О. Твори. — Т. I. — ДВУ. — С. 45—58.

309

К. стар. — 1905. — IX. — С. 380—381.

310

Горленко В. Живописец малороссийской старины // Р. архив. — 1895. — IV. — С. 465—473. Про «Пана Халявского» з погляду етнографічного див.: Н. Д. Сумцов. Из украинской старины. — X., 1905. — С. 54—59; Айзеншток І. Я. Квітка. Твори. — Т. 3. — ДВУ, вступна стаття. — С. V — XLIII.

311

Каразин. Взгляд на украинскую старину // Молодик на 1844 г. — С. 43 дд.

312

Старинные психопаты. Лесков Н. Собр. соч. — СПб., 1897. — Т. VII. — С. 386. Повністю цитату наведено в статті П. П. Филиповича: М. Лєсков. Вибрані твори. — Книгоспілка. — С. XXV.

313

Лист Щоголева до Дерев’янкіна 21.V.1891. Див.: Щоголів. Твори. — Вид. «Рух». — X., 1919.

314

Дорошкевич О. Нотатки про Щоголева // Життя й рев. — 1926. — IV. — С. 70—78.

315

Очевидно — українських поезіях. По-російськи Щоголів виступив раніш. Див.: П. Филипович. Перша друкована поезія Щоголева // Зап. Іст.-філ. відд. ВУАН. — Кн. XIX. — С. 225—226.

316

Дещо з історії укр. письм. XIX в., споминки і замітки М. Усанця // Діло. — 9.ІІ.1885. — С. 16. В рецензії на «Ворскло» («Діло», 1883, ч. 47) Комаров оцінює ці поезії стриманіше, не розминаючись з самим автором.

317

Щоголів Я. Твори. — Вид-во «Рух». — X., 1919. — С. 251—252.

318

Лист до I. М. Дерев’янкіна з 12.VII.1891.

319

Автобіографія в збірнику «Первые литературные шаги» Ф. Ф. Фидлера. — М., 1911. Пор. статтю в книзі «Писатели современной эпохи», биобиблиограф. словарь русск. писателей XX в. — М., 1928. — С. 38—39.

320

Белоусов И. А. Литературная среда. Воспоминания 1880—1928. Никитинские субботники. — М., 1928. — С. 5—7.

321

Литературная среда. — С. 9.

322

Белоусов И. А. Как я начал переводить «Кобзаря» // Украинская жизнь. — 1914. — II. — С. 106—107.

323

Там само.

324

Повністю «Заповіт» з’явився у «Кобзарі» 1911 р. (Вид. «О-ва любителей рос. словесности»).

325

Іван Суриков (1841—1880), наслідувач «вялой поэзии Никитина», організатор збірника селянських письменників «Рассвет» (1877). Про нього Бєлоусов написав брошуру в серії «Книги для крестьян и рабочих»: «И. З. Суриков и его песни». — М., 1923.

326

Про свій інтерес до «писателей из народа» I. Бєлоусов розповідає в книзі «Литературная Москва», воспоминания 1880—1925. Изд-во «Сегодня». — М., 1926. Там же й про суриковський гурток.

327

Литературная среда. — С. 239—241.

328

Поездка на могилу Шевченко // Русская мысль. — 1904. — III. — С. 135—138.

329

1914 р. Бєлоусов присвятив Шевченкові (з нагоди 100-літніх роковин народження) ціле II число журн. «Путь», якого був редактором.

330

Про це видання, третє в редакції Доманицького, та про цензурну його історію — див.: Стебницький П. «Кобзар» «під судом» // Зап. іст.-філ. відділу ВУАН. — IV. — С. 36—48.

331

До цього збірника увійшло 98 поезій. Всього в збірники, редаґовані Бєлоусовим, увійшло близько 180 поезій. «Кобзар» 1906 р. містить 129 п’єс, «Кобзар» 1911 додає до цієї кількості близько 50 поезій нових. З цього числа половина належить редакторові.

332

Див.: Багрий А. В. Т. Г. Шевченко в русских переводах. — Баку, 1925. — С. 30—33.

333

«Украинская старина» Т. Данилевского. — X., 1866. — С. 254.

334

Русская мысль. — 1907. — ІІ, бібліографія. — С. 29; Багрий А. В. Шевченко в русских переводах. — С. 36.

335

Укр. жизнь. — 1914. — II. Передруковано: Твори М. Богдановича (Акадэмічная бібліотека белар. Пісьменнікау). — Т. II. — С. 44—54.

336

В «Кобзарі» під ред. Бєлоусова. — М., 1900 (в-во Клюкіна).

337

Багрий А. В. Шевченко в русских переводах. — С. 36.

338

Про народний вірш у Куліша — в книзі «Від Куліша до Винниченка». — К., 1929. — С. 22—25.

339

Краса і сила. Твори. — Т. II. — С. 45—46, 48–49. Одно з тверджень Богдановича («Искусственные правила искусственной поэзии отпадают. Возникает национально-украинский vers libre») призвело до деяких необґрунтованих характеристик Шевченкового вірша як верлібру.

340

Е. Багрицький дає рядки і амфібрахічні — «По откосам виноградник / Лопочет листвою» // Красная новь. — 1926. — XI.

341

Переводить на чоловічі рими Шевченків коломийковий вірш і Славинський.

342

Докладніше: А. В. Багрий. Шевченко в русских переводах. — С. 50.

343

Слова «Ода малороссийского простолюдина» слід розуміти тільки як певну стилістичну мотивацію: автор хоче виправдати ними зумисне простацтво своєї розповідної манери. Так і в «Вояжі по Малій Росії п. генерала од інфантерії Беклешова» розмову про роз'їзди та ревізії останнього провадять селяни Пархім з Панасом, «погнавши на поле воли» і зустрівшися з Овдієм та Харком. Дійсні настрої од дуже мало спільного мають з селянством: їхній войовничий запал виник на іншій класовій основі. «Временное ополчение», з приводу якого пише штаб-лікар Кошиць-Квітницький, скликане було р. 1807, про нього див. статтю «Земська міліція 1806—1808 рр.» («Прапор марксизму», 1927). Про настрої 1812 р., про ополчення під час кампанії 1812—1814 рр. та класову лінію уряду див. М. Свідзинського (наук. зб. н.-д. кафедри історії укр. культури у Харкові, ч. 5) та П. Клепатського (За сто літ, кн. 5).

344

Браиловский С. К вопросу о пушкинской плеяде. I. Ор. М. Сомов. — Варшава, 1909. — С. 151 (відбитка з «Рус. филол. вестн.»).

345

Про восстановление казацких полков 1831 р. див.: В. Щербина. Доля козаччини на Лівобережній Україні // ЗНТ ім. Шевченка, т. 100. — С. 275—287. Там же і вказівка на давнішу літературу (Автобиографические записки И. Сердюкова, статті М. Стороженка, замітки М. Т. Симонова-Номиса etc.).

346

Усов П. С. Из моих воспоминаний. IX. Патриотические стихотворения в 1854—1855 г. [Дополнение к биографии Федора Николаевича Глинки]. (Истор. вести., 1882, ІІ, с. 349—354).

347

Пор.: Малороссийская политическая сатира XIX в. // К[невская] ст[арина]. — 1887, VI—VII. — С. 510—511, і Науменко В. Нові матеріали до історії початків укр. літератури XIX в. — К., 1923. — С. 54—58.

348

Надруковано: Гулак-Артемовський. Твори. Вид. 2-е під редакцією І. Айзенштока. — X., 1928. — С. 329—330.

349

Первісно в рукописі було: бак. Поправка так зроблена олівцем зверху.

350

«Незавидненький» поправлено олівцем зам.: «і незавидний». До речі, поправка спадається з текстом О. І. Левицького (К. ст., 1886, І, стор. 191).

351

Видиме спотворення тексту. В рукописові, опублікованому О. І. Левицьким:

Аж ба! Хтів, та нельзя взять!

А зась, мурий, нехрещений!

352

Очевидно, зам. хтіли (К. ст., 1886, І, стор. 191).

353

Пудло — «зверообразная нечесанная голова» (пояснення автора, П. Данилевського).

354

Нумерації поодиноких строф у первотворі немає. Цифри в дужках ставимо за текстом І. Айзенштока, щоб видко було, де саме починається розходження редакцій.

355

Наш список на цій строфі уривається. Видимо, далі мусить бути так, як наводить за одним із своїх списків І. Айзеншток. «Укр. пропілеї», І, стор. 75. Характерне для цієї другої редакції «Оди 1812 г.» близьке наслідування в строфах 16—17 «Оди до князя Куракіна».

356

Очевидно, Лелевель Йоахим (1786—1861) — відомий історик, ватажок опозиції в соймі 1830 р., один із організаторів повстання, пізніше привідця демократичних елементів польської еміґрації. Епітет «вистриганець» (виструганець)  — виходець із пекла (див.: К. ст. — 1886. — IV. — С. 811).

357

«Гельваду» — помилково зам. Ґельґуду, що прегарно поясняє і дальшу риму: буду. Ґелґуд (Giełgud; 1792—1831) — польський повстанський генерал, оперував у районі Вільна.

358

Ромаріно Джіроламо (1792—1849) — італійський генерал, учасник Наполеонівського походу 1812 р., тип кондотьєра. Кінчив свій вік на сардінській службі, розстріляний з вироку військового суду.

359

Ружицький Кароль (1789—1870) — полковник, учасник повстання 1831 р.; Камінський Людвиг (1786—1867) — віце-губернатор Варшави, р. 1831 відступив з Рибінським.

360

Рибінський Мацей (1784—1874) з вересня 1831 генералісимус польського війська. У жовтні того ж року був уже на еміґрації.

361

Чарторийський Адам-Юрій (1770—1861) — замолоду один із ближчих співробітників царя Олександра І. Під час повстання 1830 р. президент сенату. На еміґрації ватажок аристократичної партії, її кандидат у королі польські.

362

Хлопіцький Юзеф (1771—1854) — перший революційний диктатор Польщі. В успіх повстання не вірив і невдовзі зрікся диктаторської влади. Ранений під Гроховом, виїхав до Кракова.

363

Малаховський Казимір (1765—1845) — один із бойових сподвижників Наполеона, учасник Березинського бою 1812 р. В війні 1830—1831 р. головний командувач війська восени 1831 р. Після капітуляції Варшави виїхав у Францію.

364

Граф Круковецький Ян (1770—1850) — генерал-губернатор Варшави. Голова демократичного перевороту 15.VIII. 1831. Набувши диктаторської влади, не виявив енергії. Після замирення висланий до Казані; умер у Варшаві, забутий громадянством.

365

Див.: Річицький А. Тарас Шевченко в світлі епохи. — X, 1925. — С. 180.

366

Див.: Белавин К. К вопросу об идеологическом значении «Очерков бурсы» Помяловского: (По неизданным материалам) // Звезда. — 1930. — № 9—10. — С. 286.

367

Див.: Лесков Н. Полн. собр. соч. — СПб., 1897. — Т. 10. — С. 369.

368

Воспоминания о Т. Г. Шевченко. — СПб., 1861. — С. 36.

369

Див.: Эпизоды из жизни Шевченко // Вестник Юго-З. и Западной России. — 1863. — № 4. — С. 37—38.

370

Фет А. Мои воспоминания. — М., 1890. — Т. 1. — С. 367.

371

Тургенев И. Полн. собр. соч. — СПб., 1911. — Т. 10. — С. 84.

372

Див.: Лемке М. Очерки по истории русской цензуры и журналистики XIX столетия, — СПб., 1904. — С. 104—106.

373

Не є дитина хорошого дому (фр.).

374

Венгеров С. Критико-биографический словарь русских писателей и ученых (от начала русской образованности до наших дней). — СПб., 1889. — Вып. 1. — С. 834.

375

Порівняйте запис у «Щоденнику» про обід у Бібікова, де Аскоченського зневажливо трактує митрополит: Дневник Виктора Ипатьевича Аскоченского // Истор. вестник, — 1882. — № 4. — С. 87.

376

Див.: Лотоцкий А. Из литературной полемики В. И. Аскоченского // Киев. старина. — 1894. — № 10. — С. 145—148.

377

Воспоминания о Т. Г. Шевченко. — С. 36.

378

Див.: Н-ев. Нечто в роде комментариев к воспоминаниям Аскоченского о Т. Шевченко // Русский инвалид. — 1861. — № 268.

379

Кониський О. Тарас Шевченко-Грушівський, хроніка його життя. — Львів, 1898. — Т. 1. — С. 204. Далі зазначаємо в тексті том і сторінку.

380

Костомаров Н. Воспоминание о двух малярах // Киев. старина. — 1861. — № 4. — С. 48. Див. також: Костомаров М. Науково-публіцистичні і полемічні писання. — К., 1928. — С. 88.

381

Головніші матеріали до життєпису Аскоченського: некрологи // Киев, епархиальные ведомости. — 1879. — № 23. — С. 9; Церковный вестник. — 1879. — № 60; статті: Венгеров С. Критико-биографический словарь русских писателей и ученых: (от начала русской образованности до наших дней). — СПб., 1889. — Вып. 1. — С. 827—836; Русский биографический словарь. — СПб., 1900. — Т. 2. — С. 348. Важливим джерелом є «Дневник Виктора Ипатьевича Аскоченского: С предисловием Ф. И. Булгакова» // Истор. вестник. — 1882. — № 1—9.

382

Лесков Н. Поли. собр. соч. — Т. 10. — С. 410—412.

383

Дневник Виктора Ипатьевича Аскоченского // Истор. вестник. — 1882. — № 8. — С. 289—294.

384

Причиновий зв’язок межи «запискою» Аскоченського і його арештом є тільки догадка Лєскова.

385

Дневник Виктора Ипатьевича Аскоченского // Истор. вестник. — 1882. — № 4. — С. 86—87, 88.

386

Киев. губерн. ведомости. — 1855. — № 12. — 15 мар.

387

Аскоченський не хоче зрозуміти цього і вимальовує 40-і рр. щасливою добою, коли, мовляв, люди різних переконань «не заважали один одному думати по-своєму».

388

На ролі особистих невдач у наверненні Аскоченського до обскурантства кладуть наголос обидві словникові статті про нього («Русский биографический словарь», «Критико-биографический словарь…» С. Венгерова). Безперечно, невдачі могли більшої злостивості надати писанням Аскоченського, але все зводити до них навряд чи можна. Навіть під час свого професорства «совершенно другим человеком» він не був.

389

Петров Н. Очерки укр. лит. XIX ст. — К., 1884. — С. 373.

390

Франко. Михайло П. Старицький // Літ.-наук. в. — 1902. — V. — С. 43, 45—46, 99.

391

З давнього зшитку. Пісні і думи. Переклав М. Старицький. — К., 1881. — С. 145. — З давнього зшитку. Пісні та думи. М. Старицький. Частина друга. — К., 1883. — С. 182.

392

До нашого списку не увійшли О. Навроцький (1823—1900) та П. Ніщинський (1832—1896). Перший із них, кирило-мефодіївський братчик, писав межи 1847 та 1860 рр. і твори свої передав у свій час до «Основи». В друк вони через не відомі нам причини не попали. Пізніше, в 1887 р. він надрукував тільки один вірш «На смерть Костомарова». Поки його спадщина не опублікована, нелегко вирішити питання, куди його слід віднести. Другий, П. Ніщинський, відомий тільки як поет-перекладач. Гомерові поеми його з’явилися уже в 90-х рр. Софоклова ж «Антигона» (1883 г.) в його перекладі занадто відгонить стилістичною старовиною.

393

Барвінський Ол. Спомини з мого життя. — Львів, 1912. — Ч. І. — С. 185.

394

Глібов. Твори, — Т. 2. — ДВУ, 1927. — С. 531—534.

395

Розмаїтіший у піснях тільки М. Вербицький («Невольник»). Беремо уривок з його поезії, де він характеризує тематику народної пісні:

Чутно у тій пісні про тяжку неволю,

Про гіркії сльози, нещасную долю,

Про лихо і горе, про те, як колись

По всій Україні пожежі палали,

Як вороги злії її розривали,

Як марне козацькії сльози лились.

396

Памяти товарища // К. ст. — 1904. — V. — С. 431—432.

397

У Старицького інтерес до Слов’янщини підсилений враженнями Турецької війни 1877—1878 рр. Вірш «До слов’ян» стоїть в ряді інших: «Слов’янська доля», «Смерть слов’янина», «До Дунаю», «На прю» (з болгарського), «До броні!» (З давнього зшитку, II, с. І—IV, 1—9).

398

Також «Елегія» з закликом до заздрості: «Іди собі, тікай собі від нас, / Простуй у дикії пустині, / Хай братолюб’я ясний час / Скрізь запанує в Слов’янщині». — «Порв. Струни». — С. 7.

399

Діло. — 1888. — Ч. 38.

400

Багато подібних висказувань і в Кониського. Хоч би поезія «Раз на віки» («Порв. Струни». — С. 6).

401

О’Коннор-Вілінська В. Деякі риси в творчості Старицького // ЛНВ. — 1914. — IV. — С. 48.

402

Пушкін О. Вибрані твори. — Книгоспілка. — С. XXX—XXXII.

403

Вірш Старицького беремо з вид. 1908 р.

404

Цю дату встановлює Б. М. Шевелів — «Л. Глібов як громадський діяч і письменник». Див.: Глібов Л. Твори. — В-во «Сяйво». — К., 1927.

405

Про справжнє відношення Глібова до Родзянок дозволяє догадуватись лист П. Куліша до О. Барвінського 9/21.V.1869, що називає його «сином багатого пана».

406

Про неї див.: К-ий. До життєпису Куліша // Черв. шл. — 1924. — № 8—9.

407

Про «Чернигов. листок» є спеціальна стаття Шевелева — див.: Чернігів і північне Лівобережжя. — К., 1928. — С. 443—462.

408

Черемшина пише про те в листі до мене з дня 13.III.1926.

409

Музичка А. Марко Черемшина (Ів. Семанюк). — С. 130—131. Взагалі точних дат закінчення університету, судейської практики та початків делятинського конципієнтства поки що не маємо. Найпильніше усталені дати некрологу ЛНВ (1927, кн. VI, ст. 97—99). От вони: Черемшина вписався до університету 5.X.1896, скінчив 9.IX.1901 р., докторат здобув 17.VII.1906. Судейська практика його була однорічна. Але до яких років вона відноситься (1904—05, чи 1901—1902), установити нам поки що незмога.

410

ЛНВ. — 1927. — VII—VIII. — С. 305.

411

Музичка А. В, напр., зазначає, що «Туга» може стосуватися так до 1914, як іще більше до 1918 р. Цит. твір, стор. 144.

412

Рада. — 1.II.1912. — Ч. 26.

413

Квітка К. В., прим, до IV т. Творів, вид. 1923. — С. 341.

414

Дати установлюються на підставі листа до матері: «Під впливом „осаждающих“ мене просьб від усяких редакторів збірників (очевидно, мода на альманахи вернулася), я заходилась кінчати не тільки ту драму, що цей рік почата („Руфін і Прісцілла“), але й давно почату та відложену в довгий ящик драму про скульптора». Лист 10.IX.1907 // Ч. шлях. — 1923. — VI—VII. — С. 193. Про літературу, читану до п’єси, див.: Драй-Хмара М. Леся Українка. — С. 139.

415

«Кримський щось не присилає даного йому клаптя, і я вже починаю турбуватись». З листа до матері 7.VI.1911.

416

Старицька-Черняхівська Л. М. Хвилини життя Лесі Українки // ЛНВ. — 1913. — X. — С. 30.

417

Лист до матері 19.IV.1912.

418

Лист до матері. Дата: Hélouan, 8/21.XI.1912. Леся дорожила найдрібнішим відтінком думок, у цій п’єсі висловлених, і повний, тобто: «нескалічений», нескорочений текст «Руфіна і Прісцілли» передала на схов до Наукового т-ва ім. Шевченка у Львові. Але п’єсі не пощастило, і рукопис Лесі Українки знищено р. 1915 під час російської окупації Львова. — Твори, вид. 1923. — Т. IV, примітки. — С. 342.

419

Здобутки укр. літератури за 1911 р. // ЛНВ. — 1912. — І. — С. 107.

420

Рада. — 1.II.1912. — Ч. 26.

421

Леся Українка. — С. 6—7.

422

Екзотичність сюжету і драматизм у творах Л. У. // ЛНВ. — 1913. — X. — С. 59. Пізніше і сам А. В. Музичка знайшов у поетки «глибину і тонкощі душевних порухів, що виражені в символах». — Черв. шлях. — 1928, IX—X. — С. 84.

423

ЛНВ. — 1913. — X. — С. 54.

424

Рада. — 1.І.1912. — Ч. 1.

425

Рада. — 1.II.1912. — Ч. 26.

426

Стешенко Ів. Поетична творчість Лесі Українки // ЛНВ. — 1913. — X. — С. 47.

427

Особливо розділи II «Опозиція світських людей» і VI (сторінки, присвячені громадському ідеалу Таціта). Єсть два російські переклади, кращий — В. Яковлєва, вид. Карбасникова. — Петроград, 1915.

428

Драматична творчість Лесі Українки // Черв. шлях. — 1928. — IX—X. — С. 162.

429

Критика. — 1928. — Ч. 8. — С. 69.

430

Твори IV, вид. 1923. — С. 106—113.

431

Навіть застарілий Гулак-Артемовський закликав передплачувати «Основу». Лист до Сливицького. Твори, ред. Айзенштока. — X., 1928. — С. 244.

432

В рік народження письменника батько його був дияконом сіл Маньківки й Паланки Гайсинського повіту. Див. матеріали Ю. П. Філя. — Зап. іст.-ф. відділу ВУАН. — Кн. V. — С. 32 і дд. Про економіку й побут духовенства на Правобережжі Свидницький писав у статті «Прошлый быт православного духовенства» // Киевлянин. — 1869. — Ч. 92, 93. Укр. переклад — Свидницький. Оповідання. Літер. бібл. Книгоспілки. — К., 1927.

433

Відома кінцівка «Закоханого чорта». Твори, ред. А. Шамрая. — ДВУ. — Т. 1. — С. 186.

434

Современник. — 1863. — VIII, Русск. литер. — С. 123, 124.

435

Див.: Теліга Іван. Куліш-критик (принцип етногр. точності) // Україна. — 1929, липень — серпень. — С. 87—101.

436

Лист Стороженка до В. І. Білого, 8.III.1874 // К. стар. — 1900. — III. — в статті Комарова «К биографии А. П. Стороженко».

437

Пор. лист Куліша до Ол. Барвінського, 9/21.V.1869. Барвінський Ол. Спомини з мого життя. — Ч. 1. — Льв., 1912. — С. 182—183.

438

Ответ на письмо с юга // Основа. — 1862. — III. — С. 43.

439

Основа. — 1861. — IX. — С. 139.

440

Там само. — IV. — С. 33.

441

Про виводний характер образів Марка Вовчка писав 1868 р. Скабічевський, протиставляючи її письменникам-реалістам, — Успенському, Слєпцову, Левітову, що, описуючи народне життя, ідуть шляхом індукції. — Отеч. зап. — 1868. — VIII. — С. 19—50.

442

Все це формулювання «письма с юга», на яке відповідає Куліш в «Основі».

443

Костюк Г. До початків соціологічної критики // Життя й рев. — 1928. — XI. — С.119—127.

444

Основа. — 1862. — IV. — С. 37—53.

445

Стешенко І. М. Українські шістдесятники // Записки Укр. н. тов. в Києві. — Кн. II. — С. 50—52.

446

Лист Ради університету до попечителя Київської шкільної округи, II—XII, 1860 р.

447

Зоря. — 1886. — Ч. 7. — С. 120. Пісні Свидницького надруковані: ЛНВ. — 1901. — IV. — С. 43—44. Із поетичної спадщини. Пісні Свидницького, І—IV. Крім того, див.: Свидницький. Оповідання. Літ. бібл. «Книгоспілки». — К., 1927. — С. XIII—XVIII; Наук, збірник за р. 1926. — С. 164—167; Україна. — 1924. — IV. — С. 97—98.

448

Зоря. — 1886. — Ч. 11.

449

«Злой дух» (народи, южно-р. предание) з’явився потім у «Киевлянине» 16.III.1872, ч. 33. Чи це те саме оповідання, що мало з’явитись в «Основі», не знаємо.

450

Вас. Мих., редактор «Основи» (1823—1899).

451

Україна, — 1924. — IV. — С. 95.

452

Люборацькі. — С. 5, 6, 7, 8, 89, 90, 102. Повагу парафіян до старого панотця Свидницький відзначає і в описі похорону, і в епізоді парафіяльного протесту проти «вікарого» на закріпленому за дочками о. Гервасія приході.

453

Пор. образи старосвітських батюшок в оповіданнях Свидницького: о. Гарасим в оповіданні «Гаврусь та Катруся», татуньо в оповід. «На похоронах».

454

Сцена сварки наприкінці VI розділу частини 2-ї.

455

Матушевский Ф. Жертвы переходной эпохи // К. стар. — 1902. — VII—VIII. — С. 193 дд. — Єфремов С. — Пропаща сила, передмова до «Люборацьких». — Вид. «Час». — Огоновський. Історія літ. руської // Зоря. — 1890. — Ч. XVI і XVII.

456

Про тип школи див.: Філь Євт. Матеріали до біографії А. Свидницького // Зап. іст.-ф. відділу ВУАН. — Кн. V. — С. 35—137. Записки Д. И. Ростиславова // Русск. стар. — 1880. — I. — С. 6—15.

457

Найрізкіше про те написав Помяловський. Досить прочитати вступні абзаци нарису «Зимний вечер в бурсе» або опис дортуару Санога — в нарисі «Бурсацкие типы». Про «грязь» і «холод» пише і Ростиславов в XV розділі своїх «Записок» // Рус. старина. — 1882. — VI. — С. 585—614. Значно м’якший опис Н. Клебановського, вихованця богуславської бурси (К. стар. — 1894. — IX, X, XI).

458

Про зловживання економів та недогодовування по закритих школах, крім Помяловського, пишуть: Ф. Кістяковський (К. стар. — 1895. — III. — С. 118—123, характеристика економа Ошевського: «Не был жаден и корыстолюбив», — за 30 р. утримування казеннокоштних «нажил 15 000 руб.»), Д. Ростиславов («Содержание казеннокоштных учеников было в высшей степени недостаточно: приходилось иногда в буквальном смысле голодать»). — Р. стар. — 1880. — I. — С. 15).

459

Записки Д. И. Ростиславова. Розд. XVIII. О смотрителях и учителях уездного училища // Русск. старина. — 1884. — VII. — С. 87—104.

460

«Люборацькі», част. перша, розд. III (наприкінці).

461

Порівн. у інших авторів. «Не видя хороших примеров и боясь одной только школьной ферулы, мы росли маленькими негодяями. Экое, подумаешь, время было. Признаюсь, что наше духовное воспитание хуже всех воспитаний на свете…» «Товарищи, окружавшие меня, была такая грязь, их понятия (если только у них были какие-нибудь понятия) так гадки, их поведение так серо и подозрительно смирно, что надо благодарить Бога, если малютка из этого омута грязи и нравственной тины вынесет сердце свое чистым, не выпачканным навеки; не было мерзости, о которой бы не толковали между собой оборванные мальчишки. Это была циническая школа негодяев и шалунов. Благодетельное начальство не обращало внимания на эти пороки, которые ржавью въедались в характер детей»… «Само собою разумеется, что между нами много было порядочных плутов. Мы гуртом ходили на воровство к торговкам… а кто ловче всех обкрадывал бедную бабу, тому и почет, и название молодца». — Аскоченский В. Дневник // Истор. вести. — 1882. — I. — С. 100. Те саме о «старшеклассниках, обучающих мерзостям». — Ростиславов. Записки, розд. XIV // Русск. стар. — 1882. — III. — С. 657—672.

462

Про це так само свідчать інші автори. Почати з Помяловського, що утворив мальовничий образ злодія Аксютки і висловив при тому цікаві гадки про товариську етику бурси, — начерк «Бурсацкие типы». Про внутрішні крадіжки, особливо книжок, багато матеріалу в Н. Клебановського // К. стар. — 1894. — IX, X, XI; та Ю. Г. (К. ст. — 1902. — XI). Спробу (досить рисковану) ослабити це спостережене Помяловським побутове з’явище робить один із нових дослідників В. Совсун у статті «Социологические (?) основы творчества Помяловского». (Сборник «Литературоведение». — ГАХН. — М., 1928). Пор.: «Герои Очерков бурсы представляют собой… неорганизованный, неспаянный стихийно бунтарский коллектив. Присмотримся: характеризуя „товарищество“ бурсаков, Помяловский так говорит: „Надобно заметить характеристическую черту бурсацкой морали; воровство считалось предосудительным только относительно товарищества. Были три сферы, которые по нравственному отношению к ним бурсака были совершенно отличные одна от другой. Первая сфера — товарищество, вторая — общество, т. е. все, что было вне стен училищных, за воротами его: здесь воровство и скандалы одобрялись бурсацкой коммуной, особенно когда дело велось хитро, ловко и остроумно… Третья сфера — начальство: ученики гадили ему злорадно и с местью. Так сложилась бурсацкая этика“. Так говорит Помяловский. Но на деле у него герои совершенно не такие. В самом товариществе воровство оказывается обыденным явлением. Так, Хорь стаскивает костяшки у всех своих товарищей, Аксютка, как хитрый вор (sic!), крадет у своего товарища толокно, а ночью у другого волчью шубу. Причем никаких скандалов по этому поводу не происходит». В. Совсун ніби не заперечує реальності спостережених фактів, не відкидає «культурно-історичного», як він каже, значення «Очерков бурсы», але списану слабкість товариства (крадіжка вважається злочином і проте існує серед товариства) має тенденцію покласти на карб перш за все письменницькій свідомості Помяловського. Бурсаки Помяловського — образи «автогенні», тобто характеризують щонайперше психіку автора, різночинного інтеліґента, «мыслящего пролетария», — а такі «мыслящие пролетарии» — «по своєму происхождению (!!) свободно устремленные индивидуалисты», стихійні бунтарі, люди аколективні.

463

Це риса, здається, дуже типова. Пор. знов спогади Н. Клебановського про богуславську духовну школу. Н. Клебановський не належить до викривателів бурси, та й ті роки, коли він учився в Богуславі (а вступив він р. 1855), належать до тієї пори, коли бурса, хоч і по-своєму, але вже «прогрессировала», як те мусив визнати навіть найсуворіший її прокурор Помяловський (нарис «Переходное время бурсы»). Клебановський з приємністю згадує традиційні травневі рекреації, похваляє бурсацький стіл у Богуславі, а смотрителя школи ігумена Федора вважає навіть хорошим педагогом. «Проживши шесть лет в училище, — закінчує він свої спомини, — я на всю жизнь сохранил самое светлое воспоминание и глубокое уважение к памяти моих учителей, особенно к игумену о. Федору» (К. стар. — 1894. — XI. — С. 272). Але от що розповідає він про цього, ніби вартого «светлой памяти», педагога: «смотритель о. Федор, по происхождению малоросс, однако всегда чисто говорил по-русски и требовал того же от учеников». Щоб добитися певних наслідків, він звернувся до такого методу: запровадив журнал, зробив ослячі вуха з паперу для спійманих на українській розмові учнів і дощечку з написом «осел», наказавши «не здіймати цього убору без передачі іншому». Автор споминів визнає, що спочатку було смішно, але потім виявилися неґативні наслідки — учні заніміли, увійшло в моду порозуміватися на мигах, і смотритель зрікся розпорядження (К. стар. — 1894. — XI. — С. 430—431). Можна собі уявити, що бувало в бурсах, поставлених гірше.

464

Так, напр., неясний той побутовий ґрунт, на якому зростає неповага Тимохи до солодьчан (чи це відгомін стосунків, що бачив він у себе на батьківщині та які вважав нормальними, чи просто зарозумілість безпринципного заволоки, що, маючи дядька архієрея, відчуває свою безкарність). Неясне дещо і в психології Галі, власне, її перетворення на черству і морально не заклопотану паніматку Робусинську. До речі, неясною психологію Галі вважав ще Огоновський. Пор.: «Галя ні сіло ні впало полюбила наживу і, одружившись з поганим донощиком, жила собі щасливо, хоча трудно дознатись, чого вона навістила Антося, коли він нездужав».

465

Киевлянин. — 1870. — Ч. 54, 55, 56. В українському перекладі — Свидницький. Оповідання, літературна бібліотека «Книгоспілки». — К., 1927. — С. 11.

466

Філь Юхим. А. Свидницький та його літературні сусіди. — Зап. істор.-філ. відд. ВУАН. — Кн. XVI. — С. 189—199. Книжка Лотоцького вийшла в Кам’янці під заголовком: И. Лотоцкий. Воспоминания. — 1910.

467

К. стар. — 1904. — VII—VIII. — С. 161—175.

468

Правда. — 1878. Порівняй лист Франка до Драгоманова. 26.IV.1890. Листування, вид. ВУАН, 1928. — С. 324.

469

Від Куліша до Винниченка. — К., 1929, вид. Культура. — С. 72—103.

470

Сам Помяловський в кінці другого начерку — «Бурсацкие типы» — говорить про вісім начерків, які йому лишилося ще написати.

471

«Від Куліша до Винниченка». — К., 1929. — С. 91—92.

472

Прекрасний нарис «звичайної лекції з поркою» див. також у спогадах Кістяківського // К. стар. — 1895. — III.

473

Деятель старой бурсы // К. стар. — 1904. — VII—VIII. — С. 175.

474

К. старина. — 1894. — X. — С. 25—37.

475

Русская старина. — 1884. — VIII. — С. 295.

476

Русская мысль. — 1888. — IX. — С. 34.

477

Ту саму заслугу старої школи відзначає у своєму «Щоденнику» і Аскоченський // Историческ. вести. — 1882.

478

Так писав, напр., Єлагін у своїй книзі «Белое духовенство и его интересы». Але від таких письменників, як Єлагін, діставалося не тільки Помяловському та Ростиславову (останньому за його працю «О духовных училищах в России» та інші роботи, друковані за кордоном і в Росії. Між інш., див. архів М. М. Стасюлевича, V. — С. 95, 115, 119, 126).

479

Кони А. Ф. На жизненном пути. — Т. II. — СПб., 1912. — С. 352—353.

480

Проте інколи вказують і р. 1834. Пор.: Розанов И. Н. Путеводитель по русской литературе. — М., 1929. — С. 319.

481

Эйхенбаум Б. Мой временник. — Ленинград, 1929. — С. 74.

482

Україна. — 1924. — IV. — С. 95.

483

Ан. Свидницький у Миргороді // Література. Збірник. — Вид. ВУАН. — К., 1928. В 1869—70 рр., сподіваючись на учительську посаду, Свидницький розраховував на допомогу М. А. Тулова, що знав його як учителя в київських недільних школах.

484

Лист Драгоманова 28/ХІІ 1885. Листування Драгоманова і Франка. — Т. І. — С. 145.

485

Про те див.: «Від Куліша до Винниченка». — С. 89—90.

486

Листи Драгоманова до Франка. — Т. І. — С. 121. В новому виданні «Матеріали до культурної і громад. історії Зах. Укр.», т. І. — К., 1928. Вид. ВУАН. — С. 109, 119, 145, 154, 159, 161, 169, 174—175, 187.

487

Зоря. — 1886. — Ч. 11. — С. 198. Порів. в ред. замітці «Зорі»: «Дванадцять літ минуло від смерті автора „Люборацьких“, а його ім’я, можна сказати, остається й донині незвісним, так як незвісним оставався його найкращий твір, отся сімейна хроніка, котру ми тепер печатаємо». — Зоря. — 1886. — І. — С. 5.

488

До Кониського вдавався і Франко листом від 21.III.1885. Див.: Тринадцять листів Франка до Кониського // Життя й рев. — 1927. — V. — С. 269 (подав М. Возняк).

489

Льв., 1887. — С. 392, 16°.

490

Про становище Франка серед редакційної колеґії «Зорі» та обставини друкування «Люборацьких» див.: Тринадцять листів Ів. Франка до О. Кониського (подав М. Возняк) // Життя й революція. — 1927. — Ч. IV і V, особливо ч. V. — С. 233, 234, 238, 239. Крім того, листування Драгоманова і Франка під 1885—1887 рр. passim.

491

Драгоманов. Листи до Франка. — Т. І. — С. 148 (лист з 31 янв. 1886). Нове видання. — С. 159.

492

Франко І. Молода Україна. — Ч. І. Провідні ідеї й епізоди. — У Львові 1910. — С. 38—39.

493

Вказівки на ці головніші купюри в статті «Літературні митарства „Люборацьких“» у кн.: Свидницький Анатоль. Люборацькі. — Літерат. бібліотека Книгоспілки, вид. 1-е. — С. І—XIII; там же і зіставлення текстів — вид. 1887 р. і авторського. Крім купюр, галицька редакція не додержала ні точної назви твору («Люборадські» зам. «Люборацькі»), ні авторового розподілу на частини. Розділи ідуть один за другим, помічені одним рядом цифр: І—XX. Розділи III і IV збиті в один; пропущено і епіграф до І частини.

494

К. стар. — 1902. — І. — С. 42—43 (друга паґін.).

495

У росіян друга полов. XIX в. зовсім до цього жанру байдужа.

496

Передрукована в: Киевск. стар. — 1902. — X. — С. 1—4 (друга паґінація).

497

Пор. авторські самовисказування С. Пилипенка в статті «Іван Батрак та його байки» // Плуг. — 1929. — VI. — С. 67 дд. Зосібна міркування про можливість пісенних форм у байці показує уважне приглядання до байкописної практики Глібова.

498

Вид. «Час». — Київ, 1927. — С. 160.

499

X., 1894. Власне, це є посмертно виданий запис лекцій О. О. Потебні, читаних його приватним слухачкам харківським. Аналіз байки і приповідки в цих лекціях має ілюструвати основи потебнянської філософії слова, зосібна його думки «про стосунки художніх творів до слова». Нещодавно книжка з’явилась в укр. перекладі під редакцією проф. О. Ветухова та Ф. Ю. Зелінського, з ґрунтовною статтею О. М. Фінкеля. — ДВУ. — X., 1930. — С. 110+2 неп.

500

Див. поему «Мойсей», розд. V—VI.

501

Потебня Ал. Аф. Из лекций по теории словесности. — X., 1894. — С. 4.

502

В пізнішім літературнім житті аполога дидактична ціль та практична спрямованість стають фікцією. «Дидактическая цель, всеми признанная, как основное свойство басни, на деле не существует для большинства баснописцев и их читателей. Требование логического выделения морали носит чисто эстетический характер». Л. Виндт. Поэтика. — III. — С. 97.

503

Басня, как литературный жанр // Поэтика. Временник отдела словесных искусств. Государствен. инстит. истории искусств, III. — С. 87—101.

504

Потебня О. О. З лекцій по теорії словесності. — X., 1930. — С. 12—13.

505

Там само. — С. 13.

506

Кеневич В. Библиографические и исторические примечания к басням Крылова. — СПб., 1878. — С. 269.

507

Та й не тільки в античних. Пригадаймо промову Григорія Яхимовича, голови Руської ради 1848 р. Під час «весни народів» виявляється, що український люд найменш підготований для політичного життя, і галицький оратор з’ясовує цю думку байкою про селянина, що проспав до полудня і мусить надолужувати пополудні. Див.: Возняк М. Як відродилося українське народне життя в Галичині за Австрії. — Льв., 1924. — С. 140—141. На думку акад. М. Возняка, Гр. Яхимович ішов у цій промові за поширеною 1848 р. модою.

508

Натяк на байку «Осел и Соловей». Див.: Виндт Лидия. Басня, как литературный жанр // Поэтика. — III. — С. 98. Те саме говорить і Потебня. Він уважає, що байка так довго живе саме тому, що знаходить собі щораз нові застосування: завдяки своїй загальності, вона легко може ставати «схемою для спутанных явлений жизни». (Из лекций, с. 36). Байці властива здібність — бути постійним «сказуемым к переменчивым подлежащим, взятым из человеческой жизни» (там само. — С. 12).

509

Текст притчі беру з кн.: Кирпичников А. Греческий роман в новой литературе. — II. — С. 170—171.

510

Словарь древней и новой поэзии. — I. — С. 79.

511

Из лекций по теории словесности. — X., 1894. Порівн. означення В. Жуковського, що узнавав байку — «моралью в действии». Сочинения. Изд. А. Ф. Маркса, 1902. — Т. 9. — С. 69.

512

Поэтика. — Сб. І.

513

Русская поэзия XVIII в. Ред. С. Венгерова. — С. 167—168.

514

Виндт Л. Басня сумароковской школы // Поэтика. — І.

515

Вяземский. Старая записная книжка. — Из-во писателей Ленинграда, 1929. — С. 59.

516

Крім Л. Українки та Ів. Франка, до притчі причетні Володимир Олександрів та Манжура, що переспівували євангельську притчу про сіяча (в російській поезії те саме робив Ол. Жемчужников, 1821—1908).

517

Гребінчині байки (невеликі замітки одного з читачів) // Правда. — 1890, жовтень (кн. І). — С. 44—60. Стаття підписана псевдонімом Б. Вільхівський.

518

Євген Гребінка // ЛНВ. — 1912. — VII—VIII.

519

Воспоминания об И. П. Котляревском (из записок старожила). — Полтава, 1883. — С. 38

520

Спогади В. А. Стороженкової // Арх. Стороженків. — VIII. — Ч. 2. — С. 48.

521

Лист до Г. П. Данилевського // К. стар. — 1903. — IV.

522

Слова байкаря, що він «не квапився за ним ганяти на Парнас», треба розуміти щодо мови. Він, мовляв, не хтів звертатися до російської мови, бо призначав свої байки косарям, що відпочивають від роботи, воякам-інвалідам, що вдома доживають віку, сільській молоді і т. д.

523

20—40 рр. в українській літературі. Вип. І. — С. 14.

524

Наше минуле. — 1918. — II. — С. 150—151.

525

«Книжка» — величина умовна, обіймає в середньому коло 20 байок. Традиційний поділ збірників байок на книжки маємо у Федра (5 книг), Лафонтена (12 книг), Крилова (9 книг), Білецького-Носенка (16 кн.) і в багатьох інших байкарів.

526

Про джерела «Пана та Собаки» — Зеров М. Нове українське письменство. — С. 102—106.

527

В листі до Максимовича (Историч. вестник. — 1881. — V. — С. 190—192) Боровиковський уважає перекладеними з Красицького 50 байок на загальну кількість 250. Нині установлено (див. статтю Б. М. Шевелева до вид. Боровиковського 1929 р. — Сяйво. — С. 17. Порів.: Зеров М. Нове укр. Письменство. — С. 107) запозичених з Красицького 37 байок.

528

Про джерела Боровиковського найдокладніше — Б. М. Шевелев. Життя та літературна діяльність Л. І. Боровиковського. — В кн.: Боровиковський Л. Твори. — В-во Сяйво. — К., 1929. — С. 8—32.

529

Крім Куліша, досить гостро про ідейну і художню вартість байок писав О. Кониський. Байки Боровиковського, на його думку, відзначаються повною відсутністю сатиричного хисту. Їх гумор — грубий, образи — бліді. Констатація фактів доволі широка («байки Боровиковського свідчать тільки нам, як факти, чим недугував в його часі соціальний побит на Україні»), але не підбита певній керуючій ідеї. Через те байки Боровиковського «не одержали на Україні ні впливу, ні ходу». (Відчити… // Світ. — 1881. — Ч. 8, 9).

530

Рец. П. Зайцева на вид. Г. Коваленка (Сіяч. — Черкаси, 1918) — Зап. іст. відділу ВУАН, 1919. — Кн. І.

531

Ієремія Галка (М. Костомаров). Обзор сочинений // Молодик, на 1844 г.. — С. 167—168. Передр. в кн.: Науково-публіцистичні та полемічні писання Костомарова. — ДВУ, 1928.

532

Дорошенко Володимир. Євген Гребінка // ЛНВ. — 1912. — VII—VIII. — С. 77.

533

Хата. — СПб., 1860. — С. 41.

534

Знаний свого часу філософ-позитивіст (1837—1905).

535

Невідомо, чому нові дослідники літературних стоваришень уважають салон Гребінки прототипом пізніших «землячеств». Не всякі сходини земляків є «земляцтво».

536

Исторический вестник. — 1899. — IX. — С. 815—831; 1900. — XII. — С. 1011—1020.

537

Н. И. Петров. О степени самобытности украинской литературы // Киевлянин, — 1881. — Чч. 38, 39, 44, 52, 63, 64, 69 та 89.

538

Діло, — 1884. — Чч. 43, 44—46, 54, 55, 61, 62.

539

Історія літератури руської.

540

Журнал МНП. — 1911. — III. — С. 178—199.

541

К. старина. — 1883. — VI. — С. 358—360.

542

Вступна стаття до приміток. Глібов. Твори. — ДВУ. — Т. І — С. 417—419.

543

Дані Чечуліна мають разючу подібність до цифр С.-Петербурзького цензурного комітету, наведених у доповіді його в «Главное управление по делам печати» (папір 13.10.1895, ч. 707) з приводу «грінченківського» видання 1895 р. «В рукописи этой, — пише цензор, — помещено 107 басен. Из числа их 83 несомненно заимствованы у Крылова, остальные 24, вероятно, так же неоригинальные». Головне управління друку не згодилося з характеристикою цензурного комітету і передало рукопис членові ради управління П. Ісаєвичу, якого висновки збігаються досить близько з висновками М. А. Плевака: «Позаимствование» Ісаєвич установив лише в 19 випадках. За винятком цих дев’ятнадцяти байок і дозволено було книжку друкувати, про що і повідомлено сина байкаревого, «канцелярського служителя» А. Л. Глібова. — Архівні матеріали в цій справі ласкаво уділив мені П. П. Филипович.

544

Заметка к истории басни Крылова «Напраслина» // Литературный вестник. — Т. I. — Кн. I. — 1901. — С. 37—40.

545

Див.: Потебня. Із лекцій по теорії словесності.

546

Таке ж ліричне, не дидактичне використання народної приповідки у Шевченка в посланії до Козачковського: «Не поможе, милий Боже, / Як то кажуть люди, / Буде каяння на світі, / Вороття не буде».

547

Пор.: «Жалкувала, сизокрила, що вона» або: «Наче справді запорозький молодець».

548

Проте С.-Петербурзький цензурний комітет не завагався знайти в глібовських байках «предосудительное направление». Полягає воно «во враждебном отношении к высшему сословию и намеренном старании проводить украинофильские тенденции». (Цензурний комітет цитує власну постанову 1889 р., якою заборонено було перевидання глібовських байок). Що ж «предосудительного» в нових байках, що вперше подано до ухвали 1895 р.? Цензурний комітет відповідає — «насильственное введение» в ці переробки російських байкарів «малорусского элемента». «В басне „Перекотиполе“ описывается, как казак, в виде травы перекатиполе бросается во все стороны, пока не докатился до чужого поля, где над ним посмеялась чужая доля»… «Таким образом, содержание большинства басен переполняется не общечеловеческой моралью, а специфически украинофильской, и получается впечатление какого-то болезненного нытья над судьбою исключительно малоросса».

549

Барвінський Олександр. Руска читанка для висшої гімназії. — Ч. ІІІ. — Льв., 1871. — С. 520.

550

К. стар. — 1904. — V.

551

Зеров М. Літературна позиція Старицького // Ж. й р. — 1929. — VI. — С. 83—84.

552

Виндт Лидия. Басня как литературный жанр // Поэтика. — І. — С. 101.

553

Тарасов А. Антирелигиозное воспитание в связи с занятиями по литературе // Родной язык в советской школе. — 1929. — III. — С. 106—107. До речі, звертання до реальних персонажів і газетної хроніки у Дем’яна Бедного підказане міркуваннями про «невільницький характер» езопівської мови. Див.: Литературная газета. — 1930. — Ч. 14.

554

Деякою мірою це справедливо і для інших авторів — Годованця, Пилипенка. В рецензії на українські збірки байок в «Земле советской», 1930, ч. 7, читаємо: «Укр. байки, видимо, все родились на страницах газет и первое время служили, как и фейлетоны в стихах, агитационным целям». — С. 236.

555

Плуг. — 1929. — VI.

556

Загальна оповідна схема у Пилипенка виступає яскравіше, ніж у інших байкарів. В трактуванні сучасності у нього менше конкретності; він іде до узагальнень, тяжить до афористичного вислову. Як каже російський рецензент, «его басни рассчитаны как будто на больший век».

557

Своєю газетною тематикою, трактуванням саме найболючіших питань дня (законодавство проти куркуля, колективізація і т. ін. байки Годованця нагадують Елланові байки.

558

З загальної літератури про апологічній жанр — див. статтю П. Тиховського. — Плужанин. — 1927. — Ч. 8. Цікаві міркування про характер і перспективи революційної байки див.: Ст. Винниченко. Занедбаний жанр (Критика. — 1930. — Ч. 11).

559

Об изданиях политических стихотворений Шевченко в качестве агитационного материала см.: Политические процессы 60-х гг., I, под ред. Б. П. Козьмина. Центрархив — ГИЗ, 1923. — С. 206.

560

Письма В. Г. Белинского, ред. Е. Ляцкого. — СПб., 1914. — Т. III. — С. 318—320.

561

Чужбинский А. Воспоминания о Т. Г. Шевченке. — СПб., 1861. — С. 3—4, 6—7, 12—13.

562

Л[азаревский] А. Материалы для биографии Г. П. Галагана // Киевская старина. — 1898. — IX.

563

Основа. — 1861. — IV. — С. 49.

564

Літературно-наук. вісник. — 1908. — IX. — С. 406.

565

Шевченко Т. Г. Дневник. Пред. А. Старчакова. — Изд. «Academia». — М. — Л., 1931. — С. 281—282.

566

В 1858 г. в «Современнике» напечатан перевод Плещеева. В 1859 г. в журналах напечатано пять переводных стихотворений из Шевченко. В 1860 г. число переводов доходит до полутора десятков. Библиографический указатель ранних переводных работ см.: «Кобзарь» Шевченко в переводе русских поэтов. Ред. Гербеля. — СПб., 1876. — С. 321—334.

567

Твори Тараса Шевченка. — Т. III. Листування. — К: ДВУ, 1929. — С. 326.

568

Свидетельство об этом А. С. Афанасьева-Чужбинского подтверждается записью Шевченко в альбоме Гербеля (В. Доманицький. Ukrainica в альбомі Гербеля. Зап. Наук. т-ва ім. Шевч. у Львові, 1908, III (т. 83). — С. 176—184). Ср. также: Чалый М. Жизнь и произведения Т. Шевченко. — К., 1882. — С. 54.

569

Зоря. — 1896. — № 5. — С. 93—95.

570

Грузинский А. Е. Русская мысль. — 1907. — ІІ, библ. — С.  29.

571

Шевченко Т. Г. Мотивы поэзии. Переводы «Кобзаря» С. П. Дремцова. — Вятка, 1902. — С. 11.

572

О литературной деятельности Белоусова см. его работы: Литературная среда. Воспоминания 1880—1928. — М., 1928; Как я начал переводить «Кобзаря» // Укр. жизнь. — 1914. — II; Литературная Москва. Изд. «Сегодня». — 1926. Смерть Белоусова (1863—1930) отмечена статьями в украинской прессе (Життя й революція. — 1930. — III; Літературний архів. — 1930. — І—II).

573

Багрий А. Т. Г. Шевченко в русских переводах. — Баку, 1925. — С. 53.

574

Шевченко Т. Г. Мотивы поэзии. Переводы Дремцова. — Вятка, 1902. — «Гайдамаки». Рецензия: М[атушевский] Ф. — Киевская старина. — 1903. — II. — С. 102—107.

575

Шевченко Тарас. Кобзарь (в переводах) под ред. М.  =Славинского. — СПб., 1911. — С. XXIII.

576

Шевченко Т. Кобзарь (избранные стихотворения). Перевод А. П. Колтоновского. ГИХЛ, «Дешевая библиотека классиков». — М. —Л., 1933. Кроме переводов Колтоновского, даны «Княжна» в сильном переводе В. В. Гиппиуса и «О, люди, люди горемыки» в переводе Е. Новской. По сравнению с изданием 1911 г. надо отметить ряд новых вещей, переведенных Колтоновским («Сон», «Кавказ», «Козачковскому», «Юродивый»). Очень неудачны примечания к тексту.

577

Это было мнение, очень распространенное не только среди людей, не входивших в тонкости поэтической формы и судивших «по впечатлению», как Драгоманов, но и среди поэтов. Вот, например, суждения П. Я. (П. Ф. Якубовича), много переводившего стихами: «Я не слепой поклонник Шевченко и вижу в нем большие и малые недостатки, вроде монотонности мотивов, а также убийственной монотонности размеров и убожества рифмы» (Русское богатство. — 1912. — V. — С. 45), и ниже (с. 48) П. Я. говорит о шаблонной «неважности формы».

578

Сонет «Книжок дитячих…» вступний до циклу. До 3-го сонету: «Мов полозки на крижанім помості». «Полозки» — рос. «коньки», замість незграбного «ковзани».

579

Не так ли надо читать: «Romae avaritiam vitet manus parca?» т. e. «Римской жадности да избегает расчетливая рука»?

580

Остановился пока на 160-й строке.

581

С переводом Адольфа.

582

Тут у листі повторюється уривок з Верґілієвої «Енеіди» (II, 199—227), що цитувався вище, у листі від 1. І. 1937. (Прим. ред.)

583

Господинями.

584

Очакова.

585

Треба дивуватися, як скоро зложився цей переказ. Як писав Куліш свою повість, тільки 95 літ минуло після збудування Лаврської дзвіниці. Народний переказ не знає справжнього її будівника німця Шеделя, приписуючи будування леґендарним дванадцяти братам.

586

На той час не було ще шосе. — Увага автора.

587

Монастир на Задесенні в кол. Кролевецькім повіті.

588

Високий хрест з розп’яттям; на Правобережжі звичайно ставляють такі фігури на в’їзді до села.

589

Рядки 719—755 та 808—846 VI книги «Енеіди», виділені курсивом, відсутні у виданнях творів М. Зерова 1966 і 1990 років, оскільки не були свого часу виявлені упорядниками. В нашому виданні друкуються вперше. (Прим. ред.)

590

Переклад автора статті.

591

Див. монографію Олени Левчук «Книгоспілка. Становлення кооперативного книговидання в Україні» (К.: Наукова думка, 2000. — 160 с.) та цикл її статей, опублікованих у журналі «Друкарство» в 1998—2002 рр.

592

Bahnbrecher — новатор, першопрохідець (нім.).

593

Слово. Збірник 2. — Нью-Йорк, 1964. — С. 294.

594

Див.: Москаленко М. Труди і дні. Матеріали до бібліографії Г. Кочура // Жива вода. — 1996. — № 10. — С. 6—7.

595

За марксо-ленінську критику. — 1934. — № 4. — С. 35—60.

596

Дукля. — 1967. — № 6. Перевидання див. у книзі: Сверстюк Є. На святі надій. — К.: Наша віра, 1999. — С. 424—433.

597

Лившиц Б. Полутораглазый стрелец. Стихотворения. Переводы. Воспоминания. — Л.: Советский писатель, 1989. — С. 280—281.

598

Ой упало солнце. Из украинской поэзии 20—30-х годов. — М.: Художественная литература, 1991. — С. 36—56. Про життя і творчість перекладачки див. докладніше: Новикова М. Тетяна Гнідич: повернення додому. Тетяна Гнідич. Перекладаючи Зерова. Перекладаючи Байрона // Всесвіт. — 1999. — № 4. — С. 110—119.

599

За деякими винятками: вісім перекладів Марини Новикової з «Вибраного» М. Зерова були опубліковані (з передмовою Г. Кочура) в журналі «Литературное обозрение» (1989. — № 9). Дев'ять перекладів надруковані в альманаху «Крым — 90» (Сімферополь: Таврія, 1990). Крім того, сім віршів М. Зерова увійшли до поетичної книжки М. Новикової «С Богом и платочек» (Москва, 2000).

600

Hollender Т. Z poezji ukraińskiej. — Warszawa: Czytelnik, 1972. — S. 105—107.

601

Florian Nieuważny, Jerzy Pleśniarowicz. Antologia poezji ukraińskiej. — Warszawa: Ludowa Spółdzielnia Wydawnicza, 1976. — S. 392—401.

602

Andrusyshen, Constantine Henry. The Ukrainian Poets. 1189—1962. Selected and translated into English verse by С. H. Andrusyshen and Watson Kirconnell. — Toronto; University of Toronto Press, 1963. — 500 p.

603

Білокінь С. Микола Зеров. — У кн.: Письменники радянської України. 20—30-і роки. — К.: Рад. письменник, 1989. — С. 35—64. Див. також: Білокінь С. Микола Зеров і книга // Книжник. — 1990. — № 1. — С. 10—19.

604

Ивашко В. К. Николай Зеров — литературовед и критик. Автореф. дис. канд. филол. наук: 10.01.01 / Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України. — К., 1990. — 24 с.

605

Костюк Г. Зустрічі і прощання. Спогади. Книга перша. — Едмонтон: КІУС, 1987. — С. 107—131.

606

Брюховецький В. Микола Зеров. Літературно-критичний нарис. — К.: Рад. письменник, 1990. — 309 с.

607

На жаль, і до «Вибраного» 1966 р., і до двотомника 1990 р. потрапило по одному перекладу, що Миколі Зерову не належать. У виданні 1966 р. це уривок з книги IV «Метаморфоз» Овідія «Шрам і Тізба» (с. 321—324): насправді це переклад Івана Стешенка. У двотомнику 1990 р. М. Зерову не належить переклад лермонтовського «Паруса» (т. 1, с. 399) — насправді це переклад Івана Липи. Г. Кочур як фактичний упорядник видання 1966 р. і співупорядник видання 1990 р. жалкував з приводу цих допущених ним недоглядів і висловлював сподівання, що в наступних виданнях вони не будуть повторені.

608

Перше видання: Перец І. Л. Народні оповідання. — К.: ДВУ, 1920. — 93 с. Перевидання: Перец І. Л. Народні оповідання. — К.: Медіа — Україна, 1994. — 94 с.

609

Орест М. Держава слова. Вірші та переклади. — К.: Основи, 1995. — 526 с.

610

Мусієнко О. Михайло Орест (Зеров) // Літературна Україна. — 1996. — 4 квіт.

611

Костюк Г. Цит. видання. — С. 130—131. Ось приклад наведеного Г. Костюком діалогу — з тих, які не потрапили до стенограм і преси: «Прокурор: Ви були головою бандитського уряду української контрреволюції… В. Чехівський: Я був головою демократичного уряду Української Народної Республіки. Прокурор: Ви не пробуйте викручуватися на суді. Ви були головою бандитського уряду, і цього вам заперечити не вдасться. В. Чехівський: Заявляю, жодного бандитського уряду я не очолював. З доручення Української Соціал-Демократичної Робітничої партії я очолював уряд Української Народної Республіки».

Подібна ж розбіжність існує і між реальними свідченнями Миколи Зерова, як їх наводить Г. Костюк (Зеров не визнав факту контрреволюційної діяльності підсудних, хоч і не заперечував своїх розбіжностей з акад. С. О. Єфремовим у питаннях літературознавчих), — та газетними звітами, звичайнісінькими більшовицькими — гепеушними фальсифікатами.

612

Болабольченко А. А. «СВУ»: суд над переконаннями // Вітчизна. — 1989. — № 11. — С. 170.

613

Пролетарська правда. — 1930. — 25 лют.

614

Брюховецький В. Цит. видання. — С. 264.

615

Брюховецький В. Цит. видання. — С. 252.

616

Граф С. С. Уваров — у 1833—1849 рр. російський міністр народної освіти, автор формули «самодержавие, православие, народность». «Уваров большой подлец, — записав про нього в щоденнику О. С. Пушкін 1835 р. — Он кричит о моей книге, как о возмутительном сочинении».

617

Цит. за: Зеров М. Твори в двох томах. — К.: Дніпро, 1990. — Т. 2. — С. 140.

618

Докладніше про це у змістовній книжці — посібнику О. В. Гальчук «Микола Зеров і античність» (К.: Слов’янський університет, 2000. — С. 37—38).

619

Кочур Г. П. Данте в украинской литературе. — У кн.: Дантовские чтения. 1971. — М.: Наука, 1971. — С. 195. Текст первісного варіанту сонета — «В царстві прообразів» — див. у вид.: Білокінь С. Закоханий у вроду слів. — С. 24.

620

Гаспаров М. Л. Греческая и римская литература I в. до н. э. — У кн.: История всемирной литературы. — М.: Наука, 1983. — Т. 1. — С. 457.

621

Лавріненко Ю. Розстріляне відродження. Антологія 1917—1933. — К.: Просвіта, 2001. — С. 114.

622

Білас І. Комуністична партія, НКГБ, Максим Рильський і Служба безпеки ОУН // Літературна Україна. — 1994. — 24 берез.

623

Див. слідчу справу М. Драй-Хмари у кн.: Драй-Хмара М. Літературно-наукова спадщина. — К.: Наукова думка, 2002. — С. 530—537. Єдиним, але принципово важливим недоліком цього ґрунтовного видання є вміщення в ньому слідчої справи М. Драй-Хмари під рубрикою «Літературно-наукова спадщина». Та хіба ж криваві фантазії-фальсифікати енкаведистів — це літературно-наукова спадщина письменника? Механіка появи «свідчень» була приблизно така. На допиті звинувачений наводив реальні факти: такого-то року я познайомився з таким-то колеґою, зустрічався з ним, пив з ним чай, обговорював літературні твори. Слідчий оформлював це так: я, контрреволюціонер-націоналіст такий-то, познайомився тоді-то з терористом таким-то з метою створити збройну групу, щоб повбивати вождів таких-то, адже ми наймити і аґенти таких-то зарубіжних розвідок. Після цього слідчий усіма засобами вибивав зі звинуваченого підпис під цим «протоколом». І відтак ці фальсифікати включаються до видання творів того ж М. Драй-Хмари! Щоправда, в примітках сказано про «сумнівну достовірність фактів», але хіба це взагалі тексти Драй-Хмари та інших ув’язнених? Їхня достовірність не сумнівна, а просто поза обговоренням. До речі, під багатьма «документами» слідчої справи, як-от під двома «заявами» та одним протоколом допиту Миколи Зерова (с. 498—499, 510—514, 541—542), як і під «зізнаннями» П. Филиповича і М. Драй-Хмари, ніяких підписів взагалі немає. Можливо, це означає, що в цьому випадку слідчим не вдалося вибити підписи зі звинувачених? Але якби підписи й були, що це по суті міняло б?

624

Білокінь С. Масовий терор… — С. 348.

Деякі з цих прізвищ виринають при ознайомленні з конкретними матеріалами: наприклад, С. Брук допитував Юрія Коцюбинського, А. Хатеневер затвердив звинувальний висновок Якову Савченку. Доля більшості цих енкаведистів зрештою склалася так само, як і їхніх жертв: майже всі вони були розстріляні або загинули в концтаборах після приходу їм на зміну беріївської «команди». Як тут не згадати сказаного першорядним російським поетом і перекладачем, одеситом за походженням Семеном Липкіним:

Все это было сказкой, стало былью

И, сгнив, смешалось с лагерною пылью.

(Липкин С. Лунный свет. Стихотворения и поэмы— М.: Современник, 1991. — С. 198).

625

Білокінь С. Масовий терор… — С. 236—247.

626

Див. про це: Ган Я. Під гучні оплески присутніх // Пролетарська правда. — 1933. — 10 груд.

627

Брюховецький В. Цит. видання. — С. 119.

628

Щупак С. Проти націоналізму в літературі // Комуніст. — 1933. — 22 лип.

629

Любченко П. Старі теорії й нові помилки // Життя й революція. — 1926. — № 12. — С. 86—87.

630

Цит. за: Колесник П. Плач Ярославни, або Агонія буржуазно-націоналістичної Камени // За марксо-ленінську критику. — 1934. — № 4. — С. 45.

631

Филипович П. Поезії. — К.: Рад. письменник, 1989. — С. 133.

632

Строго кажучи, існує один виняток: М. Рильський переклав 15 рядків із поеми Лукреція «Про природу речей», але цей уривок датується 1946 роком.

633

Клен Юрій. Спогади про неокласиків // Україна. — 1990. — № 20. — С. 17.

634

Там само.

635

Див., напр.: Мусієнко О. Передмова до кн.: З порога смерті. Письменники України — жертви сталінських репресій. — К.: Рад. письменник, 1991. — С. 3—31.

636

У декого, проте, інтуїція спрацьовувала: так, літературознавець Михайло Могилянський, близький до цього дружнього кола, як видно, відчув, що може означати пошивання в «організацію», для початку хоча б літературну, і в листі до газети «Пролетарська правда» писав: «Ні формально, ні по суті я ніколи не був неокласиком, що кілька разів зазначав у своїх публічних виступах, а тому, зрозуміло, й не міг нічого використати „для пропаґанди неокласичних поглядів“» (11 лютого 1926 р.). У «Неокласичному марші» solo співають шість чоловік — Филипович, Рильський, Бургардт, Драй-Хмара, Зеров — і Могилянський. Але його «арія» стосується, судячи з усього, якраз процитованого тут листа до «Пролетарської правди»:

І я, боєць за вищий рівень,

Неокласичний славлю хист,

Та проспіває тричі півень —

І в «Правді» отреченний лист.

637

Рильський М. Микола Зеров — поет і перекладач. — У кн.: Зеров М. Вибране. — К.: Дніпро, 1966. — С. 6. Курсив належить М. Рильському.

638

Точну дату цього поетичного вечора — 29 червня 1923 року — встановив В. Брюховецький. Див.: Брюховецький В. Цит. видання. — С. 10—14.

639

Клен Юрій. Цит. видання. — № 20. — С. 17. Щоправда, очевидець подій Наталя Полонська-Василенко у своїх спогадах пише трохи інакше: «Кігтиста лапа зависла над неокласиками, хоч як вони відмовлялися від цієї назви». — Хроніка — 2000. — 1993. — № 1—2. — С. 130.

640

Зеров М. Наші літературознавці і полемісти // Червоний шлях. — 1926. — № 4. — С. 170.

641

Вітчизна. — 1988. — № 3. — С. 159.

642

Ахматов Л. За радянську літературу // Червоний шлях. — 1930. — № 4. — С. 153. (Не плутати з сином Анни Ахматової Львом!..)

643

Новиченко Л. На маґістралях часу. — У кн.: Бажан М. Твори в чотирьох томах. — К.: Дніпро, 1984. — Т. 1. — С. 10. Нині цю Новиченкову передмову перечитувати і смішно, і сумно.

644

Див.: Шерех Ю. Пороги і Запоріжжя. — X.: Фоліо, 1998. — Т. 1. — С. 92—139.

645

Це принципово важливо: досить порівняти освіту Миколи Зерова, П. Филиповича, М. Драй-Хмари — з «цензом» М. Бажана, Г. Кочура, В. Мисика: останні все-таки вимушено жили крихтами з філологічного столу попередників. Що вже казати про наступні покоління?

646

Гребінка Л. Радість чорноземна. Поезії, переклади. — К.: Дніпро, 1990. — С. 165.

647

Див.: Шерех Ю. Цит. видання. — Т. 3. — С. 98—135.

648

Див. примітку С. Білоконя до спогадів С. Ф. Зерової // Слово і час. — 1996. — № 1. — С. 82.

649

Усне повідомлення Г. Кочура авторові цієї статті (1989 р.).

650

Частину відомостей про С. Титаренка авторові статті люб'язно надав С. Захаркін.

651

Клен Юрій. Цит. видання. — № 21. — С. 14.

652

Домонтович В. Дівчина з ведмедиком. Болотяна Лукроза. — К.: Критика, 2000. — С. 299—300.

653

Непокупний А. Віктор Платонович Петров та його псевдонім В. Домонтович. — У кн.: Домонтович В. Без ґрунту. Повісті. — К.: Гелікон, 2000. — С. 515—516.

654

Курилова Л. Зустрічі з Миколою Зеровим. Переклала з російської Оксана Соловей // Сучасність. — 1987. — № 10. — С. 94—116.

655

Павличко С. Націоналізм, сексуальність, орієнталізм. Складний світ Агатангела Кримського. — К.: Основи, 2001. — С. 289—297.

656

Там само. — С. 292.

657

Петров В. Діячі української культури 1920—1940 — жертви більшовицького терору. — К.: Воскресіння, 1992. — С. 65.

658

Вибір із листів Петрова до С. Ф. Зерової опублікував Роман Корогодський у своїй післямові до книги: Домонтович В. Без ґрунту. Повісті. — К.: Гелікон, 2000. Припущення Романа Корогодського про зв’язок С. Ф. Зерової з «органами» не просто логічне, а й обґрунтоване. Логічні й запитання Р. Корогодського: з якого року був цей зв’язок? Чи ще не за життя Миколи Костьовича? (С. 504).

659

Останнім часом у нас повелося оцінювати прозу В. Петрова — Домонтовича, як небувалий здобуток українського модерного письменства. Реальних підстав для цього не видно. Я бачу в ній лише не позбавлене спритності наслідування творів Анрі де Реньє (прозових) та ще, може, не найкращих сторінок Винниченка. В усякому разі, її наслідувальна вторинність безсумнівна.

Та справа, зрештою, не в прозі Петрова: вона була такою, якою була. Нема нічого сумнішого, ніж спроби збудувати якийсь модерний Олімп із таких письменників, як Ю. Косач, В. Петров, І. Костецький, кожен з яких так чи інакше співпрацював з більшовицькими спецслужбами. Про В. Петрова сказано достатньо; про, з дозволу сказати, «радянофільство» Ю. Косача див. хоча б спогади Григорія Костюка «Юрій Косач: талант і химери» (Кур’єр Кривбасу. — 2002. — № 149. — С. 81—110); про далеко не безневинні контакти з Лубянкою І. Костецького (хоч останній, здається, у своїй співпраці не зайшов так далеко, як Косач) — статтю С. Мечника «Ігор Костецький-Мерзляков» (Визвольний шлях. — 1984. — № 11. — С. 1384—1389).

660

Шевельов Ю. (Юрій Шерех). Я — мене — мені… (і довкруги). Спогади. Кн. 2. — Харків — Нью-Йорк: Березіль, 2001. — С. 156.

661

Перехід деяких відділів УПА в західнонімецьку окупаційну зону влітку — восени 1947 року, — цитую, — «відбувся згідно з директивою Української Головної Визвольної Ради у цій справі та наказом Головного Командування УПА… Деякі відділи УПА дістали завдання пройти бойовими рейдами через Чехословаччину в західнонімецькі окупаційні зони з метою зв’язатися там з Закордонним Представництвом УГВР і через нього — а) скласти перед народами світу протест проти більшовицьких та польських злочинств над українським народом та б) передати за кордон інформацію про визвольно-революційну боротьбу українського народу проти московсько-більшовицьких і польсько-більшовицьких окупантів». — Літопис Української Повстанської Армії. Том 9. Кн. 2. (1946—1948). — Торонто: Вид-во Літопис УПА, 1982. — С. 383—384.

662

Дашкевич Я. «Книгар» — журнал епохи революцій і контрреволюцій. — У кн.: Україна. Наука і культура. Вип. 25. — К.: Знання, 1991. — С. 31—32.

663

Петров В. Цит. видання. — С. 54.

664

Остання адреса. До 60-річчя соловецької трагедії. Т. 1. — К.: Сфера, 1997. — С. 186.

665

Фраза Сенеки, згодом стала приказкою.

666

Запит із цього приводу робив С. Білокінь. Відповідь була неґативна.

667

Не слід забувати, що стилістичну редакцію Тенового перекладу «Одіссеї» здійснив Максим Рильський, що добре видно з їхнього дружнього листування.

Коментарі

1

Подається за: Зеров М. Нове українське письменство: Історичний нарис. — Вип. 1. — К.: Слово, 1924. — 136 с.

Наступні випуски «Нового українського письменства», що їх М. Зеров готував у 1920-х роках, світу не побачили. Частина цих матеріалів увійшла до лекцій М. Зерова з історії української літератури (таких, як цикл «Українське письменство XIX ст.»), а також до розвідок та статей, присвячених окремим авторам.

У тексті нарису уривок з «Енеїди» Верґілія («Смерть Палінура» з V пісні), оди Горація «До Деллія» і «До Хлої», а також байку І. Красицького «Пан і пес» Микола Зеров цитує у власному перекладі.

2

Подається за: Над могилою Б. Грінченка. Автобіографія, похорон, спомини, статті / Упорядкував С. Єфремов. — К.: Вік, 1910. — С. 123—124.

У цій публікації прощального слова М. Зерова на похороні Б. Грінченка (9 травня 1910 р.) помилково подано його прізвище: «М. Зернов».

3

Подається за: Літературно-науковий вісник. — 1910. — Т. LI. — Липень. — № 7. — С. 186—187.

Некролог підписано криптонімом Z.

4

Подається за: Світло. — 1911. — Квітень. — № 8. — С. 71—72.

Рецензію підписано криптонімом Z.

5

Подається за: Світло. — 1911. — Грудень. — № 4. — С. 71—72.

Рецензію підписано криптонімом N.Z.

6

Подається за: Світло. — 1912. — Березень. — № 7. — С. 62.

Рецензію підписано криптонімом N.Z.

7

Подається за: Світло. — 1912. — Квітень. — № 8. — С. 58.

Рецензію підписано криптонімом N.Z.

8

Подається за: Світло. — 1912. —Травень. — № 9. — С. 92—93.

Рецензію підписано криптонімом N.Z.

9

Подається за: Світло. — 1912. — Травень. — № 9. — С. 93.

Рецензію підписано криптонімом N.Z.

10

Подається за: Світло. — 1912. — Травень. — № 9. — С. 93—94.

Рецензія не підписана. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим. Картотека зберігається в Центральному державному архіві-музеї літератури і мистецтва України (ЦДАМЛМ України, ф. 28).

11

Подається за: Світло. — 1912. — Вересень. — № 1. — С. 64—66.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

12

Подається за: Світло. — 1912. — Жовтень. — № 2. — С. 82—84.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

13

Подається за: Світло. — 1912. — Листопад. — № 3. — С. 91—92.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

14

Подається за: Світло. — 1912. — Грудень. — № 4. — С. 63—64.

Некролог підписано криптонімом M.Z.

15

Подається за: Світло. — 1912. — Грудень. — № 4. — С. 73—74.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

16

Подається за: Світло. — 1913. — Січень. — № 5. — С. 76—77.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

17

Подається за: Світло. — 1913. — Січень. — № 5. — С. 77—79.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

18

Подається за: Світло. — 1913. — Лютий. — № 6. — С. 30—38.

Статтю підписано криптонімом M.Z.

19

Подається за: Рада. — 1913. — 21 лютого.

Статтю підписано криптонімом М. З-в.

20

Подається за: Рада. — 1913. — 30 березня.

Рецензію підписано криптонімом М. З-в.

21

Подається за: Світло. — 1913. — Квітень. — № 8. — С. 4—9.

Некролог підписано криптонімом М. Z.

22

Подається за: Світло. — 1913. — Квітень. — № 8. — С. 63—66.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

23

Подається за: Світло. — 1913. — Травень. — № 9. — С. 53—54.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

24

Подається за: Світло. — 1913. — Травень. — № 9. — С. 59—60.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

25

Подається за: Рада. — 1913. — 21 травня.

Рецензію підписано криптонімом М. З-в.

26

Подається за: Рада. — 1913. — 31 травня.

Рецензію підписано криптонімом М. З-в.

27

Подається за: Рада. — 1913. — 2 червня.

Рецензію підписано криптонімом М. З-ров.

28

Подається за: Рада. — 1913. — 13 серпня.

Замітка не підписана. Зазначене місце урочистостей: «Зіньків (на Полтавщині)». Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

29

Подається за: Світло. — 1913. — Жовтень. — № 2. — С. 75—76.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

30

Подається за: Світло. — 1913. — Листопад. — № 3. — С. 72—74.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

31

Подається за: Рада. — 1913. — 28 листопада.

Рецензію підписано криптонімом М. З-в.

32

Подається за: Рада. — 1913. — 13 грудня.

Рецензію підписано криптонімом М. З-в.

33

Подається за: Рада. — 1913. — 13 грудня.

Рецензію підписано криптонімом М. З-в.

34

Подається за чорновим автографом, який зберігається в Інституті рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського (ф. 35, № 80). Чистового, повністю завершеного тексту цієї розвідки (дипломної роботи М. Зерова) не виявлено. Її остаточна назва — «Григорий Грабянка и его „Исторія презільной брани“ как исторический источник и литературный памятник». Публікацію підготували Микола Сулима та Михайло Москаленко.

35

Подається за: Світло. — 1914. — Січень. — № 5. — С. 51—54.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

36

Подається за: Світло. — 1914. — Січень. — № 5. — С. 65—67.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

37

Подається за: Рада. — 1914. — 2 квітня.

Рецензію підписано криптонімом М.З.

38

Подається за: Рада. — 1914. — 24 квітня.

Рецензію підписано криптонімом М.З.

39

Подається за: Світло. — 1914. — Травень. — № 9. — С. 82—83.

Рецензію підписано криптонімом M.Z.

40

Подається за: Труд. — 1916. — 16 сентября; 23 сентября.

Очевидно, це перша публікація в періодиці, підписана повним прізвищем автора.

41

Подається за: Труд. — 1916. — 4 ноября.

Стаття не підписана. Про авторство М. Зерова свідчить посилання на попередню статтю (від 16 і 23 вересня).

Дві лакуни в тексті — наслідок механічного пошкодження архівного примірника газети.

42

Подається за: Труд. — 1917. — 28 липня.

43

Подається за: Вісник педагогічно-професійного з’їзду. — 1917. — 16 серпня.

44

Подається за: Труд. — 1917. — 1 вересня.

45

Подається за: Вільна українська школа. — 1917. — Жовтень. — № 2. — С. 122—123.

Рецензію підписано криптонімом М.З.

46

Подається за: Вільна українська школа. — 1917. — Жовтень. — № 2. — С. 124—125.

47

Подається за: Вільна українська школа. — 1917. — Жовтень. — № 2. — С. 125.

48

Подається за: Вільна українська школа. — 1917. — Листопад—грудень. — № 3—4. — С. 216—217.

Рецензію підписано криптонімом М. З.

49

Подається за: Вільна українська школа. — 1917. — Листопад—грудень. — № 3—4. — С. 218—219.

50

Подається за: Книгар. — 1917. — Грудень. — № 4. — Стовп. 206—208.

51

Подається за: Книгар. — 1918. — Січень. — № 5. — Стовп. 282—283.

52

Подається за: Книгар. — 1918. — Січень. — № 5. — Стовп. 284.

53

Подається за: Книгар. — 1918. — Лютий. — № 6. — Стовп. 344—345.

54

Подається за: Книгар. — 1918. — Лютий. — № 6. — Стовп. 346.

55

Подається за: Книгар. — 1918. — Лютий. — № 6. — Стовп. 348.

56

Подається за: Літературно-науковий вісник. — 1918. — Т. LXIX. — Лютий—березень. — № 2—3. — С. 264—266.

57

Подається за: Книгар. — 1918. — Березень. — № 7. — Стовп. 401.

58

Подається за: Книгар. — 1918. — Березень. — № 7. — Стовп. 407—410.

59

Подається за: Книгар. — 1918. — Березень. — № 7. — Стовп. 411.

60

Подається за: Книгар. — 1918. — Квітень. — № 8. — Стовп. 472—474.

61

Подається за: Вільна українська школа. — 1918. — Квітень—травень. — № 8—9. — С. 272.

Рецензію підписано криптонімом М. З.

62

Подається за: Вільна українська школа. — 1918. — Квітень—травень. — № 8—9. — С. 272—273.

63

Подається за: Народна справа. — 1918. — Квітень—травень. — № 16—17. — С. 21—24.

64

Подається за: Книгар. — 1918. — Червень. — № 10. — Стовп. 601—602.

65

Подається за: Книгар. — 1918. — Червень. — № 10. — Стовп. 602—603.

66

Подається за: Книгар. — 1918. — Липень. — № 11. — Стовп. 665.

67

Подається за: Книгар. — 1918. — Жовтень. — № 14. — Стовп. 854—857.

68

Подається за: Книгар. — 1918. — Жовтень. — № 14. — Стовп. 860—862.

69

Подається за: Книгар. — 1918. — Грудень. — № 16. — Стовп. 964—965.

70

Подається за: Книгар. — 1918. — Грудень. — № 16. — Стовп. 987—988.

71

Подається за: Літературно-науковий вісник. — 1919. — Т. LXXI. — Січень. — № 1. — С. 117—120.

72

Подається за: Книгар. — 1919. — Січень. — № 17. — Стовп. 1045—1046.

73

Подається за: Наше минуле. — 1919. — Січень—лютий. — № 1—2. — С. 157—161.

74

Подається за: Книгар. — 1919. — Лютий. — № 18. — Стовп. 1101—1110.

75

Подається за: Книгар. — 1919. — Березень. — № 19. — Стовп. 1212—1213.

76

Подається за: Книгар. — 1919. — Березень. — № 19. — Стовп. 1225—1226.

77

Подається за: Книгар. — 1919. — Березень. — № 19. — Стовп. 1232—1233.

Некролог не підписаний. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

78

Подається за: Книгар. — 1919. — Березень. — № 19. — Стовп. 1233.

Некролог не підписаний. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

79

Подається за: Літературно-науковий вісник. — 1919. — Березень. — № 3. — С. 331—344.

80

Подається за: Музаґет. — 1919. — Січень—березень. — № 1—3. — С. 153—156.

81

Подається за: Книгар. — 1919. — Квітень. — № 20. — Стовп. 1277.

82

Подається за: Книгар. — 1919. — Квітень. — № 20. — Стовп. 1305—1306.

83

Подається за: Книгар. — 1919. — Травень. — № 21. — Стовп. 1349—1360.

84

Подається за: Книгар. — 1919. — Травень. — № 21. — Стовп. 1421.

85

Подається за: Літературно-науковий вісник. — 1919. — Квітень—червень. — № IV—VI. — С. 89—91.

86

Подається за: Книгар. — 1919. — Червень. — № 22. — Стовп. 1492—1494.

87

Подається за: Книгар. — 1919. — Червень. — № 22. — Стовп. 1498—1500.

88

Подається за: Книгар. — 1919. — Липень—серпень. — № 23—24. — Стовп. 1581—1587.

89

Подається за: Книгар. — 1919. — Липень—серпень. — № 23—24. — Стовп. 1645—1646.

Коментар підписано: Ред. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

90

Подається за: Літературно-науковий вісник. — 1919. — Липень—вересень. — № 7—9. — С. 177—179.

91

Подається за: Рада. — 1919. — 6 вересня.

Стаття не підписана. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

92

Подається за: Рада. — 1919. — 11 вересня.

Статтю підписано криптонімом М. И. К. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

93

Подається за: Книгар. — 1919. — Вересень—жовтень. — № 25—26. — Стовп. 1769—1772.

94

Подається за: Вільна українська школа. — 1919. — Серпень—жовтень. — № 1—3. — С. 70.

95

Подається за: Слово. — 1919. — 1 жовтня.

96

Подається за: Книгар. — 1919. — Вересень—жовтень. — № 25—26. — Стовп. 1777—1778.

Некролог не підписаний. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

97

Подається за: Книгар. — 1919. — Вересень—жовтень. — № 25—26. — Стовп. 1781.

Некролог не підписаний. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

98

Подається за: Книгар. — 1919. — Вересень—жовтень. — № 25—26. — Стовп. 1782.

Некролог не підписаний. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

99

Подається за: Книгар. — 1919. — Листопад. — № 27. — Стовп. 1868—1870.

100

Подається за: Промінь. — 1919. — 2—9 грудня.

101

Подається за: Книгар. — 1919. — Грудень. — № 28. — Стовп. 1912.

102

Подається за: Книгар. — 1919. — Грудень. — № 28. — Стовп. 1947—1949.

Рецензію підписано криптонімом М. З.

103

Подається за: Книгар. — 1919. — Грудень. — № 28. — Стовп. 1961—1962.

Некролог не підписаний. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

104

Подається за: Книгар. — 1919. — Грудень. — № 28. — Стовп. 1962—1963.

Некролог не підписаний. Про авторство М. Зерова свідчить бібліографія публікацій, укладена ним самим.

105

Подається за: Котляревський І. «Енеїда», на українську мову перелицьована: Поема в 6-ти част. / Шкільна бібліотека під ред. О. Дорошкевича. — № 1. — К.: Криниця, 1919. — С. V—XIV, XIX—XXIII (друга паґінація). Друкуються лише тексти М. Зерова.

106

Подається за: Книгар. — 1920. — Січень—березень. — № 29—31. — Стовп. 1—4.

Стаття не підписана. На авторство Миколи Зерова вказав Г. П. Кочур у 1989 р.

107

Подається за: Нова українська поезія. — К.: Всеукраїнське державне видавництво, 1920. — С. 5—18.

108

Подається за: Кобилянський В. Мій дар: Посмертна збірка творів. — К.: Друкар, 1920. — С. 5—12.

109

Подається за: Зеров М. Антологія римської поезії. Катулл. — Верґілій. — Горацій. — Проперцій. — Овідій. — Марціал. — К.: Друкар, 1920. — С. 51—63.

Уривок із середньовічної християнської леґенди про відвідини святим Павлом могили Верґілія, цитований у примітках латинською мовою, згодом був Миколою Зеровим перекладений:

Ти, що світ приніс поганам,

Дай свідоцтво про Христа нам.

. . . . . . . . . . . . . . . .

І, як станув на могилі,

Де навік спочив Верґілій,

Сльози із очей пролив.

«Я б тебе привів до Бога,

Коли б ще знайшов живого,

О найбільший із співців!»

(Друкується за вид.: Франс А. Пінґвінський острів. — X. — К.: Книгоспілка, 1930. — С. 99).

Зберігся жартівливий вірш М. Зерова — авторський напис на примірнику «Антології римської поезії», подарованому Євгенії Іванівні Бігановській, секретарю редакції журналу «Книгар» (пізніше працювала коректором у київських видавництвах). Вірш, датований 4 серпня 1920 р., друкується за публікацією Г. П. Кочура в журналі «Жовтень» (1966. — № 8. — С. 103):

Є в г. І в. Б і г а н о в с ь к і й

У нас редактор до розмови,

а до роботи секретар,

редакторові — буєсть слова,

секретареві — дум тягар.

Чи ж ýділ Ваш не стане гіршим,

коли на пробу я віддам

пломбований нехитрим віршем

мій старосвітський — римський — крам?..

110

Подається за: Голос друку. — 1921. — № 1. — С. 193.

111

Подається за: Голос друку. — 1921. — № 1. — С. 193—194.

112

Подається за: Голос друку. — 1921. — № 1. — С. 195—196.

113

Подається за: Голос друку. — 1921. — № 1. — С. 201—202.

114

Подається за: Голос друку. — 1921. — № 1. — С. 202—204.

115

Подається за: Слово: Декламатор / Уложив М. Зеров. — К.: Слово, 1923. — С. 3.

116

Подається за: Правобережний кооператор. — 1923. — Січень—лютий. — № 1—2. — С. 93—96.

117

Подається за: Нова громада. — 1923. — Жовтень. — № 11—12. — С. 31—32.

Рецензію підписано криптонімом М. З.

118

Подається за: Нова громада. — 1923. — Листопад. — № 13—14. — С. 30—31.

119

Подається за: Нова громада. — 1924. — Січень. — № 17. — С. 29—30; Лютий. — № 18. — С. 30—31.

120

Подається за: Україна. — 1924. — № 1—2. — С. 168—170.

121

Подається за: Червоний шлях. — 1924. — Березень. — № 3. — С. 93—94.

Примітку підписано криптонімом М. З.

122

Подається за: Червоний шлях. — 1924. — Березень. — № 3. — С. 293.

Критичний відгук підписано криптонімом Z.

123

Подається за: Україна. — 1924. — № 3. — С. 173—175.

124

Подається за: Нова громада. — 1924. — № 26—27. — С. 28.

125

Подається за: Література. Наука. Мистецтво. — 1924. — 7 вересня.

126

Подається за: Червоний шлях. — 1924. — Жовтень. — № 10. — С. 289—290.

127

Подається за: Зеров М. Камена. — К.: Слово, 1924. — С. 61—76.

128

Подається за: Зеров М. Леся Українка. — К.: Книгоспілка, 1924. — С. 5—64.

129

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Січень—лютий. — № 1—2. — С. 79—81.

130

Подається за: Бібліологічні вісті. — 1925. — № 1—2. — С. 118—123.

131

Подається за: Більшовик. — 1925. — 20 березня.

132

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Квітень. — № 4. — С. 21—24.

133

Подається за: Червоний шлях. — 1925. — Травень. — № 5. — С. 212—214.

134

Подається за: Шляхи розвитку сучасної літератури. Диспут. — К., 1925. — С. 23—30.

135

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Червень—липень. — № 6—7. — С. 123.

136

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Червень—липень. — № 6—7. — С. 132—133.

137

Подається за: Червоний шлях. — 1925. — Червень—липень. — № 6—7. — С. 327—330.

138

Подається за: Словацький Ю. Мазепа: Трагедія на 5 актів / Перекл. і вступ. стаття М. Зерова. — К.: Слово, 1926. — С. 7—19.

139

Подається за автографом М. Зерова (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 35, № 41). Публікацію підготував Микола Сулима.

140

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Серпень. — № 8. — С. 89—90.

141

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Вересень. — № 9. — С. 97.

Некролог підписано криптонімом М. З.

142

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Вересень. — № 9. — С. 104—105.

143

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Жовтень. — № 10. — С. 44—50.

144

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Жовтень. — № 10. — С. 109.

145

Подається за: Червоний шлях. — 1925. — Жовтень. — № 10. — С. 70—71.

Примітки підписано криптонімом М. З.

146

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Грудень. — № 12. — С. 100—101.

147

Подається за: Життя й революція. — 1925. — Грудень. — № 12. — С. 107.

148

Подається за: Черемшина М. Село вигибає: Новели з гуцульського життя. — К.: Книгоспілка, 1925. — С. 7—22.

149

Подається за: Франко І. Поезії. — К.: Книгоспілка, 1925. — С. 5—55.

150

Подається за автографом М. Зерова (архів Є. О. Поповича). Датується кінцем 1925 — початком 1926 р. Публікацію підготували Євген Попович та Ольга Сенюк.

151

Подається за: Червоний шлях. — 1926. — Квітень. — № 4. — С. 151—177.

152

Подається за: Життя й революція. — 1926. — Липень. — № 7. — С. 84—91.

153

Подається за: Стебницький П. Я. 1862—1923. — К.: Слово, 1926. — С. 89—93.

Заголовок друкується за власноручним списком друкованих праць М. Зерова, доданим до його автобіографії від 10.04.1927 р.

154

Подається за: Червоний шлях. — 1926. — Листопад—грудень. — № 11/12. — С. 262—263.

155

Подається за: Щасливий у праці: Збірник праць і матеріалів на пошану Федора Погребенника. — К.: Криниця, 2000. — С. 233—235.

156

Подається за: Бібліологічні вісті. — 1927. — № 1. — С. 101—104.

157

Подається за: Руданський С. Поезії. — К.: Книгоспілка, 1927. — С. 3—6.

158

Подається за: Свидницький А. Люборацькі. — К.: Книгоспілка, 1927. — С. 1—13.

159

Подається за: Федькович О.-Ю. Люба-згуба та інші оповідання. — К.: Сяйво, 1927. — С. 5—34.

160

Подається за: Життя й революція. — 1928. — Лютий. — № 2. — С. 187—189.

161

Подається за: Життя й революція. — 1928. — Березень. — № 3. — С. 198.

162

Подається за: Життя й революція. — 1928. — Квітень. — № 4. — С. 171—173.

163

Подається за: Життя й революція. — 1928. — Травень. — № 5. — С. 179—181.

164

Подається за: Українське літературознавство. — 1990. — Вип. 55. — С. 123—124. (Публікація Григорія Кочура та Марії Зубрицької).

165

Подається за: Глобус. — 1928. — Серпень. — № 15. — С. 234—235.

166

Подається за: Життя й революція. — 1928. — Вересень. — № 9. — С. 133—146.

167

Подається за: Життя й революція. — 1928. — Жовтень. — № 10. — С. 178—180.

168

Подається за: Життя й революція. — 1928. — Грудень. — № 12. — С. 105—113.

169

Подається за: Література. — Зб. 1 / За ред. акад. С. Єфремова, М. Зерова, П. Филиповича. — К.: УАН, 1928. — С. 250—254.

170

Подається за: Сяйво: Декламатор / Уложив М. Зеров. — К.: Сяйво, [1929]. — С. 5.

171

Подається за: Життя й революція. — 1929. — Січень. — № 1. — С. 195—196.

172

Подається за: Життя й революція. — 1929. — Лютий. — № 2. — С. 188—189.

173

Подається за: Черемшина М. Село вигибає. — Т. 1. — X. — К.: Книгоспілка, 1929. — С. 191—193.

174

Подається за: Глобус. — 1929. — Лютий. — № 3. — С. 37—38.

175

Подається за: Життя й революція. — 1929. — Квітень. — № 4. — С. 166—171.

176

Подається за: Життя й революція. — 1929. — Червень. — № 6. — С. 77—91.

177

Подається за: Життя й революція. — 1929. — Жовтень. — № 10. — С. 192—194.

178

Подається за: Квітка-Основ*яненко Г. Маруся: Повість. — К.: Сяйво, 1929. — С. 3—10.

179

Подається за: Куліш П. Огняний змій: Повість із народних переказів / Перекл. і переднє слово М. Зерова. — К.: Сяйво, 1929. — С. 3—8.

180

Подається за: Александрович М. П'яниця. Пожежа: Оповідання. — К.: Сяйво, 1929. — С. 3—7.

181

Подається за: Кузьменко П. Не так ждалося, да так склалося. — К.: Сяйво, 1929. — С. 3—6.

182

Подається за: Альбом портретів українських письменників. Малюнки Юрія Садиленка. — К.: Сяйво, 1929. — С. 3—8.

183

Подається за: Коцюбинський М. Твори. — Т. 3. — [X. —К.]: Книгоспілка, 1929. — С. 7—44.

184

Подається за: Мартович Л. Мужицька смерть. — К.: Сяйво, 1929. — С. 3—7.

185

Подається за: Українка Леся. Лісова пісня. — К.: Сяйво, 1929. — С. 3—8.

186

Подається за машинописом авторського тексту (ЦДАМЛМ України, ф. 28, оп. 1, № 42). Публікацію підготував Микола Сулима.

187

Подається за: Життя й революція. — 1930. — Січень. — № 1. — С. 198—199.

188

Подається за: Україна. — 1930. — Січень—лютий. — № 39. — С. 146—149.

189

Подається за: Україна. — 1930. — Січень—лютий. — № 39. — С. 192—195.

190

Подається за: Життя й революція. — 1930. — Березень. — № 3. — С. 193—203.

191

Подається за: Україна. — 1930. — Березень—квітень. — № 40. — С. 158—161.

192

Подається за автографом М. Зерова (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 35, № 30). Публікацію підготував Микола Сулима.

193

Подається за: Радянське літературознавство. — 1989. — Березень. — № 3. — С. 35—42. (Публікація В. С. Брюховецького. Машинопис статті — ЦДАМЛМ України, ф. 28, оп. 1, № 43).

194

Подається за: Поети пошевченківської пори. — X. — К.: Книгоспілка, 1930. — С. 3—30.

195

Подається за: Поети пошевченківської пори. — X. — К.: Книгоспілка, 1930. — С. 105—129. Друкуються лише примітки М. Зерова.

196

Подається за: Черемшина М. Вибрані твори. — X. — К.: Книгоспілка, 1930. — С. 5—34.

197

Подається за: Українка Леся. Твори. — Т. 7. — К. — X.: Книгоспілка, 1930. — С. 21—41.

198

Подається за: Яновский Ю. Кровь земли: Рассказы / Перевод с укр. З. Тулуб. — М. — Л.: ГИЗ, 1930. — С. 3—11.

199

Подається за: Літературна газета. — 1931. — 10 квітня.

200

Подається за: Свидницький А. Люборацькі: Повість. — X. — К.: Книгоспілка, 1931. — С. 5—50.

201

Подається за: Байка і притча в українській літературі XIX—XX вв. — X. — К.: Література і мистецтво, 1931. — С. 3—72.

Байку І. Красицького «Пан і пес» М. Зеров наводить у своєму перекладі.

202

Подається за: Байка і притча в українській літературі XIX—XX вв. — X. — К.: Література і мистецтво, 1931. — С. 307—342.

Байку І. Красицького «Горох при дорозі» та фраґмент із сатири Горація М. Зеров наводить у своєму перекладі.

203

Подається за: Шевченко Т. Г. Кобзарь: Избранные стихотворения в переводе Ф. Сологуба. — Л.: ОГИЗ — ГИХЛ, 1934. — С. 36—74.

Статтю підписано прізвищем М. Новицького. Авторство М. Зерова остаточно встановив В. С. Брюховецький.

204

Подається за: Мастерство перевода. 1966. — М.: Советский писатель, 1968. — С. 416—422. (Публікація Г. П. Кочура).

205

Подаються за: Зеров М. Corollarium: Збірка літературної спадщини / Під ред. Михайла Ореста. — Мюнхен: Інститут літератури, 1958. — С. 172—177. У цьому виданні листи М. Зерова цитуються в складі статті О. Д. (Олександра Дамаскина) «Юнацькі погляди Миколи Зерова» (першодрук — у газеті «Українська думка» (Лондон). — 1956. — Ч. 1—2).

Чигиринець Борис Дмитрович — український поет, перекладач, композитор, освітній і культурний діяч.

У листах, датованих червнем і 5 жовтня 1913 р., йдеться, зокрема, про задум М. Зерова спільно з Б. Чигиринцем підготувати антологію української поезії. О. Д., переказуючи частину листа, цитує список планованих М. Зеровим авторів: Шевченко, Філянський, Манжура, Старицький, Руданський, Щоголів, Куліш, Франко, Леся Українка, Олесь, Кримський, Грінченко, Алчевська, Самійленко, Чернявський, Твердохліб, Карманський, Тарноградський, Чупринка, Старицька-Черняхівська, Вороний та ін.

206

Подається за автографом М. Зерова (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 35, № 263). Публікацію підготував Михайло Москаленко.

Федоренко Павло Костянтинович — приятель М. Зерова, входив до одного з ним студентського наукового гуртка.

207

Подається за автографом М. Зерова (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 35, № 729). Публікацію підготував Михайло Москаленко.

Книшева Лідія Іванівна — київська знайома М. Зерова.

208

Подається за автографом М. Зерова (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 171, № 30). Публікацію підготував Михайло Москаленко.

Соловйов Олександр Олександрович — український літературознавець. Співробітничав з М. Зеровим як редактором «Книгаря».

209

Подається за: Вітчизна. — 1988. — № 3. — С. 155. (Публікація Івана Лисенка). Автограф зберігається у Відділі рукописів Інституту мистецтвознавства, фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського (ф. 13—3, № 57).

Ернст Федір Людвигович (1891—1949) — український історик мистецтва, дослідник української архітектури та образотворчого мистецтва.

210

Подаються за автографами М. Зерова (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 35, № 403—404). Публікацію підготував Михайло Москаленко.

Міяковський Володимир Варламович (1888—1972) — український літературознавець, історик-архівіст.

211

27 травня 1924 р. Подається за: Вітчизна. — 1988. — № 3. — С. 156. (Публікація Івана Лисенка). Автограф зберігається в ЦДАМЛМ України (ф. 464, № 6229). Для нашого видання лакуну в першому абзаці листа відновив Микола Шудря.

3 листопада 1924 р. Подається за автографом М. Зерова, що зберігається у фондах Музею П. Г. Тичини. Публікацію підготував Микола Шудря.

Тичина Павло Григорович (1891—1967) — український поет, перекладач, культурний і громадський діяч. М. Зеров аналізує його поетичну книжку «Вітер з України» (1924).

212

«Павла Петровича друга книжка» — йдеться про майбутню збірку поезій П. Филиповича «Простір» (вийшла у світ 1925 р.).

213

24.11. 1924 р. Подається за: Зарубіжна література. — 2000. — № 14 (квітень). Ориґінал зберігається в архіві Г. П. Кочура.

10. Х1. 1926 р. Подається за: Українське літературознавство. — 1990. — Вип. 55. — С. 123—124. (Публікація Григорія Кочура та Марії Зубрицької).

Плевако Микола Антонович (1890—1941) — український літературознавець та бібліограф, упорядник двотомної «Хрестоматії нової української літератури» (1923—1926); про неї М. Зеров говорить у другому листі.

214

Подаються за: Вітчизна. — 1988. — № 3. — С. 157—160. (Публікація Івана Лисенка). Автографи зберігаються у Відділі рукописних фондів і текстології Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України (ф. 12, № 99—104).

Черемшина Марко (Семанюк Іван Юрійович, 1874—1927) — український письменник і культурно-громадський діяч.

215

«Посилаю… книжечку моїх відгуків критичних на теми дня» — йдеться про книжку М. Зерова «До джерел» (1926).

216

Подаються за автографами М. Зерова (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 35, № 405—406; ф. 131, № 121—124). Публікацію підготували Микола Сулима та Михайло Москаленко.

Могилянський Михайло Михайлович (1873—1942) — український прозаїк, перекладач, літературознавець, публіцист.

217

«…Одержавши Вашого перед-Золотопузного листа з Харкова» — йдеться про поставлену Лесем Курбасом у «Березолі» п’єсу Ф. Кроммелінка «Золоте черево» («Золотопуз»): прем’єра відбулася в Харкові 16 жовтня 1926 р.

218

Подаються за: Брюховецький В. Микола Зеров. Літературно-критичний нарис. — К.: Радянський письменник, 1990. — С. 65—66, 119, 254.

Айзеншток Ієремія Якович (1900—1980) — український літературознавець та історик літератури.

219

Подається за автографом М. Зерова (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 93, № 50). Публікацію підготував Михайло Москаленко.

Коваленко Олексій Васильович (1881—1962) — український поет, автор переспіву «Слова о полку Ігоревім».

220

Подається за: Вітчизна. — 1988. — № 3. — С. 161. (Публікація Івана Лисенка). Фотокопія листа зберігається в архіві С. І. Білоконя.

Яновський Юрій Іванович (1902—1954) — український прозаїк, поет, драматург, кіносценарист.

221

Подається за автографом М. Зерова (ЦДАМЛМ України, ф. 28, оп. 1, № 15а). Публікацію підготував Микола Лабінський.

Петрушевський Борис Дмитрович (1884—1937) — український перекладач. За його підписом 1937 р. був опублікований пушкінський «Борис Годунов», перекладений М. Зеровим. У листівці, текст якої наводиться в нашому виданні, М. Зеров відповідає на запитання Б. Петрушевського про окремі варіанти рядків його перекладу пушкінської «Казки про рибака і рибку».

222

Листи від 5.ІІІ і 22.ІІІ. 1931 р. подаються за машинописними копіями (ЦДАМЛМ України, ф. 28, оп. 1, № 160). Публікацію підготував Микола Лабінський. Ще один лист, датований початком 30-х років (чернетка), друкується за вид.: Зеров М. Corollarium: Збірка літературної спадщини / Під ред. Михайла Ореста. — Мюнхен: Інститут літератури, 1958. — С. 206—208.

Поступальський Ігор Степанович (Стефанович) (1907—1990) — російський літературознавець, поет, перекладач. В архіві І. С. Поступальського зберігся машинопис статті М. Зерова «Брюсов — переводчик латинских поэтов». Перекладав вірші М. Зерова російською мовою.

223

Подаються за автографами М. Зерова (ЦДАМЛМ України, ф. 28, оп. 1, № 157). Публікацію підготував Микола Лабінський.

Олексіїв Ростислав Іванович (1909—1984) — український поет і перекладач, родом з Умані, за фахом — хімік, жив у Харкові, згодом у Москві.

Другий з листів датується 30 травня 1931 р. (а не 1930 р., як в автографі: це, очевидно, механічна описка), тому що містить посилання на жовтневий — листопадовий номери «Звезды» 1930 р., а також відповіді М. Зерова на запитання Р. Олексієва, що стосувалися попереднього листа, датованого 12 квітня 1931 р. Третій лист М. Зерова датується груднем 1931 р., оскільки в ньому згадуються «чотири сонети (останніх)» — цикл «Параду», який надійно датується 29.VIII, 11.ХІІ, 24.Х і 12.ХІІ. 1931 р.

224

Abgesang — заключна частина тричленної строфи у мінезинґерів та майстерзинґерів (нім.).

225

Подаються за автографами М. Зерова (ЦДАМЛМ України, ф. 28, оп. 1, № 156). Публікацію підготував Володимир Толстов.

Єфимова Зінаїда Сергіївна — український літературознавець та історик літератури, харківська приятелька М. Зерова.

226

15. VII. 1928. «По уговору с Людмилой Антоновной» — ідеться про Людмилу Антонівну Курилову, харківського філолога і літературознавця, приятельку М. Зерова, авторку спогадів про нього. Листи М. Зерова до Л. А. Курилової, за її свідченням, не збереглися.

227

19.ІХ. 1928. «С Александром Ивановичем я виделся…» — тобто з О. І. Білецьким. «Десятираклон» («Декараклон») — книжка новел О. І. Білецького.

228

1.VII. 1930. «Статья к римским поэтам» — передмова М. Зерова до другого, істотно розширеного і доповненого видання антології римської поезії, яке так і не побачило світу.

229

Ст. Ниркове, [літо 1931 р.]. Дати написання листа М. Зеров не зазначив. Її встановлено орієнтовно за листом до Р. Олексієва, написаним у грудні 1931 р., де згадано про цю літню подорож. Отже, й сонет «В Донбасі», створений під час згаданої в листах поїздки, треба датувати 1931 роком. Див. також примітку М. Ореста до зеровського листа В. Чапленкові (Зеров М. Corollarium. — С. 189): «Під сонетом, що… дістав назву „В Донбасі“, М. Зеров дописав: „Ст. Нирково, Ю. ж. д. Під Бахмутом, 1931 р.“» Таким чином, датування цього сонета 1933 р. у виданнях М. Зерова 1966 і 1990 рр. помилкове.

230

[Березень 1932 р.] Точна дата листа автором не вказана. Датується орієнтовно, з огляду на зміст листа: М. Зеров називає березень як термін, до якого були написані 17 нових сонетів; крім того, датування названих тут віршів свідчить, що найпізніші з них були закінчені 28 і 29 лютого 1932 р. (відповідно, «Життя на Міссісіпі» та «Домбі і син»). Сонет «Incognito», згаданий тут же, треба датувати не 1934 р., як це бачимо у виданнях 1966 і 1990 рр., а 1931–1932 рр., як і решту віршів циклу «Cor anxium».

231

«Лукреций (моя порция, книги 1, 2, 5) — кончен в октябре или в конце сентября». — Якщо перша і друга книги поеми Лукреція «Про природу речей» у перекладі М. Зерова знайдені і опубліковані повністю, то з 1452 рядків книги п’ятої досі були відомі лише 207 рядків зеровського перекладу (V, 1—149, 1181—1238), хоч, як видно з листа, роботу над п’ятою книгою він закінчив. Редактор цього видання виявив у зеровському архіві (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 35, № 217) ще 16 рядків цього перекладу (V, 364—379):

Але природі, як я говорив, не властива суцільність,

Бо ж, як зродилась вона, порожнява в ній замішалась.

Та й не годиться рівняти її до порожняви: досить

Знайдеш такого у ній, що, десь випадково повставши,

Може на світ народитись, порушивши лад непохитний,

Або інакше якось руйнацію їй спричинити.

Досить круг неї, нарешті, такого простóру, де стіни

Нашого світу розсипатись можуть на порох летючий

Або від іншої сили, зазнавши удару, загинуть.

Отже, для смертного паю не замкнено двері фатальні.

Небо, земля, і світила, і води безоднього моря —

Знай, що на все те чигає і широко зяє загибель.

Тим-то і маєш признати, що все те колись народилось,

А коли так, то утворене з смертних минущих начатків,

Отже, не в силі одвічному часові опір чинити

І зневажати ту міць, що їй спервовік улягає.

232

23. VIII. 1932. «Валериана Петровича я видел в Киеве» — як видно з контексту, йдеться про В. П. Захаржевського, російського прозаїка, лікаря за фахом.

233

Подаються за автографами М. Зерова (Відділ рукописних фондів і текстології Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України, ф. 162, № 2599—2600). Публікацію підготувала Михайлина Коцюбинська.

Білецький Олександр Іванович (1884—1961) — український і російський вчений, літературознавець та історик письменства, дослідник давньої та нової української літератури. Автор рецензій на книжки М. Зерова «Нове українське письменство» та «Камена».

Переклади М. Зерова з пізніх римських поетів — Пентадія, Рутилія Намаціана, Авзонія, Клавдіана, а також із Марціала та Стація призначалися для другого видання антології римської поезії.

Переклади М. Зерова з «Carmina burana» (лист від 30 листопада 1932 р.) та десять строф з Архіпіїти Кельнського (лист від 16 грудня 1932 р.) на сьогодні не виявлені.

234

«Молот Тора» — фраґмент із «Старшої Едди», перекладений О. Бургардтом. Див.: Тисячоліття. Поетичний переклад України-Русі. — К.: Дніпро, 1995. — С. 441—444.

235

Подаються за автографами М. Зерова (ЦДАМЛМ України, ф. 28, оп. 1, № 155). Публікацію підготував Володимир Толстов.

Волобуєва Тамара Григорівна — український бібліограф і книгознавець, приятелька М. Зерова. Доповнила бібліографічний список публікацій М. Зерова, розпочатий ним самим восени 1929 р.

236

17.1. 1935. «Книгу мою как будто одобрили…» — йдеться про антологію римської поезії в російських перекладах, підготовлену М. Зеровим для видавництва «Academia». Видання не було здійснене.

237

3.ІІІ. 1935. ВБУ — Всенародна бібліотека України.

238

«Увижусь с Кравчуком…» — ідеться про українського математика академіка М. П. Кравчука.

239

Подається за: Вітчизна. — 1988. — № 3. — С. 160—161. (Публікація Івана Лисенка). Автограф зберігається у Відділі рукописних фондів і текстології Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України, ф. 134, № 22.

Чернявський Микола Федорович (1868—1946) — український поет, прозаїк, перекладач.

240

Подаються за: Зеров М. Corollarium: Збірка літературної спадщини / Під ред. Михайла Ореста. — Мюнхен: Інститут літератури, 1958. — С. 180—205. (Публікація Василя Чапленка).

Чапленко Василь Кирилович (1900—1990) — український поет, прозаїк, літературознавець і мовознавець. Зберіг і вивіз на Захід рукописну збірку поезій М. Зерова «Sonnetarium».

241

4.XII. 1928. До «Зимового сонета» М. Рудницького, надісланого в цьому листі, М. Зеров додав свою примітку: «Я дуже люблю цей сонет, не вважаючи на страшну його силабіку». До листа також додані сонет М. Рудницького «Сказати щиро вам, химерна і зрадлива…» та сонет самого М. Зерова «Куліш».

242

12.XII. 1928. До листа М. Зеров додав свої сонети «Джерела Качі», «Іванів гай» та «Весна на горах» («Київ навесні ввечері»).

243

[Початок 1935]. Лист не датований і не підписаний. Датується орієнтовно: лист М. Зерова до Т. Волобуєвої від 17 січня 1935 р. містить вказівку на його проживання в гуртожитку Будинку вчених; отже, приблизно в ці дні був написаний і лист до В. Чапленка. М. Зеров додав до нього свої сонети «Роог Yorick», «Елегія», «В Донбасі».

244

[25.IV. 1935.] «Здається, хтось із чехів так і зробив…» — ідеться про поему класика чеської поезії Яна Коллара «Дочка Слави», написану сонетами. Цей лист — останній з відомих листів М. Зерова, написаних до арешту. (Дата арешту — ніч з 27 на 28 квітня 1935 р.)

245

Подаються за автографами М. Зерова (ЦДАМЛМ України, ф. 28, оп. 1, № 153). Публікацію підготував Володимир Толстов.

Зерова Софія Федорівна (1890—1985) — дружина М. Зерова, автор спогадів про нього, упорядник «Вибраного» М. Зерова (1966). Зберегла листи М. Зерова з ув’язнення 1935—1937 рр.

246

17. XI. 1936. «Отрывок из „Бориса Годунова“, подписанный… Петрушевским» — ідеться про «Бориса Годунова», перекладеного самим М. Зеровим: тут зразок зеровського «зашифрованого» повідомлення в листі. Це саме стосується перекладених М. Зеровим в ув’язненні і пересланих у листах пушкінських віршів «Ехо, німфа безсонна, блукала по луках Пенея», «Поетові» та уривка з вірша «До Овідія» (див. також листи від 2.ХІІ. 1936 та 2.IV. 1937).

247

1.1. 1937. «Приложение: портрет…» — малюнок М. Зерова олівцем, зроблений невідомим художником, соловецьким в’язнем. Датований 1.1. 1937 р. М. Зеров зображений простоволосим, у ватянці.

248

11.1. 1937. «Солтеатровская трактовка» — М. Зеров говорить про вистави соловецького театру «Слава» В. Гусєва та «Весілля Кречинського» О. Сухово-Кобиліна в постановці Леся Курбаса і високо їх оцінює.

249

7.ІІ—9.ІІ. 1937. «Неистовый человек, специально занимавшийся Шевченко» — український літературознавець Євген Степанович Шабліовський.

250

19. IX. 1937. Останній відомий зеровський лист із Соловків.

251

Подається за виданням: Куліш П. Огняний змій: Повість із народних переказів / Перекл. і переднє слово М. Зерова. — К: Сяйво, 1929. — С. 9—80.

252

Переклад друкується за автографом М. Зерова (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 35, № 399). Датується орієнтовно початком 1920-х років. Публікацію підготував Михайло Москаленко.

253

Кінець VI книги «Енеїди» друкується повністю, з відновленням лакун, наявних у виданнях М. Зерова 1966 і 1990 рр. Рядки 695—718, Т. 1. — 756—807 і 847—901 подано за виданням: Зеров М. Твори в двох томах. — Т. 1. — К.: Дніпро, 1990. — С. 242—245. Рядки 719—755 та 808—846 друкуються за автографами М. Зерова: чорновим (Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, ф. 35, № 98, 106) та чистовим (ЦДАМЛМ України, ф. 28, оп. 1, № 19). Публікацію підготували Микола Лабінський та Михайло Москаленко. Тепер нарешті опубліковано повний текст чотирьох (І, VI, VII, VIII) із дванадцяти книг Верґілієвої «Енеїди» в перекладі Миколи Зерова. (Крім того, збереглися й були надруковані, зокрема у виданнях М. Зерова 1966 і 1990 рр., рядки 199—227 другої і рядки 835—871 п’ятої книги).

Content

Зеров Микола Українське письменство

Микола Зеров Українське письменство

НОВЕ УКРАЇНСЬКЕ ПИСЬМЕНСТВО Історичний нарис Випуск перший

Передмова

І

§ 1. Вступні уваги

§ 2. Періодизація і схеми нового українського письменства

§ 3. Напрямки і течії в новому українському письменстві

§ 4. Застереження й уваги

II

§ 1. Котляревський. Біографічні дані

§ 2. Котляревський і Осипов

§ 3. «Енеїда»; її літературний жанр

§ 4. Герої «Енеїди»

§ 5. Художнє виконання «Енеїди»

§ 6. Вірш і мова «Енеїди»

§ 7. Драматичні твори Котляревського

§ 8. Література про Котляревського

III

§ 1. Травестія після Котляревського. Білецький-Носенко

§ 2. Гулак-Артемовський

§ 3. Переклади-травестії: Гулак-Артемовський, Гребінка

§ 4. Травестійний стиль у прозі: Квітка та інші

§ 5. Травестія в 40—50-х рр. Олександрів, Копитько, Кухаренко

IV

§ 1. Драматична література 20—30-х рр.

§ 2. Байкарі: Гулак-Артемовський, Боровиковський

§ 3. Байкарі: Білецький-Носенко, Гребінка

§ 4. Сентиментальна повість. Квітка-Основ’яненко

§ 5. Повісті Квітчині: «Маруся» і «Щира любов»

§ 6. Загальний характер раннього українського письменства

СТАТТІ, РЕЦЕНЗІЇ, НОТАТКИ, ВИСТУПИ

Од київського студентства — М. Зеров

Андрій Чайковський. Козацька помста

Популярна бібліотека «Лан»

Івасик-Телесик

Г. Гайчук. Над Чорним морем

Оповідання Івана Котляревського

С. Подолянин. Українець за кордоном і мандрівка в минуле

Про лихі пошесті та як боротися з ними

Библиотека И. Горбунова-Посадова №№ 249, 258 и 259

Микола Аркас. Історія України-Русі

А. Тесленко. З книги життя. Оповідання

Сергій Єфремов. Новий документ до старих позвів

М. Г. Халецький

Проф. Мих. Грушевский. Иллюстрированная история Украины

О. Синявський. Про що співають кобзарі

Святитель Іосаф Горленко, єпископ Білгородський

З студентських років М. В. Лисенка

Бояри Романови

Записки Українського Наукового Товариства у Києві

Пам’яті М. Коцюбинського

Український студент. Збірник 1

Записки Українського Наукового Товариства в Києві

Д. Донцов. Модерне москвофільство

Записки Українського наукового товариства в Києві

Записки Наукового Товариства імені Шевченка

Семенко. Prélude

Концерт пам’яті М. Лисенка

Пахаревський. Оповідання

Сергій Єфремов. Співець боротьби і контрастів

Записки Українського наукового товариства в Києві. Книга XII

Записки Наукового товариства імені Шевченка у Львові

Історичні листки. Вип. 1—4

«Исторія презільной брані» Григория Грабянки

«Отчет попечителя киевского учебного округа о состоянии учебных заведений округа за 1912 г.»

Український студент. Збірник 2

«Україна»

Записки Українського Наукового Товариства

Український студент. Збірник 3

Культурно-просветительные начинания полтавского губернского земства

Вопросы внешкольного образования и Зеньковское земство

Зайва красномовність

З виступів у дебатах на Всеукраїнському учительському з’їзді

Лайка — не відповідь

Нібур. Оповідання про давніх героїв

Мих. Грушевський. Всесвітня історія в короткім огляді

М. Коцюбинський. Іван Франко

Проф. М. І. Ростовцев. Давно минуле нашого півдня

Мих. Грушевський. Всесвітня історія в короткім огляді

О. Олесь. З журбою радість обнялась

Ів. Федорченко. Летюча зоря

М. Мандрика. З книги гніву

М. Мандрика. Пісні про Анемону

Катюль Мандес. Поезії в прозі

Л. Козар. Степові зорі

Олександр Пушкін. Драматичні твори

Юр. Тищенко. Хто такий В. Винниченко

Дмитро Загул. З зелених гір

К. Тетмаєр. За скляною стіною

Яків Савченко. Поезії

Словарець до Ґ. Юлія Цезаря війни з ґаллійцями

Іван Франко. Semper tiro

І. С. Нечуй-Левицький (1838 — 1918)

Петро Тенянко. До раю злотосяйного

Олекса Святогор. Поеми

П. А. Ковальчук. Моя муза

Иван Франко. Моисей

Ів. Манжура. Поезії

Нат. Романович-Ткаченко. Життя людське

Скалки життя. Український декламатор

Нова книжка Карманського

Гаврило Левченко. Чернігівські силуети

Поема про ген М. Завадовського

Гр. Чупринка

Календар на рік звичайний 1919

Український декламатор Барвисті квітки

М. І. Туган-Барановський (1865—1919)

Н. М. Кибальчич

Українське письменство в 1918 році

Максим Рильський. Під осінніми зорями

М. Марковський. Іван Франко

Шляхом волі

Леся Українка

Андрій Головко. Самоцвіти

Музаґет

Володимир Самійленко. Україні

Ясна зброя

«Наше минуле»

Анатоль Франс, член Французької академії. Повстання ангелів

Делеґація українських шкіл у попечителя

Полтавські свята

О. Слісаренко. На березі Кастальському

А. А. Пінчук

А. А. Пінчук

В. Д. Петрушевський

П. Я. Дорошенко

Володимир Кобилянський

Валеріян Тарноградський. Боянові струни

З літературної спадщини В. Кобилянського

М. Могилянський. М. М. Коцюбинський М. Могилянський. Іван Франко

«Об украинском искусстве»

Гнат Михайличенко

Василь Чумак

«Енеїда» Верґілія

До 25-літнього ювілею С. О. Єфремова

Володимир Кобилянський

Примітки

Ромен Роллан. Жан Кристоф

А. Сінклер. Герой капіталу

Леся Українка. В катакомбах і інши (sic!) п’єси Леся Українка. Поеми

Т. Шевченко. Революційні поезії

«Шляхи мистецтва»

Українська література в 1922 році

Дмитро Загул. Поетика

М. Плевако. Хрестоматія нової української літератури

Українська література в 1923 році

Листи Лесі Українки до Михайла Коцюбинського

Я. Мамонтів. «У тієї Катерини»

Шевченківський збірник

Шевченківський збірник

Лист до редакції

О. Олесь. Вибір поезій. 1903—1923

Примітки

Леся Українка

Нова збірка Тичини

В справі критично-бібліографічного журналу

Нові твори М. Черемшини

Дмитро Загул. Наш день

Микола Терещенко. Чорнозем

Євг. Маланюк. Стилет і стилос

А. Музичка. Леся Українка

Юлій Словацький

Кілька слів на відповідь Т. Пилипенкові

Іван Капустянський. Валеріян Поліщук

Осип Маковей

М. Доленго. Критичні етюди

Пам’яті Самійленка

П. Куліш. Чорна рада, Хроніка 1663 р.

З листування Лесі Українки

Бласко Ібаньєс. Хатина Бласко Ібаньєс. Валенсійські оповідання

Марко Черемшина і галицька проза

Франко-поет

«Прокуратор Іудеї» і два перекладачі

Наші літературознавці і полемісти

Перед судом методолога

З літературних творів Стебницького

В. Самійленко. Вибрані твори

Автобіографія

Мої зустрічі з Г. І. Нарбутом

До перекладу «Іліади»

Літературні митарства «Люборацьких»

Осип-Юрій Федькович та його повісті

Л. М. Жемчужников. Мои воспоминания из прошлого

Проф. В. Сімович. До видання збірника Черемшининих новел «Карби» Проф. Леонід Білецький. Марко Черемшина, 1874—1927 L. Bilecky. Marko Čeremsýna

Мелетій Кічура. На старті

Автобіографія

Леся Українка і читач

У справі віршованого перекладу

М. Філянський. Цілую землю

Квітка й пізніша українська проза

М. Марковський. Найдавніший список «Енеїди» І. П. Котляревського й деякі думки про генезу цього твору

Михайло Грушевський. Під зорями

А. Музичка. Марко Черемшина (Іван Семанюк)

Мова Черемшини

Літературна постать Квітки

З нових наукових публікацій

Літературна позиція М. Старицького

Олександр Фінкель. Теорія і практика перекладу

Квітка-Основ’яненко, його життя та твори

Початки літературної роботи П. Куліша та його повість «Огняний змій»

Митрофан Александрович (Митро Олелькович)

Петро Кузьменко та його повість

Пояснення

Коцюбинський і Чехов

Лесь Мартович (1871—1916)

Леся Українка та її «Лісова пісня»

Брати-близнята

Корней Чуковский, Андрей Федоров. Искусство перевода

Листи Я. І. Щоголева до М. Ф. Комарова

П. Гулак-Артемовський. Твори

Іван Бєлоусов, російський перекладач «Кобзаря»

С. Дурылин. Из семейной хроники Гоголя

Українські оди XIX ст.

Шевченко і Аскоченський

Поети пошевченківської пори

Примітки

Марко Черемшина, його життя й творчість

Руфін і Прісцілла

Юрий Яновский

Свидницький і «Люборацькі»

Аполог в українській літературі XIX–XX вв.

Примітки

«Кобзарь» Шевченко в русских переводах

Брюсов — переводчик латинских поэтов

ЛИСТИ

До Бориса Чигиринця

До Павла Федоренка

До Лідії Книшевої

До Олександра Соловйова

До Федора Ернста

До Володимира Міяковського

До Павла Тичини

До Миколи Плевака

До Марка Черемшини

До Михайла Могилянського

До Ієремії Айзенштока

До Олексія Коваленка

До Юрія Яновського

До Бориса Петрушевського

До Ігоря Поступальського

До Ростислава Олексієва

До Зінаїди Єфимової

До Олександра Білецького

До Тамари Волобуєвої

До Миколи Чернявського

До Василя Чапленка

До Софії Зерової

ДОДАТОК

Пантелеймон Куліш Огняний змій

Частина перша

Частина друга

Адам Міцкевич Книги народу польського

Публій Верґілій Марон Енеїда

Микола Зеров: доля і доробок

Примітки

Зміст

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки

Коментарі