Реза Ясміна

Божество різанини

Ясміна Реза

Божество різанини

Дійові особи

Веронік Ульє

Мішель Ульє

Аннет Рей

Ален Рей

(Усім — між сорока і п’ятдесятьма роками.)

Вітальня.

Жодного реалізму.

Жодних зайвих деталей.

Веронік і Мішель Ульє сидять навпроти Аннет і Алена Рей.

Треба, щоб одразу відчувалося, що ми вдома у родини Ульє і що ці дві пари щойно познайомилися.

У центрі — низенький столик, завалений художніми альбомами.

Два великі букети тюльпанів у джбанах.

Панує серйозна, щира й поблажлива атмосфера.

ВЕРОНІК: Тож ось наша заява… А ви складете свою… «3 листопада о пів на шосту вечора у сквері Прапорщика Дюнана після сварки одинадцятирічний Фердінанд Рей, озброївшись кийком, ударив по обличчю нашого сина Брюно Ульє. Внаслідок чого в останнього опухла верхня губа, було пощерблено два різці та ушкоджено нерв правого різця».

АЛЕН: Озброївшись?

ВЕРОНІК: Озброївшись. О, вам не подобається слово «озброївшись»? Мішелю, чим можна замінити? Схопивши? Заволодівши? Схопивши кийок — непогано, еге ж?

АЛЕН: Так, хай буде схопивши.

МІШЕЛЬ: Схопивши кийок.

ВЕРОНІК (виправляє): Схопивши… Парадокс у тім, що ми завжди вважали сквер Прапорщика Дюнана такою собі безпечною гаванню, на відміну від парку Монсурі.

МІШЕЛЬ: Саме так. Завжди кажемо: до парку Монсурі не можна, до скверу Прапорщика Дюнана — будь ласка!

ВЕРОНІК: Але це я так… У будь-якому разі ми дуже вам вдячні за те, що прийшли. Складно досягнути чогось квапливими рішеннями.

АННЕТ: Та ні, це ми вам дякуємо, ми!

ВЕРОНІК: Не думаю, що слід за щось дякувати. На щастя, існують навички співіснування!

АЛЕН: Що їх наші діти, здається, ще не набули. Тобто, я хотів сказати — наш син!

АННЕТ: Авжеж, саме наш син!.. А як бути з зубом, якщо нерв ушкоджено?..

ВЕРОНІК: Ми ще не знаємо. Записалися до лікаря. Здається, загрози для всього нерва немає.

МІШЕЛЬ: Там лише невеличка цятинка.

ВЕРОНІК: Саме так, цятинка. Частину нерва зачепило, а решту не ушкоджено. Але поки що нерв не умертвляють.

МІШЕЛЬ: Хочуть дати зубику шанс.

ВЕРОНІК: Це, принаймні, краще, ніж пломбування каналів.

АННЕТ: Авжеж…

ВЕРОНІК: Тож певний час за зубом стежитимуть, аби дати нервові час на відновлення.

МІШЕЛЬ: Хлопчині доведеться ходити з керамічною наліпкою на зубі.

ВЕРОНІК: Адже до вісімнадцяти років протезів на ставлять.

МІШЕЛЬ: Так, вона має рацію.

ВЕРОНІК: Постійні протези можна ставити лише тоді, коли процес росту зубів завершився.

АННЕТ: Звичайно… Сподіваюся… Сподіваюся, все буде гаразд.

ВЕРОНІК: Ми на це розраховуємо.

Пауза.

АННЕТ: Які чудові тюльпани!

ВЕРОНІК: Це з квіткової крамнички на ринку Мутон-Дюверне. Знаєте, нагорі?

АННЕТ: Звісно, знаю.

ВЕРОНІК: Їх щоранку доставляють із Голландії. Десять євро за п’ятдесят тюльпанів.

АННЕТ: Справді?

ВЕРОНІК: Знаєте ту крамничку? Нагорі?

АННЕТ: Так, знаю.

ВЕРОНІК: Не знаю, чи вам відомо, але він не хотів виказувати Фердінанда.

МІШЕЛЬ: Так, він відмовлявся.

ВЕРОНІК: Дивне видовище: у дитини немає обличчя, зубів — і вона відмовляється говорити!

АННЕТ: Уявляю.

МІШЕЛЬ: Брюно не хотів виказати його зі страху, що друзі вважатимуть його за наклепника. Веронік, треба дивитися правді в очі, це була не просто мужність.

ВЕРОНІК: Згодна, проте мужність — також прояв колективізму.

АННЕТ: Звісна річ… Тоді як?.. Мені цікаво, як ви в такому разі дізналися про Фердінанда?..

ВЕРОНІК: Дуже просто: ми пояснили Брюно, що, захищаючи цього хлопчика, він лише шкодить йому.

МІШЕЛЬ: Ми сказали, що, якщо цей хлопчик уважає, буцімто можна всіх спокійно гамселити, то хіба він колись зупиниться?

ВЕРОНІК: Сказали, що, якби батьками цього хлопчика були ми, то, поза сумнівом, хотіли би знати про це.

АННЕТ: Ну, звісно…

АЛЕН: Авжеж… (його мобільний вібрує) Даруйте… (він відходить; розмовляючи по телефону, виймає з кишені записник) Так, Морісе, дякую, що передзвонив. Отже, у ранковому номері газети «Лез Еко», зачитую: «Згідно з висновками дослідження, надрукованого у британському журналі «Ленсіт» і передрукованому вчора у «Файненшинал Таймс», двоє австралійських науковців з’ясували неврологічну дію «Антрилу» — препарату проти високого тиску, випущеного лабораторією «Ференц-Фарма». Спостерігаються побічні ефекти від зниження слуху до порушення координації рухів…» Хто у вас, трясця, стежить за ЗМІ?! Гидко читати… Що мене роздратувало?! Зібрання акціонерів! Вони збираються за два тижні. Витрати на позов за вами?.. Гаразд… Гей, Морісе, запитайте у відповідального за зв’язки з громадськістю, чи було ще щось таке… Я тобі передзвоню, бувай.

(Відривається від телефону.) Вибачте.

МІШЕЛЬ: Ви…

АЛЕН: Я адвокат.

АННЕТ: А ви?

МІШЕЛЬ: А я торгую побутовими приладами. Веронік — письменниця, працює на півставки у мистецько-історичній бібліотеці.

АННЕТ: Письменниця?

ВЕРОНІК: Я брала участь у колективній збірці праць про сабеїстів на основі розкопів, відновлених після припинення конфлікту між Ефіопією та Ерітреєю[1]. А в січні у мене виходить книжка про трагедію в Дарфурі[2].

АННЕТ: То ви спеціалізуєтесь на Африці?

ВЕРОНІК: Так, я цікавлюся цим континентом.

АННЕТ: Інші діти у вас є?

ВЕРОНІК: У Брюно є дев’ятирічна сестричка, Каміль… Яка не розмовляє з власним батьком, бо вночі він позбувся хом’яка.

АННЕТ: Ви позбулися хом’яка?

МІШЕЛЬ: Так, позбувся. Від нього вночі був страшенний гуркіт! Ці істоти сплять удень. Брюно скаржився — ніяк не міг звикнути до цих звуків. Чесно кажучи, я давно вже хотів позбутися хом’яка, і, врешті-решт, я сказав собі — годі! Тож я виніс його і поклав на вулиці. Я гадав, що ці тваринки полюбляють рівчаки, ринви — але ж ні, хом’як закляк! Дивні створіння — ні домашні, ні дикі, — не маю поняття, як вони живуть у природі! Посади хом’яка посеред галяви — він розгубиться. Я не знав, куди його подіти.

АННЕТ: Ви залишили його просто на вулиці?

ВЕРОНІК: Залишив. І намагався переконати Каміль, що хом’як утік. Але вона не повірила.

АЛЕН: А зранку тварини вже не було?

МІШЕЛЬ: Не було.

ВЕРОНІК: А ви ким працюєте?

АННЕТ: Я — радниця з оцінювання майна.

ВЕРОНІК: Чи можемо ми сподіватися… даруйте, що питаю про це так відверто… що Фердінанд вибачиться перед Брюно?

АЛЕН: Було би незле, якби вони потеревенили.

АННЕТ: Алене, він мусить вибачитися! Має сказати, що йому шкода.

АЛЕН: Авжеж. Звісна річ.

ВЕРОНІК: А йому справді шкода?

АЛЕН: Він усвідомив свою провину. Він не тямив, які будуть наслідки. Йому одинадцять років.

ВЕРОНІК: Одинадцять — це вже не дитина.

МІШЕЛЬ: Але й не дорослий! Слухайте, ми ж вам нічого не запропонували! Кави, чаю? Веро, пиріг із фруктами ще є? Смакота, а не пиріг!

АЛЕН: Не відмовлюся від ристрето.

АННЕТ: А мені просто води.

МІШЕЛЬ (до Веронік, яка виходить): Люба, мені принеси еспресо, а ще — свій чудовий пиріг «клафуті»!

(Після паузи.) Я завжди кажу: ми — лише купа сирої глини, з якої треба щось виліпити. Можливо, справжньої форми купа прибере тільки наприкінці життя. Хто знає…

АННЕТ: О!..

МІШЕЛЬ: Маєте обов’язково спробувати фруктовий пиріг! Я не кажу, що він аж такий чудовий…

АННЕТ: Це вже точно.

АЛЕН: Чим ви крамуєте?

МІШЕЛЬ: Різним залізяччям. Замки, дверні ручки, труби. Також усім корисним для побуту — каструлями, пательнями…

АЛЕН: І як?

МІШЕЛЬ: Складно пригадати успішні роки. Ще коли я починав, було вельми сутужно. Добре вже, що маю можливість щоранку йти на роботу з портфелем і каталогом під пахвою. Ми ж не текстильники, від пори року не залежимо. Одначе горнятка для фуа-гра найкраще продаються у грудні!

АЛЕН: Ваша рація…

АННЕТ: Чому, побачивши, як закляк бідний хом’як, ви не забрали його до будинку?

МІШЕЛЬ: Я боявся взяти його в руки.

АННЕТ: Але ж на тротуар ви його якось висадили.

МІШЕЛЬ: Я виніс клітку і перевернув. Торкатися цих істот мені гидко.

Повертається Веронік із тацею. На таці — напої та пиріг.

ВЕРОНІК: Хтось поставив пиріг до холодильника. Моніка все пхає до холодильника — що з нею робити?!

Що вам сказав Фердінанд? Цукру?

АЛЕН: Ні, дякую. З чим «клафуті»?

ВЕРОНІК: Тут яблука і груші.

АННЕТ: Яблука і груші?

ВЕРОНІК: Мій власний рецепт. (Нарізає пиріг і розкладає по тарілках.) Шкода, що холодний.

АННЕТ: Вперше їм «клафуті» з яблуками і грушами.

ВЕРОНІК: Що ви, це класика! Але є маленький секрет.

АННЕТ: Справді?

ВЕРОНІК: Шматочки груш мають бути товщі за шматочки яблук. Бо груша вариться швидше.

АННЕТ: Нічого собі!

МІШЕЛЬ: Але справжньої таємниці пирога вона не розкриє.

ВЕРОНІК: Чекай, дай їм посмакувати.

АЛЕН: Справді, смачно.

АННЕТ: Соковитий пиріг!

ВЕРОНІК: …Крихти медяника!

АННЕТ: Браво!

ВЕРОНІК: Пікардійський різновид «клафуті». Чесно кажучи, рецепт не мій — я дізналася про нього від матері.

АЛЕН: О, медяник, яка смакота… Принаймні ми дізналися про чудовий рецепт.

ВЕРОНІК: Шкода, що це коштувало моєму синочкові двох зубів.

АЛЕН: Саме це я й хотів сказати!

АННЕТ: Але висловився не дуже вдало…

АЛЕН: Та чому ж… (знову вібрує мобільний, Ален зиркає на екран) Мушу відповісти… Так, Морісе… Ні, в жодному разі! Оприлюднювати спростування не можна — одразу спалахне дискусія!.. Це оплачено?.. Угу… А що за наслідки? Яка ще атаксія?.. А припустиме дозування?.. І відколи про це відомо?.. І ви досі це не відкликали?!.. Звісно. Я все розумію… Гаразд. (Одразу набирає інший номер, водночас відправляючи шматки пирога собі до рота.)

АННЕТ: Алене, будь ласка, зверни увагу на нас!

АЛЕН: Так, люба, я зараз… (у мобільник:) Серже?.. Їм уже два роки відомо про ризик уживання препарату… Йдеться про якийсь звіт для закритого користування, але офіційно жодного негативного впливу не визнано… Ні, не вживайте жодних заходів, їх не передбачено в кошторисі, немає жодного слова в річному звіті… Хода п’яниці, порушення рівноваги — зрештою, весь час маєш вигляд, немов гультіпака якийсь… (регоче) Оборот — сто п’ятдесят мільйонів доларів… Усе заперечуйте… Ці недоумки хочуть оприлюднити спростування. У жодному разі! А якщо відкликатимуть, то треба буде скласти комюніке, щось на кшталт отруєння, еге ж, по двох тижнях після загальних зборів… Він мене ще набере… Гаразд. (Звертається до присутніх.) Чесно кажучи, я ще не обідав.

МІШЕЛЬ: О, то пригощайтесь, звичайно!

АЛЕН: Дякую. Про що ви говорили?

ВЕРОНІК: Про те, що краще було би познайомитися за інших обставин.

АЛЕН: Авжеж, це вже точно.

Тож пиріг — це за рецептом вашої матері?

МІШЕЛЬ: За рецептом моєї матері, але зробила його Веронік.

ВЕРОНІК: Але твоя мати не змішує яблук із грушами!

МІШЕЛЬ: Твоя правда, не змішує.

ВЕРОНІК: Бідолашна, її щойно прооперували.

АННЕТ: О Господи! Щось серйозне?

ВЕРОНІК: Коліно.

МІШЕЛЬ: Їй поставлять обертовий протез із металу й поліетилену. Вона весь час питає, що з ним буде, коли її палитимуть у крематорії.

ВЕРОНІК: Не будь таким злим.

МІШЕЛЬ: Вона не хоче бути похованою поряд із татом! Хоче, аби її спалили, а урну поставили поруч із могилою матері, якій так самотньо на півдні. Дві урни перемовлятимуться на березі моря. Ха-ха-ха!..

Пауза. Всі усміхаються.

АННЕТ: Ми дуже зворушені вашою гостинністю і цінуємо ваше намагання загладити ситуацію, а не докидати дров.

ВЕРОНІК: Що ви, це такі дрібниці!

МІШЕЛЬ: Звичайно, дрібниці!

АННЕТ: Ні, де там! Батьки надто часто втручаються у справи своїх дітей і діють геть по-дитячому! Якби Бруно зламав Фердінандові два зуби, як відреагували би ми з Аленом? Щось я не впевнена, що ми продемонстрували би таку ж широту поглядів.

МІШЕЛЬ: Певно, що так!

АЛЕН: Вона має рацію. Я також не впевнений.

МІШЕЛЬ: А я впевнений! Адже ми всі розуміємо, що могло би статись і навпаки.

Пауза.

ВЕРОНІК: А що каже Фердінанд? Як ставиться до того, що сталося?

АННЕТ: Та він мало що каже. Здається, він розгублений.

ВЕРОНІК: Він усвідомлює, що покалічив товариша?

АЛЕН: Ні. Фердінанд нічого такого не усвідомлює.

АННЕТ: Господи, що ти верзеш?! Звісно що усвідомлює!

АЛЕН: Усвідомлює, що повівся досить брутально, але не усвідомлює, що когось покалічив.

ВЕРОНІК: О, то вам не до вподоби це слово! Але, на жаль, воно відповідає дійсності.

АЛЕН: Мій син вашого не калічив.

ВЕРОНІК: Ваш синочок таки покалічив нашого сина. Повертайтеся за п’ять годин — самі побачите його зуби!

МІШЕЛЬ: Майстерно так покалічив…

АЛЕН: Набряк спаде, а щодо зубів, то відведіть сина до найкращого стоматолога — я готовий профінансувати…

МІШЕЛЬ: Для цього є страхування. Ми ж просто хочемо, щоби хлопці помирились і подібне більше не повторилося.

АННЕТ: Влаштуймо їм зустріч!

МІШЕЛЬ: Чудова думка!

ВЕРОНІК: У нашій присутності?

АЛЕН: Їм поводирі не потрібні. Залишмо їх один на один, як справжніх чоловіків.

АННЕТ: Що за дурниці, Алене! «Справжні чоловіки»! Звісно, нас тут не має бути. Правда ж, краще, щоби нас не було?

ВЕРОНІК: Питання не в тім, будемо ми з ними чи вони будуть самі. Питання в тім, чи хочуть вони поговорити, з’ясувати стосунки.

МІШЕЛЬ: Брюно хоче, це точно.

ВЕРОНІК: А Фердінанд?

АННЕТ: А в нього ми питати не збираємося!

ВЕРОНІК: Але він сам має цього бажати!

АННЕТ: Фердінанд — капосник, не варто перейматися тим, чого він хоче.

ВЕРОНІК: Якщо зустріч Фердінанда з Брюно буде покаранням, то, на мій погляд, нічого доброго з того не буде.

АЛЕН: Мадам, наш син — справжній дикун. Безглуздо сподіватися від нього спонтанного каяття. Що ж, даруйте, але маю повертатися до офісу. А ти, Аннет, залишайся — розкажете потім, до чого прийшли. Я тут у будь-якому разі безсилий. Жінки вважають: потрібний чоловік, батько — ніби це має хоч якесь значення! Чоловік — мов порожня торбинка, яку несе вітер, він безпорадний і вайлуватий… О, з вашого вікна видно вихід із метро — як кумедно!

АННЕТ: Мені дуже ніяково, але я теж не можу залишитися… Мій чоловік ніколи не полюбляв дитячих візочків…

ВЕРОНІК: Дуже шкода. Гуляти з дитиною — це таке диво! Час минає непомітно. Пригадуєш, Мішелю, як ти полюбляв піклуватися про дітей, з якою радістю штовхав візочок?

МІШЕЛЬ: Авжеж, так і було.

ВЕРОНІК: То що вирішуємо?

АННЕТ: Чи буде вам зручно зайти до нас о пів на восьму разом із Брюно?

ВЕРОНІК: О пів на восьму?.. Що думаєш, Мішелю?

МІШЕЛЬ: Я?.. Якщо дозволите…

АННЕТ: Звісно, ми вас слухаємо.

МІШЕЛЬ: На мою думку, прийти мусить Фердінанд.

ВЕРОНІК: Так, я згодна.

МІШЕЛЬ: Жертва не повинна кудись ходити.

ВЕРОНІК: Слушно!

АЛЕН: О пів на восьму я не можу.

АННЕТ: Ти нам не потрібний, бо ти в цих питаннях безсилий.

ВЕРОНІК: І все ж було б незле, якби батько Фердінанда також був присутній.

АЛЕН (мобільний вібрує): Гаразд, але в такому разі не цього вечора… Алло?.. Звіт іще ні про що не каже. Формально можливість ризику не було встановлено. Доказів немає… (вимикається).

ВЕРОНІК: Тоді завтра?

АЛЕН: Завтра я буду в Гаазі.

ВЕРОНІК: Ви працюєте у Гаазі?

АЛЕН: Представляю справу в Міжнародному кримінальному суді.

АННЕТ: Головне — це щоб діти поговорили. Я приведу Фердінанда до вас о пів на восьму, і ми залишимо їх наодинці. Гаразд? Здається, ви не згодні.

ВЕРОНІК: Якщо Фердінандові не пояснити його провини, вони лише дивитимуться одне на одного, мов порцелянові статуетки, і це ні до чого не приведе.

АЛЕН: Що ви маєте на увазі? Що значить «пояснити провину»?

ВЕРОНІК: Я впевнена, що ваш син — не дикун.

АННЕТ: О, Фердінанд напевно не дикун!

АЛЕН: Ще й який дикун!

АННЕТ: Алене, що ти верзеш? Навіщо таке казати?

АЛЕН: Бо він — дикун.

МІШЕЛЬ: А як він сам пояснює свій вчинок?

АННЕТ: Не хоче про це говорити.

ВЕРОНІК: Але він має щось сказати!

АЛЕН: Мадам, він багато чого має зробити. Має прийти, має поговорити, має вибачитись — ви явно знаєтеся на цьому краще. І ми, повірте, виправимось, але все ж вам варто бути поблажливішою.

МІШЕЛЬ: Ну годі! Ми ж не розійдемося на такій дурній ноті!

ВЕРОНІК: Але ж я хочу Фердінандові тільки добра.

АЛЕН: Я це розумію.

АННЕТ: Посидьмо ще трошки.

МІШЕЛЬ: Зварити ще кави?

АЛЕН: Я не проти.

АННЕТ: І мені, будь ласка. Дякую!

МІШЕЛЬ: Веро, я сам.

Пауза.

Аннет обережно бере й гортає численні альбоми з репродукціями, складені на столику.

АННЕТ: Бачу, ви знаєтеся на живопису.

ВЕРОНІК: І на живопису, і на фотографії. Фах у мене такий.

АННЕТ: О, Бекон! Обожнюю Бекона[3]!

ВЕРОНІК: Так, Бекон…

АННЕТ (гортає сторінки альбому): Жорстокість і розкіш.

ВЕРОНІК: Радше хаос. І рівновага.

АННЕТ: Авжеж…

ВЕРОНІК: А Фердінанд цікавиться мистецтвом?

АННЕТ: Не так щоб дуже… А ваші діти цікавляться?

ВЕРОНІК: Намагаємося… намагаємося компенсувати брак інформації у школі.

АННЕТ: Авжеж…

ВЕРОНІК: Намагаємося заохотити їх читати. Водимо на концерти та виставки. Знаєте, ми схильні до віри у миротворчу силу культури!

АННЕТ: О, ви маєте рацію…

Повертається Мішель із кавою.

МІШЕЛЬ: «Клафуті» — це пиріг чи торт? Важливе питання. На кухні мені спало на думку: чому, власне, австрійський «лінцерторте» називають тортом? Беріть, беріть, ми ж не залишимо цього маленького шматочка!

ВЕРОНІК: «Клафуті» — це пиріг. Тісто не приспущене і перемішане з фруктами.

АЛЕН: О, то ви чудово знаєтеся й на кулінарії!

ВЕРОНІК: Зізнаюся — це мені подобається. Кухню треба любити. На мою думку, лише класичний торт — тобто з тонкими коржами — заслуговує на таку назву.

МІШЕЛЬ: А у вас інші діти є?

АЛЕН: Маю сина від першого шлюбу.

МІШЕЛЬ: Хоча це і не має значення, але я довго міркував, чому вони посварилися. Брюно вперто мовчить.

АННЕТ: Брюно не пустив Фердінанда до своєї ватаги.

ВЕРОНІК: Брюно — у ватазі?

АЛЕН: І обізвав його «стукачем».

ВЕРОНІК: Ти знав, що у Брюно є ватага?

МІШЕЛЬ: Ні. Але неймовірно тішуся!

ВЕРОНІК: Чого це раптом?

МІШЕЛЬ: Бо в дитинстві я теж стояв на чолі ватаги.

АЛЕН: Невже? Я теж!

ВЕРОНІК: І що це означає?

МІШЕЛЬ: Біля тебе постійно товчуться п’ятеро-шестеро хлопців, які обожнюють тебе настільки, що ладні за тебе вмерти! Точнісінько, як у «Айвенго».

АЛЕН: Авжеж, саме як у «Айвенго»!

ВЕРОНІК: Невже нині хтось читає «Айвенго»?

АЛЕН: Вони беруть за взірець інший типаж. Людину-Павука, наприклад.

ВЕРОНІК: Що ж, виходить, ви знаєте більше, ніж ми. Фердінанд усе ж не такий мовчун, як ви запевняли. І чому, власне, він назвав Брюно «стукачем»? Ні, даруйте за дурню, це було дурне запитання! Мені байдуже, йдеться ж не про це.

АННЕТ: Не варто втручатись у дитячі розбори.

ВЕРОНІК: Нас це не стосується.

АННЕТ: Певно що ні.

ВЕРОНІК: Але нас стосується результат — він доволі прикрий. Жорстокість учинку — ось що нас точно стосується!

МІШЕЛЬ: Коли я був ватажком — років мав, певно, десять — то сам на сам бився з Дідьє Леґлю, який був значно дужчий за мене.

ВЕРОНІК: І що ти цим хочеш сказати? Не бачу зв’язку.

МІШЕЛЬ: Звісна річ, жодного зв’язку…

ВЕРОНІК: Йдеться не про бійку сам на сам. Вони не побилися.

МІШЕЛЬ: У тому й річ! Просто спало на думку…

АЛЕН: Не бачу великої різниці.

ВЕРОНІК: Чому ж! Дозвольте, але різниця таки є!

МІШЕЛЬ: Є різниця, звісно!

АЛЕН: І яка саме?

МІШЕЛЬ: Ми з Дідьє Леґлю домовилися, що поб’ємося.

АЛЕН: Натовкли йому пику?

МІШЕЛЬ: О, певним чином!..

ВЕРОНІК: Та годі вам про Дідьє Леґлю! Дозволите мені поговорити з Фердінандом?

АННЕТ: Певна річ!

ВЕРОНІК: Я не робитиму цього без вашої згоди.

АННЕТ: Поговоріть із ним. Це цілком природно.

АЛЕН: Еге ж. Успіхів.

АННЕТ: Годі тобі, Алене. Я тебе не розумію!

АЛЕН: Мадам, ви такі завзяті…

ВЕРОНІК: Я — Веронік, гаразд? Ми швидше дійдемо згоди, якщо не називатимемо одне одного «мадам» і «месьє».

АЛЕН: Веронік, вами рухає запал педагога, і це дуже добре…

ВЕРОНІК: Якщо не хочете, я з ним не говоритиму.

АЛЕН: Та ні, говоріть, дорікайте, робіть із ним усе, що вам заманеться!

ВЕРОНІК: Мене справді дивує ваша байдужість.

АЛЕН: Мадам…

ВЕРОНІК: Веронік!

АЛЕН: Веронік, повірте, я далекий від байдужості. Адже мій син поранив іншого хлопця…

ВЕРОНІК: Умисно.

АЛЕН: Знаєте, такі зауваження мене дивують. Звісна річ, що навмисно, нам це відомо.

ВЕРОНІК: Але в цьому і полягає різниця.

АЛЕН: Різниця між чим і чим? Ми ж про одне й те саме говоримо, чи не так? Наш син схопив кийок і зацідив вашому. Хіба не так?

АННЕТ: Це безглуздя якесь…

МІШЕЛЬ: Згоден, не бачу сенсу в подібних розмовах.

АЛЕН: Чому ви хочете обов’язково втрутити оте «навмисно»? Яку науку хочете мені дати?

АННЕТ: Слухайте, це вже кумедія якась! Мій чоловік засмучений через справу. Увечері я повернуся разом із Фердінандом — і хай усе йде природно.

АЛЕН: Я не засмучений.

АННЕТ: А я засмучена!

МІШЕЛЬ: Для смутку немає причини.

АННЕТ: Помиляєтеся, смуток у цьому випадку цілком доречний.

АЛЕН (вібрує його мобільний): Не відповідайте… Ні, жодних коментарів… Кажу ж вам, не виводьте! Якщо виведете, одразу станете винними… Вивести «Антрил» із ринку означає визнати свою провину! У річному звіті порушень немає. Але, якщо хочете позову за підроблення звіту та ув’язнення на п’ятнадцять діб — будь ласка, виводьте з продажу…

ВЕРОНІК: До речі, на святі в колежі минулого року це ж ваш Фердінанд грав роль месьє де…?

АННЕТ: Месьє де Пурсоньяка[4].

ВЕРОНІК: Ага, месьє де Пурсоньяка…

АЛЕН: Морісе, про жертв подумаємо після зборів… Подивимося, що воно буде після зборів…

ВЕРОНІК: Він був неперевершений!

АННЕТ: Так…

АЛЕН: Ні, препарат не приберуть з продажу через якихось трьох калік!.. Поки що не відповідайте на запитання… Авжеж. До скорого… (Передзвонює колезі.)

ВЕРОНІК: Так, я добре пам’ятаю його у постанові. Пригадуєш, Мішелю?

МІШЕЛЬ: Авжеж, звісна річ!

ВЕРОНІК: Кумедний такий — у жінку був перевдягнений.

АННЕТ: Точно…

АЛЕН (колезі): Заметушилися, намагаються збити полум’я, тож заяву нехай готують не захисного змісту, навпаки — бийте з усіх гармат, стійте на тому, що «Ференц-Фарма» стали жертвою спроби дестабілізації за два тижні до загальних зборів, буцімто тому й випірнуло це дослідження, детально це пояснити й под. І жодного слова про якісь проблеми зі здоров’ям, дати відповідь лише на одне питання: хто стоїть за цим «дослідженням»?.. Гаразд. (Кладе слухавку.)

Коротка пауза.

МІШЕЛЬ: Фармацевтичні компанії невситимі. Їм би тільки прибутки!

АЛЕН: Втручатись у мою розмову не обов’язково.

МІШЕЛЬ: Розмовляти перед моїм носом також не обов’язково.

АЛЕН: А от і ні! Я змушений розмовляти тут. Проти своєї волі, запевняю.

МІШЕЛЬ: Безсовісно накидáють нам своє зілля…

АЛЕН: У медицині будь-який прогрес пов’язаний одночасно з прибутком і ризиком.

МІШЕЛЬ: Еге ж, звісна річ. І все ж дивна у вас робота, їй-Богу!

АЛЕН: Що ви маєте на увазі?

ВЕРОНІК: Мішелю, це нас не стосується.

МІШЕЛЬ: Кажу ж — дивна робота.

АЛЕН: А ви самі ким працюєте?

МІШЕЛЬ: Так, нічого особливого…

АЛЕН: І що ж це за така «неособлива» робота?

МІШЕЛЬ: Крамую каструлями — я вже казав.

АЛЕН: І клямками.

МІШЕЛЬ: І обладнанням для туалетів. І ще купою різних речей.

АЛЕН: Ого, та що ви кажете — обладнанням для туалетів?! Мені це подобається. Дуже цікаво!

АННЕТ: Алене!

АЛЕН: Та ні, справді цікаво, чого ж! Я цікавлюся тим, як обладнано туалети.

МІШЕЛЬ: Що ж, чом би й ні — це справді цікаво.

АЛЕН: І яке обладнання ви пропонуєте?

МІШЕЛЬ: Існує дві системи. Зі штовхачем та зі шнурком.

АЛЕН: Он воно що!

МІШЕЛЬ: Залежить від труб.

АЛЕН: Ну, звісна річ!

МІШЕЛЬ: Вода може поступати то згори, то знизу.

АЛЕН: Зрозуміло.

МІШЕЛЬ: Якщо хочете, можу познайомити вас з одним зі своїх комірних — він у цьому справжній дока. Але для цього доведеться мотнутися до Сен-Дені-Ля-Плен.

АЛЕН: Бач, ви знаєтеся на своїй справі.

ВЕРОНІК: Ви збираєтесь якось карати Фердінанда? Розмову про сантехніку можна продовжити у більш відповідних умовах.

АННЕТ: Щось мені зле…

ВЕРОНІК: Що з вами?

АЛЕН: О, люба, та ти пополотніла!

МІШЕЛЬ: Ви справді дуже бліда.

АННЕТ: Мене нудить.

ВЕРОНІК: Нудить?.. У мене є «Примперан»…

АННЕТ: Ні, дякую… Минеться…

ВЕРОНІК: Як ми можемо вам допомогти? О, «Кока-Кола»! Точно! (Виходить за «Кока-Колою».)

АННЕТ: Та нічого, минеться…

МІШЕЛЬ: Пройдіться трохи. Зробіть кілька кроків.

Аннет робить кілька кроків.

Повертається Веронік з «Кока-Колою».

АННЕТ: Ви справді гадаєте?..

ВЕРОНІК: Авжеж! Маленькими ковтками.

АННЕТ: Дякую…

АЛЕН (крадькома набирає свій офіс): …Дайте мені Сержа… Що, справді?… Хай набере мене, якнайскоріше… (Кладе слухавку.)

Смачна «Кока-Кола»? Чи це радше засіб проти проносу?

ВЕРОНІК: І не лише проти проносу. (До Аннет:) Як ви?

АННЕТ: Краще… Слухайте, якщо вже ми й вирішимо карати нашу дитину, то робитимемо це на свій спосіб, а не зводячи порахунків…

МІШЕЛЬ: Звісна річ!

ВЕРОНІК: Звісна річ?! Як це розуміти, Мішелю?

МІШЕЛЬ: Зі своїм сином вони можуть робити все, що захочуть — тут вони мають повну свободу.

ВЕРОНІК: Я так не вважаю.

МІШЕЛЬ: Не вважаєш, Веро?

ВЕРОНІК: Я не вважаю, що вони мають у цьому повну свободу.

АЛЕН: Цікаво… Поясніть це, будь ласка. (Його мобільний вібрує.) Даруйте!.. (Колезі:) Прекрасно… Але не забувай — ще нічого не доведено, певності в нас немає… Не варто фальсифікувати, бо якщо прискіпаються — Моріс сяде на два тижні, а ми — до компанії.

АННЕТ: Годі, Алене! Залиш у спокої свій телефон! Досить із нас цієї гидоти!

АЛЕН: Так… набереш мене і прочитаєш. (Кладе слухавку.) Та що з тобою таке?! З глузду з’їхала? Серж усе чув!

АННЕТ: То й нехай! Дістав уже своїм телефоном!

АЛЕН: Слухай, дорогенька, скажи спасибі, що я взагалі сюди приперся…

ВЕРОНІК: Дуже мило!

АННЕТ: Зараз блюватиму.

АЛЕН: Що?! Ні, ти не блюватимеш!

АННЕТ: І все ж…

МІШЕЛЬ: Може, підете до туалету?

АННЕТ (до Алена): Ніхто тебе тут не тримає…

ВЕРОНІК: Авжеж, ніхто його тут не тримає.

АННЕТ: Мені паморочиться…

АЛЕН: Стій спокійно і подивись уперед. Та дивись же, цуцику!

АННЕТ: Іди геть! Залиш мене у спокої!

ВЕРОНІК: І все ж краще би вона пішла до туалету.

АЛЕН: Чуєш? Ходи до туалету. Якщо блювати — то в туалеті.

МІШЕЛЬ: Дай їм «Примперан».

АЛЕН: Це ж не від вашого «клафуті», еге ж?

ВЕРОНІК: Я зробила його вчора!

АННЕТ (до Алена): Не чіпай мене!

АЛЕН: Та заспокойся ти, цуцику!

МІШЕЛЬ: Слухайте, ну нащо нервувати так по-дурному!

АННЕТ: Мій чоловік уважає, що за будинок, школу, сад маю відповідати я!

АЛЕН: Зовсім ні!

АННЕТ: І знаєш, я тебе розумію. Усе це смертельно нудно. Авжеж, саме так — нудно!

ВЕРОНІК: Якщо це так нудно, тоді навіщо народжувати?

МІШЕЛЬ: Певно, Фердінанд відчуває вашу байдужість.

АННЕТ: Байдужість?!

МІШЕЛЬ: Ви ж самі кажете…

Аннет блює.

Величезний струмінь частково потрапляє на Алена.

Пошкоджені й мистецькі альбоми на столику.

МІШЕЛЬ: Тазик, швиденько! Тазик!

Веронік біжить за тазиком, а Мішель підставляє Аннет тацю для кави.

Аннет гикає, проте цього разу не блює.

АЛЕН: Цуцику, можна ж було піти до туалету!

МІШЕЛЬ: Еге, а вашому костюмові дісталося!..

Повертається Веронік із тазиком і ганчіркою. Тазик дають Аннет.

ВЕРОНІК: Це точно не може бути через мій «клафуті»!

МІШЕЛЬ: Це нерви, а не «клафуті». Просто нерви.

ВЕРОНІК (до Алена): Не хочете привести себе до ладу у ванній кімнаті? О Господи, мій Кокошка[5]! Боже мій милий!

Аннет гучно блює до тазику.

МІШЕЛЬ: Та дай ти їй «Примперан»!

ВЕРОНІК: Не одразу ж! Вона нічого не проковтне.

АЛЕН: А де у вас ванна кімната?

ВЕРОНІК: Ходімо, я покажу.

Веронік і Ален виходять.

МІШЕЛЬ: Нічого, це все нерви. Нервовий криз. Аннет, ви ж мати. Хочете ви того чи ні, але ви — мати. І я розумію вашу тривогу.

АННЕТ: Ммм…

МІШЕЛЬ: У мене є приказка: не можна подолати те, що подолало тебе.

АННЕТ: Ммм…

МІШЕЛЬ: У мене це відлунює у хребцях. Раптом що — шию зводить.

АННЕТ: Ммм… (Блює ще трохи.)

ВЕРОНІК (повертається з іншим тазиком, в якому видно губку): Що ж тепер робити з бідолашним Кокошкою?!

МІШЕЛЬ: Я спробував би «Містер Пропер»… Складно буде висушити… Або ж ти промий сторінки водою і поприскай парфумами.

ВЕРОНІК: Парфумами?!

МІШЕЛЬ: Візьми мій одеколон «Курос», я й так ним не користуюся.

ВЕРОНІК: Папір пожолобиться.

МІШЕЛЬ: Можна присушити феном і притиснути книжками. Чи попрасувати — пригадуєш, ми так робили з квитками?..

ВЕРОНІК: Ех…

АННЕТ: Я куплю вам новий альбом.

ВЕРОНІК: Це раритет! Наклад давно вичерпано!

АННЕТ: Мені дуже шкода…

МІШЕЛЬ: Ми дамо з ним раду. Дозволь, Веро.

Веронік з огидою подає йому тазик з водою та губку.

Мішель починає чистити книжку.

ВЕРОНІК: Це перевидання двадцятирічної давнини каталогу виставки п’ятдесят третього року в Лондоні!..

МІШЕЛЬ: Сходи за феном. І принеси «Курос». Він у шафі для рушників.

ВЕРОНІК: У ванній зараз її чоловік.

МІШЕЛЬ: Він же там не голий! (Веронік виходить, а Мішель продовжує чистити.) Отак. Більшу частину прибрав. Тепер трохи протерти альбом про долганів[6]… Я на хвилинку. Зараз повернуся.

Виходить, забравши цебро.

Веронік і Мішель повертаються разом. Вона — з флаконом одеколону, він — із тазиком зі свіжою водою.

Мішель повертається до чищення.

ВЕРОНІК (до Аннет): Як ви? Вам краще?

АННЕТ: Так…

ВЕРОНІК: Прискати?

МІШЕЛЬ: А де фен?

ВЕРОНІК: Він принесе, коли закінчить свої справи у ванній.

МІШЕЛЬ: То почекаємо. «Курос» — в останню мить.

АННЕТ: А мені можна буде до ванної?

ВЕРОНІК: Авжеж! Певна річ.

АННЕТ: Навіть не знаю, якими словами…

Веронік веде Аннет до ванної та повертається.

ВЕРОНІК: Просто жах!

МІШЕЛЬ: Не варто було йому мене провокувати.

ВЕРОНІК: Та й вона нестерпна.

МІШЕЛЬ: Принаймні приємніша за нього.

ВЕРОНІК: Лицемірна.

МІШЕЛЬ: А мені вона симпатичніша.

ВЕРОНІК: Гидотна парочка. Не розумію, чому ти їх захищаєш? (Обприскує одеколоном тюльпани.)

МІШЕЛЬ: Я їх не захищаю. Чого це ти раптом так вирішила?

ВЕРОНІК: Тягнеш час, хочеш, щоб і кози ситі були, і сіно ціле…

МІШЕЛЬ: А от і ні!

ВЕРОНІК: Так! Розповідаєш про свої подвиги, коли був ватажком, погоджуєшся з тим, що вони можуть робити зі своїм сином що завгодно, хоча їхній малий є небезпечним для суспільства, а отже, це стосується всіх! Просто божевільна якась, так обблювати мої книжки! (Вона прискає парфумами на Кокошку.)

МІШЕЛЬ (показує): І долганів…

ВЕРОНІК: Коли відчуваєш, що лізе нагору, треба одразу бігти до туалету!

МІШЕЛЬ: І Фудзіту[7]…

ВЕРОНІК (обприскує все): Гидота яка!

МІШЕЛЬ: Коли зайшла мова про сантехніку для туалетів, я ледве стримався.

ВЕРОНІК: О, ти гідно тримався!

МІШЕЛЬ: Добре ж я йому відказав, еге ж?

ВЕРОНІК: Дуже дотепно. Особливо про комірного.

МІШЕЛЬ: Бридкий тип! Як він її називає?

ВЕРОНІК: Цуциком.

МІШЕЛЬ: А й справді, цуциком!

ВЕРОНІК: Подумай лише: цуцик! (Вони сміються.)

АЛЕН (повертається з феном): Еге ж, я називаю її цуциком.

ВЕРОНІК: О… Даруйте, це ми так, по-доброму кепкуємо… Це ж найлегше — покепкувати з прізвиськ, які даємо близьким! Гей, Мішелю, а ми як одне одного кличемо? Ще кумедніше, правда ж?

АЛЕН: Фен вам потрібний?

ВЕРОНІК: Дякую.

МІШЕЛЬ: Дякую. (Вихоплює фен із рук Алена.) Ми одне одного називаємо дарджилінґ, як чай. Здається, це значно кумедніше за цуценятко!

Мішель вмикає фен і починає сушити книжки.

Веронік пригладжує вологі сторінки.

МІШЕЛЬ: Тисни, тисни дужче!

ВЕРОНІК (перекрикуючи шум фена): Як вона, бідолашна? Їй краще?

АЛЕН: Краще.

ВЕРОНІК: Я неправильно відреагувала, мені дуже соромно.

АЛЕН: Та нічого.

ВЕРОНІК: Накинулася на неї зі своїм каталогом — досі не можу прийти до тями.

МІШЕЛЬ: Перегорни сторінку. Та тримай, тримай же її!

АЛЕН: Так можна й подерти.

ВЕРОНІК: А й справді… Годі, Мішелю, воно вже сухе. Часом так прив’язуєшся до речей, навіть і не знаєш, чому.

Мішель закриває каталог, і вони вдвох ставлять на нього стос книжок.

Мішель сушить Фудзіту, долганів та інші альбоми.

МІШЕЛЬ: Ну ось! Чиста робота! А звідки таке прізвисько — цуцик?

АЛЕН: Із пісні Паоло Конте[8] — ва-ва-ва…

МІШЕЛЬ: О, то я її знаю! (Наспівує.) А наш дарджилінґ — це змінене англійське darling. З’явилося після весільної подорожі до Індії. Дурне, еге ж?

ВЕРОНІК: Не треба було мені туди їхати!

МІШЕЛЬ: Не відволікайся, дарджилінґ.

ВЕРОНІК: Що?.. (Повертається Аннет.) О, Аннет! Я так хвилювалась… Вам краще?

АННЕТ: Здається що так.

АЛЕН: Якщо ти не впевнена, тримайся подалі від столика.

АННЕТ: Рушник я поклала до ванни — не знала, куди його подіти.

ВЕРОНІК: Правильно зробили.

АННЕТ: Бачу, ви все вичистили. Мені дуже шкода.

МІШЕЛЬ: Усе гаразд. Уже все владналося.

ВЕРОНІК: Аннет, даруйте, що не приділила вам достатньо уваги. Кинулася відразу до свого Кокошки…

АННЕТ: О, не турбуйтесь!

ВЕРОНІК: Я повелася неправильно.

АННЕТ: Ну що ви… (Після ніякової паузи.) Я тут подумала собі, поки була у ванній…

ВЕРОНІК: Що подумали?

АННЕТ: Мабуть, ми поквапилися з… Я хочу сказати…

МІШЕЛЬ: Кажіть, Аннет, ми вас слухаємо!

АННЕТ: Образа — це також агресія.

МІШЕЛЬ: Звісна річ.

ВЕРОНІК: Не обов’язково, любий.

МІШЕЛЬ: Авжеж, люба, не обов’язково.

АННЕТ: Фердінанд ніколи раніше не поводився жорстоко. На це має бути причина.

АЛЕН: Ще б пак — його ж назвали стукачем!.. (Вібрує його мобільний.) Даруйте… (Жестами вибачається перед Аннет і відходить убік.) Слухаю… Тільки якщо не буде заяви від жодної з жертв. Жодних постраждалих. Ви не повинні брати сторону постраждалих!.. Заперечуйте все, а в разі потреби атакуємо газету… Проект нашого комюніке ваш надішлють факсом… (Кладе слухавку.) Якби стукачем назвали мене, я точно образився б.

МІШЕЛЬ: А раптом це правда.

АЛЕН: Що ви сказали, даруйте?

МІШЕЛЬ: А що, як він мав на це підстави?

АННЕТ: На вашу думку, мій син — стукач?

МІШЕЛЬ: Ну що ви, я ж пожартував!

АННЕТ: Якщо продовжити жарт, то ваш син не кращий!

МІШЕЛЬ: Це ж як, поясніть?

АННЕТ: Бо він виказав Фердінанда!

МІШЕЛЬ: Але тільки тому, що ми дуже наполягали на цьому!

ВЕРОНІК: Мішелю, це аж ніяк не стосується теми розмови.

АННЕТ: Яка різниця! Наполягали чи ні — він його виказав.

АЛЕН: Аннет, годі.

АННЕТ: Чому?! (До Мішеля:) То ви досі вважаєте мого сина стукачем?

МІШЕЛЬ: Нічого такого я не вважаю…

АННЕТ: Якщо не вважаєте, то й не кажіть! Нащо ці образливі натяки?

ВЕРОНІК: Аннет, заспокоймося. Ми з Мішелем намагаємося виявити поступливість і поміркованість…

АННЕТ: Еге ж, поміркованість…

ВЕРОНІК: О, то ви з цим не згодні? Цікаво почути, чому?

АННЕТ: Бо ваша поміркованість надто поверхова.

АЛЕН: Цуцику, мені справді вже час іти…

АННЕТ: Давай, боягузе, йди.

АЛЕН: Аннет, я можу втратити найбільшого клієнта, а ці ігри у відповідальних батьків…

ВЕРОНІК: Мій син утратив два зуби. Обидва різці.

АЛЕН: Авжеж, ми вже про це чули!

ВЕРОНІК: І один з них — назавжди!

АЛЕН: Але ж не всі зуби він утратив! А нові ми йому вставимо! Ще кращі. Йому ж не мозок вибили, врешті-решт!

АННЕТ: Наша помилка в тому, що ми не дошукуємося причини.

ВЕРОНІК: Причина тут ні до чого. Одинадцятирічний хлопчик ударив. Кийком.

АЛЕН: Еге ж, озброївшись кийком…

МІШЕЛЬ: Ми прибрали це слово з заяви.

АЛЕН: Лише тому, що ми наполягли.

МІШЕЛЬ: Але ми не сперечалися.

АЛЕН: Це слово ніби навмисне заперечує помилку, неумисність, зрештою, дитячий вік.

ВЕРОНІК: Не впевнена, що мені подобається цей тон.

АЛЕН: Ми від самого початку мало розуміли одне одного.

ВЕРОНІК: Пане, я вважаю огидним дорікання в тому, що вже було визнано помилкою. Слово «озброївшись» вам не підійшло — гаразд, ми його замінили. Однак, якщо придивитися до точного визначення цього слова, то воно не було аж таким недоречним.

АННЕТ: Фердінанда образили, і він відреагував. Якщо хтось нападе на мене, я захищатимусь — особливо якщо їх буде ціла ватага.

МІШЕЛЬ: Ти диви, виблювала — і посміливішала!

АННЕТ: О, це було дуже грубо!

МІШЕЛЬ: Панове, ми ж усі готові до співпраці! Я в цьому переконаний! Нащо ці сварки і докори?!

ВЕРОНІК: Годі, Мішелю! Досить тягнути час. Якщо вже ми такі «поверхові», то геть цю кляту поміркованість!

МІШЕЛЬ: Ні, ні! На цей шлях я ставати відмовляюся!

АЛЕН: На який шлях?

МІШЕЛЬ: На жалюгідний шлях, до якого нас підштовхнули ці двоє маленьких негідників! Ось!

АЛЕН: Боюся, Веро не поділяє вашої позиції.

ВЕРОНІК: Не Веро, а Веронік!

АЛЕН: О, даруйте!

ВЕРОНІК: Що ж, тепер Брюно став негідником. Бідолашний! Це вже занадто!

АЛЕН: Слухайте, мені вже справді час іти.

АННЕТ: І мені теж.

ВЕРОНІК: Та йдіть собі вже, я вже втратила будь-яку надію!

Дзвонить телефон у квартирі.

МІШЕЛЬ: Слухаю?.. А, мамо… Ні, у нас друзі, але кажи… Так, роби все, що тобі кажуть… Стривай — ти приймаєш «Антрил»?! Зачекай, мамо, не клади слухавку… (До Алена:) Ота ваша гидота зветься «Антрилом», еге ж? її прописали моїй мамі!..

АЛЕН: «Антрил» прописують тисячам хворих.

МІШЕЛЬ: Так, негайно припини пити цей препарат! Чуєш, мамо?.. Негайно ж!.. Це не обговорюється. Поясню потім… А докторові Пероло скажеш, що я заборонив… Червоні? Чому червоні?.. Щоб тебе бачили?! Повна дурня!.. Слухай, я передзвоню тобі. Цілую, мамо! Я передзвоню! (Кладе слухавку.) Вона взяла у прокаті червоні костури, щоби не потрапити під вантажівку. Ніби в її стані можна валандатися вночі по шосе! Від тиску їй прописали «Антрил».

АЛЕН: Якщо вона його приймає і ні на що не скаржиться, то я використаю її як свідка… Хіба я був не в шалику? А, онде він!

МІШЕЛЬ: Знаєте, я не в захваті від вашого цинізму! Якщо в моєї мами буде хоч найменший з описаних вами симптомів, ви побачите, що я з вами зроблю!

АЛЕН: Дія препарату в будь-якому разі спостерігатиметься.

МІШЕЛЬ: Подивимося!

АННЕТ: До побачення…

ВЕРОНІК: Ну і навіщо поводитися ґречно? Щирість — це вияв ідіотизму, вона лише послаблює і роззброює нас…

АЛЕН: Так, Аннет, ходімо вже звідси! Досить із нас на сьогодні всіх цих замовлянь!

МІШЕЛЬ: Еге ж, ідіть. Проте я вам скажу таке: від самого початку нашого знайомства у мене склалося враження, що Фердінанд живе у надто поблажливих умовах…

АННЕТ: Коли ви вбили нещасного хом’яка…

МІШЕЛЬ: Що?! Вбив?!

АННЕТ: Авжеж, убили.

МІШЕЛЬ: Я вбив хом’яка?!

АННЕТ: Ви намагаєтеся накинути провину нам, розмахуєте своїми чеснотами, мов прапором, хоча самі — звичайнісінький убивця!

МІШЕЛЬ: Але я не вбивав хом’яка!

АННЕТ: Ви вчинили ще гірше. Залишили перелякану тваринку посеред ворожого світу. Напевно, його зжер якийсь собака або пацюк!

ВЕРОНІК: Правда! Правда!

МІШЕЛЬ: Що значить «правда»?!

ВЕРОНІК: Бо вона має рацію. А що ти хотів?! З тваринкою напевно сталося щось жахливе.

МІШЕЛЬ: Я гадав, що хом’як зрадіє, опинившись на волі. Скоріше за все, він кинувся до найближчої канави, сп’янівши від радощів!

ВЕРОНІК: Навряд.

АННЕТ: І ви залишили його.

МІШЕЛЬ: Я не можу доторкатися до цих істот! Чорт, Веро, ти ж знаєш — не можу!

ВЕРОНІК: Він боїться гризунів.

МІШЕЛЬ: Так, боюся! А ще мене відлякують рептилії — з усім, що повзає по землі, у мене не складаються стосунки!

АЛЕН (до Веронік): А чому ви не забрали хом’яка додому?

ВЕРОНІК: Але ж я нічого не знала! Наступного ранку Мішель сказав мені й дітям, що хом’як утік. Я спустилась одразу ж — одразу ж! — обійшла весь квартал, зазирнула до льоху…

МІШЕЛЬ: Це ж огидно, що мене примощують на лаву підсудних через цю історію з хом’яком, яку ти, Веронік, вирішила розповісти! Це особиста справа, яка стосується тільки нас і ніяк не пов’язана з ситуацією! Назвати мене вбивцею! Це неприпустимо! У моєму ж власному домі!

ВЕРОНІК: А до чого тут дім?

МІШЕЛЬ: У домі, двері якого я широко розчинив, зробивши крок до примирення, людям, які мали би бути вдячними мені за це!

АЛЕН: Дуже зворушливо — ви самі винагороджуєте себе оплесками.

АННЕТ: Невже вас не мучить сумління?

МІШЕЛЬ: Яке сумління?! Мені завжди була огидна ця тварина. І я радий, що її більше немає.

ВЕРОНІК: Мішелю, це ж смішно.

МІШЕЛЬ: Смішно?! Що смішно? Ти що, здуріла?! Їхній синуля відгамселив Брюно, а мені дорікають якимсь хом’яком?!

ВЕРОНІК: Але ти не можеш заперечувати, що погано повівся з хом’яком.

МІШЕЛЬ: Та плювати я хотів на хом’яка!

ВЕРОНІК: Що ж ти зранку на доньку не наплював?!

МІШЕЛЬ: Хай тільки повернеться! Я не дозволю, щоби дев’ятирічне дівча вказувало мені, як поводитися!

АЛЕН: Отут я з ним згодний на сто відсотків!

ВЕРОНІК: Просто жах…

МІШЕЛЬ: Годі, Веронік, годі! Досі я підтримував обидві сторони, проте ще трохи — і перейду на їхню.

АННЕТ: А як же Брюно?

МІШЕЛЬ: А що Брюно?

АННЕТ: Він не зажурився?

МІШЕЛЬ: Гадаю, у нього інші турботи.

ВЕРОНІК: Брюно не був прив’язаний до Хрумка.

МІШЕЛЬ: Чули? Хрумко! Оце так прізвисько! Тьху!

АННЕТ: Якщо вас не мучить сумління, то чому ви гадаєте, що воно має мучити нашого сина?

МІШЕЛЬ: Слухайте, чхати я хотів на всі ці дурнуваті теревені! Ми намагалися бути милими, навіть тюльпани купили, дружина представила мене як лівака, одначе правда в тому, що я не контролюю себе, у мене твердий характер!

АЛЕН: Ми тут усі такі.

ВЕРОНІК: А от і ні! Мені дуже шкода, але не всі тут такі тверді.

АЛЕН: Гаразд, ви не тверда.

ВЕРОНІК: І слава Богу!

МІШЕЛЬ: Звісно, дарджилінґ, ти не тверда, ти освічена жінка, ти ніколи не схибиш…

ВЕРОНІК: Навіщо ти мене ображаєш?

МІШЕЛЬ: Я тебе не ображаю. Якраз навпаки.

ВЕРОНІК: Та ні, ображаєш — і добре це розумієш.

МІШЕЛЬ: Це ти влаштувала цей «світський раут», а мене просто втягнула…

ВЕРОНІК: Втягнула?!

МІШЕЛЬ: Саме так.

ВЕРОНІК: Неприємно це чути.

МІШЕЛЬ: Чому ж? Ти ж ратуєш за блага цивілізації — ось і маєш!

ВЕРОНІК: Авжеж, я ратую за блага цивілізації! Дякувати Богу, ще є такі люди! (Мало не плаче.) По-твоєму, твердий характер — це краще?

АЛЕН: Ну ж бо…

ВЕРОНІК: Ні, ну скажіть: це нормально — докоряти тим, що ти недостатньо тверда?..

АННЕТ: Ніхто цього не казав. Вам ніхто нічим не докоряє.

ВЕРОНІК: Звісно що докоряє! (Плаче.)

АЛЕН: Та ні!

ВЕРОНІК: А що я мала робити?! Подати скаргу? Авжеж, ми могли би не зустрічатись, а просто подати одне на одного страхові позови…

МІШЕЛЬ: Годі, Веро…

ВЕРОНІК: Що годі, що?!

МІШЕЛЬ: Це вже занадто…

ВЕРОНІК: А мені байдуже! Прагнеш уникнути дріб’язковості, а в результаті тебе принижують і залишають на самоті…

АЛЕН (його мобільний вібрує): Так, слухаю… «Хай доведуть!» «Доведіть це!» Проте, на мою думку, краще взагалі не відповідати…

МІШЕЛЬ: Людина весь час самотня. Всюди і завжди. Хоче хтось рому?

АЛЕН: Слухайте, Морісе, я на зустрічі, передзвоню з офісу… (Кладе слухавку.)

ВЕРОНІК: Ось, бачите — доводиться жити з абсолютно негативною людиною.

АЛЕН: Це ви про кого?

МІШЕЛЬ: Про мене.

ВЕРОНІК: І як я могла на це піти! Не треба було укладати шлюб!

МІШЕЛЬ: А я тобі це казав!

ВЕРОНІК: Ти мені це казав?!

МІШЕЛЬ: Авжеж.

ВЕРОНІК: Ти мені казав, що не хотів цього шлюбу?

МІШЕЛЬ: Мені ця ідея була не до вподоби.

АННЕТ: І все ж ідея була чудова…

МІШЕЛЬ: Ой, не треба!.. (Високо піднімає пляшку рому.) Ну ж бо, хто буде пити?..

ВЕРОНІК: Ти казав мені, що ця ідея тобі була не до вподоби?!

МІШЕЛЬ: Здається, казав.

ВЕРОНІК: Здається?!

АЛЕН: Налийте мені — але трошечки!

АННЕТ: Хіба ти не збирався йти?

АЛЕН: Я що, не можу випити келишок, якщо пропонують?

Мішель наливає Аленові.

ВЕРОНІК: Подивися мені в очі і повтори, що ми не дійшли згоди щодо цього питання!

АННЕТ: Веронік, заспокойтеся, це не дасть жодних результатів…

ВЕРОНІК: А хто вранці заборонив їсти пиріг? Хто сказав — залиш шматочок для подружжя Рей?! Хто сказав, га?!

АЛЕН: Дуже мило з вашого боку.

МІШЕЛЬ: До чого тут це?

ВЕРОНІК: До чого?! Як — до чого?!

МІШЕЛЬ: Коли приймаєш людей, треба підготуватися.

ВЕРОНІК: Ти брешеш, брешеш! Він бреше!

АЛЕН: Слухайте, чесно кажучи, дружина довго вмовляла мене. Коли тебе виховують у мужніх ідеалах Джона Вейна, немає жодного бажання вирішувати подібні справи розмовами.

МІШЕЛЬ: Ха-ха-ха!

АННЕТ: А я думала, твій взірець — Айвенго.

АЛЕН: Ідеали ті самі.

МІШЕЛЬ: Вони доповнюють одне одного.

ВЕРОНІК: Доповнюють! Господи, Мішелю, годі принижуватись!

АННЕТ: Даремно я його сюди притягнула.

АЛЕН: Ну а чого ти чекала, цуцику мій?.. А й справді, кумедне прізвисько… Ти думала, що ми побачимо загальне примирення? Чудовий ром!

МІШЕЛЬ: Ага! Справді? «Кер-де-Шоф», п’ятнадцять років витримки, прямісінько з Санта-Рози!

ВЕРОНІК: А тюльпани — чия ідея? Я сказала: шкода, що немає тюльпанів, але не просила бігти зрання на Мутон-Дюверне!

АННЕТ: Веронік, не варто доводити себе до такого стану…

ВЕРОНІК: Тюльпани — це він! Він!

АННЕТ: Ми з Веронік сердимося. Дуже дивно, коли людина порівнює себе з Джоном Вейном та Айвенго — і при цьому боїться взяти у руки звичайнісіньку мишу!

МІШЕЛЬ: Годі! Досить із мене цього хом’яка!

Наливає Аннет рому.

ВЕРОНІК: А й справді, це ж смішно!

АННЕТ: А їй?

МІШЕЛЬ: Не думаю, що в цьому є потреба.

ВЕРОНІК: Налий мені, Мішелю.

МІШЕЛЬ: Ні.

ВЕРОНІК: Мішелю!

МІШЕЛЬ: Ні!

Веронік намагається вирвати пляшку з його рук. Мішель опирається.

АННЕТ: Що на вас найшло, Мішелю?!

МІШЕЛЬ: Тримай! Пий, ну ж бо, пий!

АННЕТ: Алкоголь для вас шкідливий?

ВЕРОНІК: Добрий ром! Та де там, яка там шкода!.. (У неї підкошуються ноги.)

АЛЕН: Ну… тепер я взагалі нічого не розумію…

ВЕРОНІК (до Алена): Месьє як вас там…

АННЕТ: Його звати Аленом.

ВЕРОНІК: Алене, у нас немає нічого спільного, але подивіться — я живу з чоловіком, який раз і назавжди вирішив, що життя — досить похмура річ, і жити з чоловіком, який учепився за цю позицію, який опирається змінам, який розпалюється через дрібницю…

МІШЕЛЬ: Та йому байдуже. Байдуже абсолютно!

ВЕРОНІК: Хіба не можна вірити… у можливість його виправлення?

МІШЕЛЬ: Слухай, це остання людина, якій варто це розповідати.

ВЕРОНІК: Іди до біса! Говоритиму з ким захочу!

МІШЕЛЬ (дзвонить телефон): Кого там нечиста принесла?.. Так, мамо… Він почувається добре. Так, добре, хоч і не має зубів… Звісно ж, йому болить. Але це минеться. Мамо, я зараз зайнятий, я тобі передзвоню.

АННЕТ: Брюно досі боляче?

ВЕРОНІК: Ні.

АННЕТ: То нащо тривожити вашу матір?

ВЕРОНІК: Інакше він не може. Треба, щоб вона непокоїлась.

МІШЕЛЬ: Ну все, Веронік, досить! Що це за сеанс психотерапії?

АЛЕН: Веронік, подумайте: хіба насправді нас цікавить щось, окрім нас самих? Звісно, хотілось би вірити у можливість виправлення. Виправлення, яке спонукали би ми і яке було би позбавлене нашої власної вигоди. Проте чи це можливо? Хтось тихо згасає — такий у нього спосіб життя, хтось відмовляється помічати, що час минає, і кує, коли гаряче. Але чи є різниця? Люди метушаться, поки живі. Освіта, стихійні лиха… Ось ви, скажімо, пишете книжку про Дарфур — гаразд, я розумію, можна сказати собі: «А чи не взяти мені за тему масове вбивство? В історії повно таких моментів. І я про це напишу!» Кожен рятує себе, як може…

ВЕРОНІК: Я пишу книжку не для того, щоб урятувати себе. Ви її не читали і не можете знати, про що вона.

АЛЕН: Не має значення.

Пауза.

ВЕРОНІК: Але ж і гидкий аромат у цього «Куроса»!..

МІШЕЛЬ: Просто огидний.

AЛEH: Ви не пошкодували парфумів.

АННЕТ: Даруйте…

ВЕРОНІК: Ви тут ні до чого. Це я бризкала неуважно… Невже не можна поводитися простіше, чому все це повинне бути таким знесилювальним?

АЛЕН: Ви забагато міркуєте. Жінки взагалі забагато міркують.

АННЕТ: Оригінальна відповідь! Зіб’є з пантелику, еге ж?

ВЕРОНІК: Я не розумію, що означає «забагато міркувати». І не бачу сенсу в існуванні без чітких моральних принципів.

МІШЕЛЬ: То подивися на моє життя!

ВЕРОНІК: О, замовкни! Замовкни! Мені гидко від твоєї улесливості! Ти просто бридкий!

МІШЕЛЬ: Де твоє почуття гумору?

ВЕРОНІК: У мене його немає. І немає жодного бажання його набувати.

МІШЕЛЬ: А я вважаю, що стосунки — це найжахливіше випробування, надіслане нам Господом.

АННЕТ: Чудово!

МІШЕЛЬ: Стосунки і подружнє життя.

АННЕТ: Мішелю, вас ніхто тут не зобов’язує розкривати всі карти. Я вважаю це навіть певною мірою непристойним.

ВЕРОНІК: Йому байдуже.

МІШЕЛЬ: Хіба ви не згодні зі мною?

АННЕТ: Ваші зауваження виходять за рамки… Алене, скажи щось!

АЛЕН: Він має право думати все, що хоче.

АННЕТ: Проте всім оголошувати про це необов’язково.

АЛЕН: Що ж, може, й так…

АННЕТ: Хіба нас обходить їхнє подружнє життя? Ми прийшли, щоби вирішити проблему з дітьми, а не слухати скарги на їхнє життя!

АЛЕН: Так, але…

АННЕТ: Що «але»? Що ти цим хочеш сказати?

АЛЕН: Є зв’язок.

МІШЕЛЬ: Атож, є зв’язок! Звісно що є!

ВЕРОНІК: Вибиті зуби Брюно пов’язані з нашим подружнім життям?

МІШЕЛЬ: Еге ж, пов’язані.

АННЕТ: Ми вас не розуміємо.

МІШЕЛЬ: Переставте слова в реченні — і ви побачите ситуацію, в якій ми опинились. Діти поглинають наше життя, подрібнюють його. Діти підштовхують нас до нещастя — так влаштоване життя. Коли бачиш, як інші, весело сміючись, стрімголов кидаються у шлюб, то кажеш собі: бідолашні, вони ще не знають, їм поки що добре. Адже спершу вас ніхто ні про що не попереджає. Є в мене приятель з армії, у нього щойно народилася дитина від нової подружки. Я йому кажу: діти в нашому віці — це просто шаленство! До раку або інсульту залишається якихось десять-п’ятнадцять років — і ти хочеш спаплюжити їх пелюшками?!

АННЕТ: Я не вірю, що ви справді так думаєте.

ВЕРОНІК: Думає.

МІШЕЛЬ: Звісна річ, я так думаю. І ще й не таке думаю.

ВЕРОНІК: Еге ж…

АННЕТ: Ви принижуєтеся, Мішелю.

МІШЕЛЬ: Та ви що? Невже? Ха-ха-ха!

АННЕТ: Веронік, годі плакати, ви ж бачите — від цього ще гірше.

МІШЕЛЬ (до Алена, який наповнює спорожнілу склянку): Прошу, прошу, правда ж, чудовий напій?

АЛЕН: Надзвичайний!

МІШЕЛЬ: Сигару хочете?

ВЕРОНІК: Тут не можна палити сигари!

АЛЕН: Чом би й ні?

АННЕТ: Алене, ти не будеш палити сигару!

АЛЕН: Аннет, я роблю те, що мені хочеться: захочу взяти сигару — візьму. І палити не буду тільки щоби не дратувати Веронік, яка вже не тямить себе. Слухайте, Аннет має рацію: годі рюмсати — коли жінка плаче, чоловік пускається крайнощів. До того ж — і мені шкода це казати, — позиція Мішеля цілком обґрунтована. (Вібрує його мобільний.) Так, Серже… Давай… Внизу постав місце — Париж, дату і точний час…

АННЕТ: Це бозна-що!

АЛЕН (відходить і продовжує майже лагідним тоном, ледве стримуючи лють): …Точний час, коли ти його відсилаєш… Пиріжечок має бути гарячим… Ні, не «навряд чи означає». Краще «свідчить про те». Навряд чи означає — це надто мляво…

АННЕТ: Я слухаю це цілодобово — з ранку до ночі він висить на телефоні! Наше життя залежить від його мобільного!

АЛЕН: Хвилиночку… (Прикриває слухавку рукою.) Аннет, будь ласка, це дуже важливо!

АННЕТ: Це завжди дуже важливо. Те, що відбувається десь далеко, завжди подають як щось вельми цінне.

АЛЕН (повертається до мобільного): Ну, слухаю… Так… Ні, не «процес». Хай буде «маневр». Маневр, який відбувається по двох тижнях після річного звіту. І так далі.

АННЕТ: На вулиці, за столом, будь-де…

АЛЕН: …Дослідження — у лапках! Чуєш? Дослідження треба поставити у лапки…

АННЕТ: Все, мовчу. Капітулюю. А ще мене знову нудить.

МІШЕЛЬ: Господи, де наш тазик?!

ВЕРОНІК: Не знаю.

АЛЕН: …Просто процитуй мене: «Йдеться про жалюгідну спробу маніпуляції становищем…».

ВЕРОНІК: Ось тазик. Прошу, можете починати.

МІШЕЛЬ: Веро, що ти кажеш!

ВЕРОНІК: Усе гаразд. Тепер у нас є все необхідне.

АЛЕН: «…становищем та дестабілізацією мого клієнта», як заявив метр Рей, адвокат товариства «Ференц-Фарма»… Агенція «Франс-Прес», «Рейтерс», загальна преса, спеціалізована преса, словом, усюди… (Кладе слухавку.)

МІШЕЛЬ: Її знову нудить.

АЛЕН: Та що ж це таке!

АННЕТ: Дякую за турботу, любий.

АЛЕН: Але я справді стурбований!

АННЕТ: Що ж, даруй. Я не зрозуміла.

АЛЕН: Аннет, благаю! Ми ж не такі, як вони! Вони весь час лаються, шлюб їхній занепадає — не вступати ж нам із ними у перегони!

ВЕРОНІК: Гей! Чого це ви вирішили, що наш шлюб занепадає?! Хто вам дав право?..

АЛЕН (його мобільний вібрує): …Мені щойно його прочитали. Морісе, вам його зараз же надішлють… Авжеж, маніпуляція, маніпуляція зі становищем. До скорого. (Кладе слухавку.) Це не я сказав, а Франсуа.

ВЕРОНІК: Тобто Мішель.

АЛЕН: Справді, вибачте — Мішель.

ВЕРОНІК: Забороняю вам висловлюватися щодо нашого шлюбу!

АЛЕН: Тож і ви не висловлюйтесь щодо мого сина.

ВЕРОНІК: Але ж це різні речі! Ваш син напав на нашого!

АЛЕН: Вони ще діти, хлопчиська, а хлопчиська в усі часи дубасили одне одного під час перерв. Таке життя.

ВЕРОНІК: Ні!

АЛЕН: На жаль, так. Щоб замінити право сильного чимось іншим, потрібний досвід. Попервах право взагалі було рівнозначне силі.

ВЕРОНІК: Авжеж, у первісних людей. Але не в нашому світі.

АЛЕН: У нашому світі! Ану ж поясніть мені оце «в нашому».

ВЕРОНІК: Ви мене втомлюєте, мені зле від цих розмов…

АЛЕН: Знаєте, Веронік, я вірю у божество різанини. Це єдине божество, яке керує світом від його зародження. Ви ж цікавитесь Африкою… (до Аннет, яку нудить) Зле тобі?..

АННЕТ: Не звертай на мене уваги.

АЛЕН: Але ж я хвилююсь!

АННЕТ: Усе гаразд.

АЛЕН: Бачте, я щойно повернувся з Конго. Там восьмирічних хлопчаків навчають убивати. Ці діти можуть убити сотні людей — за допомоги мачете, «калашникових», метальників гранат — себто гранатометів. Тож, зрозумійте: коли мій син вибиває бамбуковим кийком зуб — хай навіть два зуби — своєму приятелеві у сквері Прапорщика Дюнана, я менше, ніж ви, схильний до розпачу та образи.

ВЕРОНІК: І помиляєтесь.

АННЕТ: Метальники гранат?!

АЛЕН: Авжеж, саме так кажуть там.

Аннет блює до тазику.

МІШЕЛЬ: Як ви?

АННЕТ: О, чудово…

АЛЕН: Та що з тобою таке?! Що з нею, га?

АННЕТ: Це просто жовч, ось і все!

ВЕРОНІК: Не кажіть мені про Африку. Я в курсі всіх жахіть, які там відбуваються, я занурена в це вже кілька місяців…

АЛЕН: Навіть і не сумніваюся. До речі, прокурор Міжнародного кримінального суду відкрив розслідування злочинів у Дарфурів…

ВЕРОНІК: Гадаєте, мені про це невідомо?

МІШЕЛЬ: Та не заводьтеся ви! Заради всього святого!

Веронік кидається на чоловіка, гамселить його п’ястуками з ірраціональним відчаєм. Ален відтягує її.

АЛЕН: А знаєте, ви мені вже симпатична! ВЕРОНІК: Тільки не це!

МІШЕЛЬ: Вона всім каже, буцімто вона за мир і стабільність у всьому світі.

ВЕРОНІК: Замовкни!

Аннет знову нудить. Вона бере склянку з ромом і підносить до вуст.

МІШЕЛЬ: Ви впевнені?

АННЕТ: Авжеж, мені стане краще.

Веронік також бере склянку.

ВЕРОНІК: Ми живемо у Франції, а не в Кіншасі! Тут працюють моральні засади західного суспільства. І те, що відбулось у сквері Прапорщика Дюнана, сталось у рамках цінностей західного суспільства! До якого, хоч би що ви там собі думали, належу і я!

МІШЕЛЬ: А бити свого чоловіка…

ВЕРОНІК: Мішелю, годі, це кепсько скінчиться!

АЛЕН: Вона кинулася на вас, мов дикий звір. На вашому місці я був би люб’язнішим.

ВЕРОНІК: Я можу повторити, якщо хочете.

АННЕТ: Він із вас глузує, ви що, не розумієте?

ВЕРОНІК: А мені байдуже!

АЛЕН: Навпаки! Мораль вимагає від нас стримувати свої пориви, проте часом корисно їх не стримувати. Нікому не спаде на думку, кохаючись, співати «Змилуйся, Боже…». Цей ром продається десь тут?

МІШЕЛЬ: Оцей ветеран алкоголю? Сумніваюся.

АННЕТ: Метальники гранат, ха-ха-ха!

ВЕРОНІК (підсміюється): А й справді, метальники!

АЛЕН: Саме так — метальники гранат.

АННЕТ: Чому ти відразу не сказав «гранатомети»?

АЛЕН: Бо там так не кажуть. Усі вживають вислів «метальники гранат».

АННЕТ: Хто вживає?

АЛЕН: Годі, Аннет, чуєш? Годі!

АННЕТ: Таким великим воякам, як мій чоловік, складно цікавитися тим, що відбувається поруч, у їхньому кварталі.

АЛЕН: Саме так.

ВЕРОНІК: Не бачу логіки. Чому — складно? Ми всі — громадяни світу. Я не розумію, чому треба зневажати те, що відбувається під нашим носом.

МІШЕЛЬ: О ні, Веро! Обійдімося без цих заяложених формул!

ВЕРОНІК: Я його точно вб’ю!

АЛЕН (після того, як завібрував мобільний): Так, «жалюгідна» зніміть… «Груба». Йдеться про грубу спробу… Ну ось…

ВЕРОНІК: Вона має рацію — це стає нестерпним!

АЛЕН: Що, інакше підтвердить решту?.. Гаразд. Дуже добре. (Кладе слухавку.) Ну, що я пропустив? Про гранатомети?

ВЕРОНІК: Я заперечувала своєму чоловікові — на мою думку, пильність треба було виявляти раніше.

АЛЕН: Пильність… Авжеж… Аннет, нерозумно пити в такому стані!

АННЕТ: В якому стані? Чому ж, навпаки!

АЛЕН: Пильність — цікаве слово… (Дзвонить мобільний.) Слухаю… ні, жодних інтерв’ю до поширення заяви…

ВЕРОНІК: Месьє, я вимагаю негайно припинити цю нестерпну розмову!

АЛЕН: У жодному разі… Акціонерам байдуже… Нагадай йому про права акціонерів…

Аннет підходить до Алена, вириває мобільних із його руки і… трохи провагавшись, куди б його сховати, кидає до одного із джбанів з тюльпанами.

АЛЕН: Аннет, ти що!!!

АННЕТ: Ось так.

ВЕРОНІК: Ха-х-ха! Браво!

МІШЕЛЬ (нажахано): Ого…

АЛЕН: Та ти зовсім із котушок з’їхала! Чорт!

Він кидається до джбану, але його випереджає Мішель і виймає мокрий телефон.

МІШЕЛЬ: Фен! Де фен?

Він знаходить фен і вмикає його.

АЛЕН: Бідолашна Аннет, та тебе лікувати треба! Ти просто огидна!.. У мене ж там усе!.. Він новісінький, я кілька годин його налаштовував!

МІШЕЛЬ (перекрикуючи гудіння фена; до Аннет): Не розумію я вас. Це було безвідповідально.

АЛЕН: Там же все моє життя…

АННЕТ: Пхе! Усе його життя!..

МІШЕЛЬ (перекрикуючи фен): Та не хвилюйтеся, ми ще його врятуємо…

АЛЕН: Ні! Все втрачено!

МІШЕЛЬ: Треба вийняти батарею і картку. Можете зняти кришку?

АЛЕН (намагається зняти): Я зовсім на цьому не розуміюся, щойно придбав…

МІШЕЛЬ: Дайте сюди.

АЛЕН: Усе пропало… А їм смішно, ні, ну ви тільки погляньте — їм смішно!

МІШЕЛЬ (одним зусиллям знімає кришку): Готово. (Розкладає батарею, картку та інші деталі, сушить їх феном.) Знаєш, Веронік, ти могла би виявити такт і не сміятися!

ВЕРОНІК(щиро регоче): Подивіться — мій чоловік цілий день користується феном!

АННЕТ: Ха-ха-ха!

Вона доливає собі рому. Мішель із суворим виразом на обличчі ретельно сушить. Кілька хвилин чути тільки ревіння фена. Ален зітхає.

АЛЕН: Залиште, друже, чуєте? Нічого не можна зробити…

Мішель вимикає фен.

МІШЕЛЬ: Треба почекати.

Пауза.

МІШЕЛЬ: Він вам потрібний?..

Ален робить знак, що не потрібний і що йому байдуже.

МІШЕЛЬ: Хотів би сказати…

АННЕТ: Що би ви хотіли сказати, Мішелю?

МІШЕЛЬ: Ні… Навіть не знаю, що тут казати…

АННЕТ: А мені здається, нам добре. Стало значно краще…

Пауза.

АННЕТ: Хіба нам не затишно?.. Чоловіки прив’язані до своїх іграшок… Це їх принижує… Позбавляє авторитету… Руки в чоловіка повинні бути вільними… Мене навіть валізи нервують. Сподобався мені якось один, а потім я побачила його з такою прямокутною сумкою через плече — і все. Сумка через плече — це найгірше. А ще — портфель у руці. Має складатися враження, що чоловік самотній… Ну, мені так здається. Тобто, має здаватися, що він може виявитися самотнім… Бачите, в мене також джон-вейнівське уявлення про мужність. Що там у нього було? Кольт? Точно, кольт! Річ, яка спустошує… Чоловік, який не здається самотнім, не має сенсу… Що ж, Мішелю, сподіваюся, ви раді? Ми поступово зближаємося… Здається, нам дуже затишно…

МІШЕЛЬ: Попереджаю — ром дуже міцний.

АННЕТ: О, я почуваюся тверезою, як ніколи!

МІШЕЛЬ: Звісна річ!

АННЕТ: Бачу все з такою приємною об’єктивністю…

ВЕРОНІК: Ха-ха-ха! Це жарт вечора! Приємна об’єктивність!

МІШЕЛЬ: Дарджилінґ, навіщо ти все псуєш?

ВЕРОНІК: Ану, стули пельку!

Мішель іде по короб із сигарами. Повертається.

МІШЕЛЬ: Тримайте, Алене. Дозвольте собі розслабитися.

ВЕРОНІК: У цьому будинку не палять!

МІШЕЛЬ: Є «Хойо», є D4… Обирайте. «Хойо для мера», «Хойо для депутата»…

ВЕРОНІК: У нашої дитина — астма, тут палити не можна!

АННЕТ: У кого астма?

ВЕРОНІК: У нашого сина.

МІШЕЛЬ: Проте гидотного хом’яка ми тримали.

АННЕТ: А й справді, тварин тримати не радять, якщо в когось астма.

МІШЕЛЬ: Атож, не радять!

АННЕТ: Навіть рибки можуть бути протипоказані.

ВЕРОНІК: Я що, повинна вислуховувати ці нісенітниці? (Вириває короб із рук Мішеля і закриває його зі стуком.) Даруйте, але, певно, я тут єдина, хто не бачить речей з «приємною об’єктивністю»! І, до речі, я давно не почувалася такою нещасною. Напевно, це найбільш нещасливий день у моєму житті.

МІШЕЛЬ: Це тому, що ти випила.

ВЕРОНІК: Мішелю, кожне твоє слово пригнічує мене! Я не вживаю алкоголю. Випила хіба краплю гидотного рому, який ти розхвалюєш тут, мов плащаницю у церкві. Ні, я не п’ю і зараз гірко шкодую про це. Краще було би за першої ж нагоди забуватись у келишку…

АННЕТ: Мій чоловік також почувається нещасливим. Погляньте. Його аж скрутило. Мов побитий пес край шляху. Певно, в його житті це також найбільш нещасливий день.

АЛЕН: Саме так.

АННЕТ: Мені дуже шкода, цуцику мій.

Мішель вмикає фен і сушить деталі мобільника.

ВЕРОНІК: Та вимкни ти вже цей фен! Телефона не повернеш.

Дзвонить телефон у квартирі.

МІШЕЛЬ: Так!.. Мамо, я ж сказав: ми зайняті… Бо цей препарат може тебе вбити! Це отрута!.. Зараз тобі все пояснять… (Передає слухавку Аленові.) Скажіть їй.

АЛЕН: Сказати їй що?

МІШЕЛЬ: Усе, що вам відомо про цю гидоту!

АЛЕН: Добрий день, мадам! Як вам ведеться?..

АННЕТ: Що він може сказати? Він же нічого не знає!

АЛЕН: Так, зрозуміло… І вам болить?.. Авжеж! Проте операція вам допоможе… О, інша нога також! Ні, що ви, я не ортопед… (Убік:) Вона мене називає доктором…

АННЕТ: Гей, пане докторе, це ж просто смішно! Негайно припини!

АЛЕН: А з рівновагою у вас є проблеми?.. Та ні! Зовсім ні, повірте. Не слухайте всього, що вам кажуть. І все ж було би добре, якби на деякий час ви припинили його приймати. Щоб… щоб операція пройшла успішно… О, звісно, я не сумніваюся, що ви в добрій формі!

Мішель забирає у нього слухавку.

МІШЕЛЬ: Ну, мамо, чула? Негайно припини приймати ці ліки! Чому ти вічно сперечаєшся?! Просто роби те, що тобі кажуть. Я тобі передзвоню… Цілую, ми всі тебе цілуємо. (Кладе слухавку.) Вона просто нестерпна. Нащо так ускладнювати життя?

АННЕТ: То як, мені приходити до вас сьогодні ввечері з Фердінандом? Треба це вирішити. Бо таке враження, що всім байдуже. Але ж — нагадую! — ми зібралися саме задля цього!

ВЕРОНІК: Тепер зле мені… Де тазик?

МІШЕЛЬ (забираючи в Аннет пляшку з ромом): Досить уже.

АННЕТ: А я вважаю, що винні обидва. Ось так. Обидва винні.

ВЕРОНІК: Ви це серйозно?

АННЕТ: Тобто?

ВЕРОНІК: Ви взагалі думаєте, що кажете?!

АННЕТ: Звісна річ, я так думаю.

ВЕРОНІК: Наш син Брюно, якого я всю ніч поїла знеболювальним — він винний?!

АННЕТ: Не такий вже він і невинний.

ВЕРОНІК: Геть! Забирайтесь геть! Надивилася вже на вас! (Хапає сумочку Аннет і кидає її під двері.) Геть звідсіля!

АННЕТ: О, моя сумочка… (Схлипує, мов дівчинка.) Алене!..

МІШЕЛЬ: Що вже сталося? Вони що, сказилися?

АННЕТ (збирає те, що розсипалося): Алене, допоможи!..

ВЕРОНІК: Ти диви, «Алене-допоможи»!

АННЕТ: Заткни пельку!.. Вона зламала пудреницю! А розпилювач! (До Алена:) Захисти мене, ну ж бо, чому ти мене не захищаєш?

АЛЕН: Ходімо.

Він починає збирати деталі свого телефона.

ВЕРОНІК: Подякуйте, що я її не придушила!

АННЕТ: Та що я вам такого зробила?!

ВЕРОНІК: Не можуть бути винними обидві сторони! Не треба плутати жертви з катами!

АННЕТ: Що? Катами?!

МІШЕЛЬ: Та що ти верзеш, Веронік! Годі з нас цих примітивних балачок!

ВЕРОНІК: Я наполягаю!

МІШЕЛЬ: Наполягаєш! Твоє захоплення суданськими неграми псує геть усе!

ВЕРОНІК: Я вражена… Чому ти намагаєшся виставити себе таким хамом?

МІШЕЛЬ: Бо я так хочу. Хочу бути хамом!

ВЕРОНІК: Коли-небудь ви зрозумієте, які жахіття кояться у тій частині світу, і вам буде соромно за байдужість і мерзенний нігілізм.

МІШЕЛЬ: О, дарджилінґ, ти неперевершена! Ти серед нас найкраща!

ВЕРОНІК: Саме так.

АННЕТ: Ходімо, Алене, ці люди — чудовиська!

Допиває ром і тягнеться за пляшкою.

АЛЕН (намагається їй завадити): Годі, Аннет…

АННЕТ: Ні, я хочу ще, хочу напитися! Чхати я хотіла на збалансованість! Баланс між справами та особистим у житті, пхе! Досить! Хочу напитись — і крапка!

АЛЕН: Ти й так уже п’яна.

АННЕТ: Чому ти дозволяєш їм називати нашого сина катом? Ми прийшли до них, аби все владнати, а нас ображають, читають нотації про якесь всесвітнє братерство. Слухайте, здається, наш син мав рацію, коли загилив вашому по зубах! І ще — мені байдуже до ваших розхвалених прав людини!

МІШЕЛЬ: Ти диви: трохи алкоголю — і машкара спала! Куди й поділася люб’язна розважлива пані, така начебто мила…

ВЕРОНІК: А я казала! Від самого початку казала!

АЛЕН: Що ви казали?

ВЕРОНІК: Що вона наскрізь фальшива. Ця жінка — фальшивка. І мені дуже шкода.

АННЕТ (скорботно): Ха-ха-ха!..

АЛЕН: Коли ви це казали?

ВЕРОНІК: Коли ви були у ванній кімнаті.

АЛЕН: Ви були знайомі якихось п’ятнадцять хвилин — і вже вирішили, буцімто вона фальшива?

ВЕРОНІК: Фальш у людях я відчуваю миттєво.

МІШЕЛЬ: Це правда — відчуває.

ВЕРОНІК: У мене на такі речі нюх.

АЛЕН: А що це означає — «фальшива»?

АННЕТ: Я не хочу це слухати! Алене, навіщо ти примушуєш мене слухати це!

АЛЕН: Цуцику, заспокойся.

ВЕРОНІК: Вона заокруглює гострі кути. Хоч і поводиться пристойно. Ця справа цікавить її не більше, ніж вас.

МІШЕЛЬ: Це точно.

АЛЕН: Авжеж, це точно.

ВЕРОНІК: Отже, ви згодні?

МІШЕЛЬ: Та чхати вони хотіли! Це було очевидно від самого початку. І вона також — ти маєш рацію!

АЛЕН: А ви, отже, ні? (До Аннет:) Люба, дозволь мені. Поясніть мені, Мішелю, що значить «бути стурбованим»? Що це за вислів такий? Ви маєте більш переконливий вигляд, коли поводитеся по-хамськи. Насправді, тут усім начхати — крім Веронік, яка, треба віддати належне, тримається досить чесно.

ВЕРОНІК: Не треба мені віддавати належне, не треба, чуєте?!

АННЕТ: Одначе я стурбована. Я дуже стурбована.

АЛЕН: Наша стурбованість, Аннет, істерична, ми не схожі на справжніх героїв у реальному житті. (До Веронік:) Одного разу я бачив по телевізору вашу приятельку Джейн Фонду — одразу закортіло повісити на стіну плакат «Ку-Клус-Клану»…

ВЕРОНІК: А чого це вона раптом моя приятелька? До чого тут узагалі Джейн Фонда?!

АЛЕН: Бо ви належите до одного типу. До категорії активних жінок, які не бояться приймати рішення — а це мало кому подобається в жінках. Від вас ми, чоловіки, чекаємо чуттєвості, пристрасті, гормонів. А жінки, які демонструють ясний розум, жінки, які стоять на сторожі світу, викликають у нас відразу — навіть бідолашному Мішелеві, вашому чоловікові, гидко…

МІШЕЛЬ: Даруйте, але не треба говорити від мого імені!

ВЕРОНІК: Мені глибоко байдуже, що ви любите у жінках! Де ви відкопали цю тираду, цікаво? Ви належите до того типу чоловіків, на чию думку всім начхати!

АЛЕН: Бачте, як горлає. Мов матрос на рибацькому човні у позаминулому столітті!

ВЕРОНІК: А вона хіба не горлає?! Хіба не горлає, коли править, буцімто її маленький вилупок мав право загилити нашому синові?

АННЕТ: І правильно зробив, що загилив! Бо ваш синок — гомік!

ВЕРОНІК: О, тепер, певно, вам стало краще, чи не так?

АННЕТ: Ходімо, Алене! Що ми робимо в цій халупі?

Удає, ніби йде, потім швидко розвертається, підходить до тюльпанів і з розмаху ляскає по вазі. Квіти злітають у повітря, розсипаються по кімнаті.

АННЕТ: Ось що я зроблю з вашими жалюгідними квітами! Дешеві тюльпани! Ха-ха-ха! (Починає ридати.) Це найгірший день у моєму житті…

Мовчанка. Усі шоковані.

Мішель підбирає щось із підлоги.

МІШЕЛЬ (до Аннет): Це ваше?

АННЕТ (бере футляр, відкриває і дістає звідти окуляри): Дякую…

МІШЕЛЬ: Не пошкодилися?

АННЕТ: Здається, ні…

Пауза.

МІШЕЛЬ: А я вважаю…

Ален починає збирати стебла і пелюстки тюльпанів.

МІШЕЛЬ: Не треба.

АЛЕН: Я допоможу…

Дзвонить телефон. Повагавшись мить, Веронік бере слухавку.

ВЕРОНІК: Так, котику… Справді?.. Але ж ти зробиш домашнє завдання у Аннабель?.. Ні, котику, ми його не знайшли… Так, я ходила аж до супермаркету. Слухай, котику, ти ж знаєш Хрумка — він дасть собі раду, треба у нього вірити. Гадаєш, йому було весело самому у клітці?.. Тато дуже засмучений, він не хотів робити тобі боляче… Ну що ти… Поговори з ним. Слухай, котику, у нас і так повно клопотів із твоїм братом… Хрумко харчуватиметься… листячком… жолудями, каштанами… він знайде, що їсти… черв’яки, равлики, сміття — він же всеїдний, як і ми, котику… До побачення, моя люба.

Пауза.

МІШЕЛЬ: Певно, ця тварина зараз натоптує собі черево.

ВЕРОНІК: Я так не думаю.

Мовчанка.

МІШЕЛЬ: Звідки нам знати?

Інформація видавця

УДК 82-2

ББК 84.4 Фра-44

Р-34

Ясміна Реза

Yasmina REZA

БОЖЕСТВО РІЗАНИНИ

LE DIEU DU CARNAGE

П’єса

З французької переклав Іван Рябчій

Перекладено за виданням:

Yasmina Reza

Le dieu du carnage

Éditions Albin Michel, Paris

ISBN: 978-2-226-17374-4

© Éditions Albin Michel et Yasmina Reza, 2007

Випущено на замовлення Державного комітету телебачення і радіомовлення України за програмою «Українська книга» 2016 року.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

© Éditions Albin Michel et Yasmina Reza, 2007

© Іван Рябчій, український переклад, 2015

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2016

ISBN 978-617-7192-55-7

ISBN 978-617-7192-29-8 Серія «Колекція театральна»

Літературно-художнє видання

Колекція театральна

Ясміна Реза

Yasmina REZA

БОЖЕСТВО РІЗАНИНИ

LE DIEU DU CARNAGE

П’єса

З французької переклав Іван Рябчій

Випусковий редактор Галина Завалій

Редактор Григорій Латник

Обкладинка Віталій Кравец

Макет та художнє оформлення Сашка Шевцова

Підписано до друку 08.04.16. Формат 84x108/32.

Папір офсетний. Гарнітура Serif. Друк офсетний.

Обл.-вид. арк. 1,72.Ум.-друк. арк. 5,46. Тираж 1500 прим.

Видавець: ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко»

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до державного реєстру видавців, виготовлювачів і розповсюджувачів видавничої продукції, серія ДК № 4873 від 26.03.2015 р.

9/6, вул. Коцюбинського, Львів, 79005, Україна

Для листування:

anetta@anetta-publishers.com

Віддруковано з готових діапозитивів у друкарні ТОВ «Друкарня «Рута», ДК № 4060 від 29.04.2011, м. Кам’янець-Подільський, вул. Пархоменка, 1, т. 038 494 22 50, drukruta@ukr.net

Замовлення № 456

РЕЗА Ясміна

Р 34 Божество різанини. П'єса / Переклад з французької Івана Рябчія. — Львів: Видавництво Анетти Антоненко, 2016. — 96 с.

ISBN 978-617-7192-55-7

ISBN 978-617-7192-29-8 (Серія «Колекція театральна»)

П'єса «Божество різанини» (Le Dieu du carnage) отримала всесвітнє визнання: Tony Award 2009 року, постановки у Бельгії, CШA. Канаді, Іспанії, Японії, Росії та Лівані. За цією п'єсою Роман Поланскі зняв стрічку «Різанина» (2011).

«Вельми сучасна спокуслива манера, найнезвичніший драматургічний голос Франції та найкращі традиції великої французької літератури»

Тільман Краузе, Die Welt

«Про наше суспільство вона каже більше, ніж усі сучасні серйозні дослідники. Найкращий сучасний автор комедії»

Етьєн де Монтеті, Le Figaro

Про автора

Ясміна Реза (Yasmina Reza) нарадилася 1959 року в Парижі в родині інженера напівіранця-напівросіянина та єврейської скрипальки, яка втекла з радянської Угорщини. У всіх своїх творах Реза показує сучасне суспільство і намагається зірвати маски зі своїх персонажів, показати їхні оголені душі, «нерв зла» та істинні цінності «цивілізованого» західного людства. Найбільше Ясміна Реза уславилася своїми п'єсами «Розмова після похорону» (1987), «Мистецтво» (1994), «Випадковий чоловік» (1995), «Божество різанини» (2006) та ін.

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

С. 20: [Батько] => Батьки надто часто втручаються у справи своїх дітей і діють геть по-дитячому!

С. 64: Коли тебе виховують у мужніх ідеалах Джона Вейна, [не має] => немає жодного бажання вирішувати подібні справи розмовами.

Примечания

1

Ерітрея, держава на сході Африки, після Другої світової війни за рішенням ООН склала федеративне утворення з Ефіопією. У 1962 р. остання анексувала територію Ерітреї — відтоді почалася війна за незалежність Ерітреї, яка тривала до 1991 р., коли Народний фронт за звільнення Ерітреї переміг, і країна здобула незалежність.

2

Дарфур — область на заході Судану з переважно мусульманським населенням та багатими покладами урану і міді. З 2003 р. тут точиться громадянська війна — сутички між повстанцями та урядовим військом.

3

Френсіс Бекон (Francis Bacon, 1909—1992) — британський художник, твори якого відзначаються винятковою жорстокістю.

4

«Месьє де Пурсоньяк» («Monsieur de Pourceaugnac», 1669) — комедія Мольєра. Головний герой — заможний буржуа, який прибуває до Парижа, щоб одружитися, а місцеві жителі кепкують із нього, намагаючись позбутися зайди.

5

Оскар Кокошка (Oskar Kokoschka, 1886—1980) — австрійський письменник і художник-експресіоніст.

6

Долгани — народність у Красноярському краї Росії, споріднена з тунгусами. Вивчення мови та звичаїв цього племені на межі зникнення дуже популярне в Європі.

7

Леонард Фудзіта (Léonard Fujita, 1886—1968) — франко-японський митець (графік, художник, гравер, ілюстратор, гончар, фотограф, кінорежисер, кутюр’є).

8

Паоло Конте (Paolo Conte, нар. 1937) — італійський шансоньє, дуже популярний у Франції.

Content

Реза Ясміна Божество різанини

Ясміна Реза Божество різанини

Інформація видавця

Про автора

Примітки до електронної версії

Примечания