Али Рейнълдс

Тръпка

На мама и татко, хора на планината.

Пролог

Отново е същото време на годината. Времето, когато ледниците връщат тела.

Огромната ледена маса се превръща в замръзнала река, която тече толкова бавно, че движението ѝ остава незабележимо за очите. По-скорошните жертви се блъскат с по-отдавнашните в огледалните ѝ дълбини. Някои се появяват още на върха, други чак в подножието и никой не знае кое е следващото тяло, което ще изплува.

Отнема им години, докато излязат на повърхността. Дори десетилетия. Наскоро ледник в съседна Италия се появи в новините, след като поднесе мумифицираните трупове на войници от Първата световна война, напълно екипирани с пушки и каски.

Рано или късно всичко, което е било погълнато, ще изплува, затова всяка сутрин проверявам местните новини.

Чакам едно определено тяло.

1

„Ехо-о-о…“ Гласът ми отеква в бетонното хале.

Познатата червено-бяла вагонетка на въжената железница е на платформата, но в будката на оператора няма никого. Слънцето вече се е скрило зад Алпите, небето розовее, но в сградата не е запалена нито една крушка. Къде са изчезнали всички?

Леден вятър брули бузите ми. Сгушвам се дълбоко в якето. Още не са открили сезона, ще отворят курорта чак след месец, затова не съм очаквала, че ски лифтовете ще работят, но мислех, че поне железницата ще е в движение. Как иначе ще се качим до ледника? Да не съм объркала деня?

Стоварвам сноубордистката раница върху платформата, измъквам телефона и отново проверявам имейла. Знам, че мина доста време, но какво ще кажеш пак да се съберем всичките за един уикенд? Сграда Панорама, ледник Дю Диабл, Лю Роше. Среща на въжената железница, 17:00 ч, петък, 7 ноември. К.х.

К-то е за Къртис. Ако и другите са ми изпратили подобна покана, съм ги изтрила, без да отговоря.

— Хей, Мила!

Това е Брент, изкачва се по стълбите. По-малък е от мен с две години, значи трябва да е на трийсет и една, и е запазил момчешкия си чар — небрежно разветите тъмни коси, трапчинките — макар че сега изглежда доста измъчен.

Грабва ме в мечешка прегръдка и ме повдига от земята. И аз го прегръщам. Колко студени нощи съм се топлила в леглото му. Чувствам се неловко, че не съм му се обаждала толкова време. Но след всичко, което се случи… Така де, и той не ме е търсил.

Острите върхове се издигат над рамото му като сянка върху тъмнеещото небе. Наистина ли искам да участвам в това събиране? Още не е късно. Мога да измисля някакво извинение, да скоча в колата и да подкарам обратно към Шефийлд.

Зад нас някой се прокашля. Отдръпваме се един от друг и виждаме високата руса фигура на Къртис.

Подсъзнателно очаквам, че Къртис ще изглежда така, както го видях за последен път. Съсипан от мъка. Сломен. Но той, разбира се, не изглежда така. Имал е десет години да се съвземе. Или да го скъта дълбоко в себе си.

Прегръдката на Къртис е кратка.

— Радвам се да те видя, Мила.

— Аз също.

Винаги ми е било трудно да го гледам в очите, защото беше изключително красив — и все още е — а сега ми е още по-трудно.

Къртис и Брент си стискат ръцете, кожата на Къртис изглежда толкова бледа върху ръката на Брент. Донесли са и сноубордовете, което не ме изненадва. Никога не се качвахме в планината без тях. И двамата са с джинси, също като мен, но с учудване забелязвам яките на ризи под сноубордистките якета.

— Надявам се, че не очаквате да съм облечена официално — казвам аз.

Къртис ме оглежда от главата до петите:

— Ставаш.

Преглъщам. Очите му са толкова сини, колкото и преди, но ми напомнят за някого, за когото не искам да мисля. Няма и следа от топлината, която усещах тогава. Заради него се довлякох на това място, въпреки че се бях заклела никога повече да не се връщам тук. Вече съжалявам.

— Кой друг ще дойде? — пита Брент.

— Защо се обръща към мен? — казва Къртис.

— Нямам представа — отвръщам аз.

Къртис се смее:

— Наистина ли не знаеш?

Чуват се стъпки. Ето я и Хедър. Кой е зад нея? Дейл? Не може да бъде — още ли са заедно?

Вечно рошавата коса на Дейл сега е стилно подстригана, обеците са изчезнали. Марковите му обувки даже не приличат на обувки за сноуборд. Предполагам, че трансформацията се дължи на Хедър. Поне му е разрешила да си вземе сноуборда.

Хедър е с рокля, при това черна и лъскава, с чорапогащник и високи ботуши до коляното. Вероятно зъзне, дори загърната в пухкавото си яке. Докато ме прегръща, от дългите ѝ тъмни кичури ме лъхва миризмата на лак за коса.

— Колко се радвам да те видя, Мила.

Сигурно преди да дойде, е обърнала няколко питиета, защото звучи почти искрено. Ботушите ѝ са с осемсантиметрови токчета, което я прави малко по-висока от мен. Сигурно затова ги е обула.

Размахва ръката си, украсена с пръстен.

— Оженили сте се! — възкликвам аз. — Моите поздравления.

— Вече три години.

Провинциалният ѝ акцент е по-силен от всякога. Брент и Къртис тупат Дейл по гърба.

— Най-после си се престрашил, а, пич?! — казва Брент.

Неговият лондонски акцент също е по-силен отпреди.

— Всъщност аз му предложих — отсича Хедър.

Вратата на вагонетката се отваря със скърцане. Операторът се промушва зад нас, нахлупил черна шапка с емблемата на курорта. Той проверява имената ни в списъка и ни сочи да се качим.

Качваме се един по един.

— Това ли сме всички? — питам аз, опитвайки се да печеля време. Операторът смята, че сме това. Във фигурата му има нещо познато.

Другите са вече във вагонетката. С неохота се качвам и аз.

— Че кой друг може да е тук? — пита Къртис.

— Наистина — казвам аз.

Имаше още няколко души, които идваха и си отиваха, но от първоначалната компания сме останали само ние петимата.

Или по-точно, само ние сме на крака.

Обзема ме чувство за вина. Тя никога няма да може да ходи.

Операторът затваря вратата. Напрягам се да видя лицето му, но преди да успея да го разгледам, той се отдалечава по платформата и изчезва в будката си.

Вагонетката се люшва и потегля. Също като мен, останалите са се втренчили като омагьосани през стъклото, докато прелитаме над върховете на дърветата, гонейки избледняващата светлина над планината. Гледката на пръстта и тревата под нас е необичайна. Преди там винаги имаше само сняг. Взирам се между дърветата за мармоти, но те сигурно вече са потънали в зимен сън. Преминаваме над скалисто било и малкото градче Лю Роше изчезва от погледа.

Така, увиснали високо във въздуха и с гледката, пълзяща край прозореца, ме обзема странно чувство. Сякаш вместо да се изкачваме нагоре в планината, пътуваме обратно във времето. И не съм сигурна дали съм готова да се срещна с миналото.

Късно е за колебания. Вагонетката вече влиза в междинната станция. Стъпваме върху платформата и измъкваме раниците си. Тук е по-студено, а там, където отиваме, ще бъде още по-студено. Френското знаме плющи на вятъра. Платото е пусто. По средата на склона кафявото и зеленото се превръщат в бяло: започва снегът.

— Мислех, че по това време снегът ще стига чак до долината — казва Брент.

Къртис клати глава:

— Ето ти ги климатичните промени.

Вече сме в сърцето на скиорската зона, седалкови лифтове и влекове тръгват във всички посоки, но днес работи само кабинковият лифт.

Халфпайпът[1] беше точно тук, до тази малка барака. Сега дългият ров с формата на полукръг е просто кална вада, но мислено мога да видя безупречно гладките бели стени. По онова време беше най-добрият халфпайп в Европа и точно затова всички дойдохме тук през онази зима.

Боже мой, тези спомени. Кожата ми настръхва. Виждам ни, каквито бяхме тогава, боричкаме се и се смеем. Петимата.

И другите двама, които сега ги няма.

Леден порив на вятъра омотава косата ми около лицето. Вдигам догоре ципа на якето и се забързвам след другите.

Кабинковият лифт ще ни изкачи почти на 3500 метра. Ледникът Дю Диабл е една от най-високите ски зони във Франция. Лъскавите оранжеви кабинки висят на въжето като новогодишни топки. Къртис влиза в най-близката.

Хедър дръпва Дейл за ръката:

— Нека вземем една само за нас.

— Не, моля те — казва Дейл. — Ще се съберем.

Къртис сочи с ръка:

— Място колкото искаш.

Хедър се колебае и я разбирам. Тези малки кабинки побират шестима, но с раниците и багажа едва ще се натъпчем вътре. Огромният куфар, с който се е понесла, само усложнява нещата.

Брент привежда високото си тяло, за да влезе:

— Може да седнеш върху коленете ми, Мила. Подай ми раницата си.

— Дейл да седне в теб — казвам аз, — аз ще се настаня тук.

Накрая Хедър сяда в скута на Дейл, Къртис е до тях, а ние с Брент сме отсреща, раниците са набутани в краката ни. Дейл изглежда много странно без обичайните си расти. Заради скандинавските му тонове тогава ми приличаше на викинг. Сега прилича повече на телевизионен водещ.

Кабинката се засилва над платото. Отдолу е пълна пустош. Забравила съм колко обширна е тази зона. През лятото тук сигурно идват туристи и се скитат по криволичещите пътеки. Вероятно е много красиво — поляните, покрити с алпийски цветя — но днес се вижда само проскубана кафява трева и каменисти сипеи. Няма и следа от живот, дори и птичка. Земята изглежда безплодна.

Мъртва.

Не. Потънала в сън. В очакване.

На нещо, там горе. Преглъщам и прогонвам мисълта от главата си.

Докато минаваме през поредния стълб, от раздрусването коляното на Къртис се докосва до моето. Той е необичайно мълчалив, но разбирам защо. Щом на мене ми е трудно, на него трябва да му е сто пъти по-трудно.

В поканата не се споменаваше нищо конкретно, но е ясно защо сме тук. В деня, преди да пристигне неговият имейл, прочетох в новините:

След дълга съдебна битка британска сноубордистка, изчезнала преди десет години, е обявена официално за мъртва.

Също като мен, останалите едва ли са имали голямо желание да дойдат тук, но можем ли да откажем? Естествено е Къртис да иска да я поменем.

Под нас вече има сняг, който свети с лилави отблясъци в здрача. Високо горе се извисяват скалите, които са дали името на Лю Роше. Сградата, наречена Панорама, е кацнала на върха — тъмна, тумбеста постройка, свела глава пред природните стихии.

— Мила, как успя да уредиш това? — казва Брент.

— Да уредя какво? — питам аз.

— ВИП достъпа до ледника. Частен курс с кабинката и всичко останало. Доста класно.

Гледам го втренчено:

— Какво искаш да кажеш?

— Извън сезона сме. Едва ли е без пари.

— Защо мислиш, че аз съм го организирала. Сигурно е Къртис.

Къртис ме поглежда изненадан:

— Моля?

Някаква игра ли играят тези двамата? Изваждаме телефоните си. Последния път, когато бях взела телефона си в планината, разбих екрана при първото спускане и върху бедрото ми остана ужасна синина с формата на телефон. Оттогава не го вземах по пистите.

Показвам им имейла, който получих, и Брент ми показва неговия. Поканата му е същата като моята, само че е подписана от М, последвано от P.S. Загубих си телефона. Прати ми имейл.

— Точно така. — Къртис светва своя екран. Имейлът му е съвсем същият като този на Брент.

Никога не можех да прочета мислите на Къртис. Това някаква шега ли е?

Докато минаваме през следващия стълб, кабинката се раздрусва и ушите ми започват да пукат. Оттук нататък става много стръмно. Започва дългото изкачване към ледника.

Обръщам се към Дейл и Хедър:

— Какво пише във вашия имейл?

Дейл се колебае.

— Също като вашите — казва Хедър.

— От М или от К — пита Брент.

— М-м… от М — Хедър поглежда към мен.

Защо имам чувството, че лъже?

— Може ли да го видя?

— Съжалявам — казва Хедър, — изтрих го. Но беше точно като техните.

2

Не знам какво очаквам на върха. Музика? Свещи? Сервитьори с чаши шампанско?

Няма нищо такова. Платформата е слабо осветена и изоставена, будката на оператора е празна. Измъкваме раниците от кабинката. Изсвирва сирена, лифтът престъргва и спира. Сигурно го управляват отдолу, за да пестят от персонала, и го спират, след като са видели на камерите, че сме пристигнали. Но след объркването за това кой точно ни е поканил, усещането на всички е особено. Ако съдя по събраните вежди на Хедър, и тя явно мисли така.

Брент поглежда към мен:

— Да оставим ли багажа тук засега?

— Не питай мен — казвам аз.

Той слага раниците си на земята. Колебая се, после тръсвам и моята. Няма кой да ги открадне.

Стълбата е от метални решетки, подходящи за сноуборд обувките. Докато се изкача до горе, започвам да се задъхвам. Въздухът тук е разреден. Бутам двойната врата, за да вляза в Панорамата. И вдишвам застоялия мирис на дим. Трябва за миг да затворя очи. Защото това, повече от всичко друго, е миризмата на моите зими.

Къртис натиска електрическия ключ и коридорът, покрит с дървена ламперия, светва. Обикновено тук се точи постоянна върволица от скиори и сноубордисти, покрай ски гардеробите, към главния изход и навън към ледника, но тази вечер цари тайнствена тишина.

Къртис прави фуния с ръце пред устата си: „Има ли някой тук?“.

Брент отново се взира в мен. Дейл също. Мислите ми се връщат към поканите. Възможно ли е някой от тях да е организирал всичко това? Не, не ми се вярва. Както каза Брент, извън сезона сме. По това време на годината един уикенд тук сигурно струва хиляди. Благодарение на шпионирането онлайн знам, че бизнесът на Къртис върви много добре. Сигурно е той. Но защо е цялата тази мистерия? Дали другите също участват, или някак си им е внушил, че аз съм ги поканила?

— Все трябва да има някого — казва Къртис. — Дайте да огледаме терена.

Всички се втурваме в различни посоки, като деца, пуснати в увеселителен парк. Това място е същински лабиринт. Единствената сграда на километри оттук, тази многофункционална, разкрачена структура подслонява планинската спасителна служба, контролния център и всичко останало, от което се нуждаят посетителите и служителите тук горе. Знам къде е ресторантът и тоалетните, но това е всичко. О, да, един път прекарах нощта в една от миниатюрните спални на младежко общежитие, известно с това, че е разположено на най-високата надморска височина във Франция.

Спускам се по коридорите, като натискам електрическите ключове по пътя си. Има много затворени врати. Някои са заключени, други — не. Тази е отключена. Боже мой, може би точно това е стаята, в която преспах. Дъхът на влага и мухъл събуждат спомените ми. Брент е под мен на матрака, огромните му ръце са сграбчили бедрата ми. Втренчвам се в тясното походно легло. После излизам и затварям плътно вратата зад себе си.

Следващата врата по коридора е шкаф за спалното бельо — груби, бели хавлиени кърпи и износени чаршафи са подредени върху чамовите рафтове, дъхат на евтин сапун. Малко по-нататък ми замирисва на храна и разбира се, това е кухнята. Върху гигантската печка има две тенджери. Повдигам капаците. В едната има задушено месо, в другата — картофено пюре. Още са топли. Това сигурно е вечерята ни, но къде е обслужващият персонал?

Забелязвам тоалетна и бутам вратата предпазливо, но вътре е тъмно и празно. Малко по-нататък е също толкова тъмният ресторант, където вонята на дим е толкова силна, че ме кара да се закашлям, макар че огънят не е запален. Тук съм прекарала часове, топлейки пръстите си върху чаша с кафе, докато чакам да отмине снежната буря, но масите сега са празни, затова тръгвам по следващия коридор. Останалите вероятно са на горния етаж, защото вече не ги чувам.

Още складови помещения, още заключени врати. Електрическите ключове са на къс таймер и от време на време лампата угасва, преди да съм стигнала до следващия ключ. Потъвам в пълна тъмнина и трябва да опипвам стената, за да продължа. Тишината е зловеща. Ако иззад някоя от тези врати изскочи нещо, сърцето ми направо ще се пръсне.

Най-после нещо познато: главният изход към ледника. Забързвам се към него. По това време там няма как да има някого и вратата сигурно е заключена, но ако не е, ще ме лъхне въздух, изпълнен с ледени кристалчета. Беше толкова отдавна.

Не е заключена. Вятърът се втурва пред процепа с пронизителен, неумолим писък. Звучи странно, като човешки. Захлопвам обратно вратата, стоя там и дишам тежко. Знаех си, че точно това ще е проблемът, ако пак се върна тук. Твърде много врати, които щеше да е по-добре да не отварям.

Стегни се, Мила.

Окей. Ще се справя. Като обърна няколко чашки, ще се почувствам по-добре.

На горния етаж има зала за празненства, където правят сватби и други подобни. Полезна машина за пари за малък курорт като този, особено извън сезона. Виждала съм я само на снимка, но сигурно всички са там, защото тук вече проверих навсякъде.

Ето ги стълбите. Накрая има тежка дървена врата и въздухът от другата ѝ страна сигурно е още по-студен. Лек полъх. Познат ми е. Какво е това? Може би парфюмът на Хедър.

Гласовете идват иззад вратата вдясно.

Спри!, прочитам надписа. Играта започва. Оставете телефоните си в коша.

Издишам шумно. Игра. Някаква викторина може би, за сноуборда или какво си спомняме един за друг. Нещо, което да ни накара да се разприказваме за миналото. Съвсем в стила на Къртис — заповядва ни какво да правим, за да не се отклоняваме от неговия план. Пускам телефона си в коша. Само че…

Надписът отново привлича вниманието ми. Играта започва. Някога не казах ли точно тези думи на… Не. Това е често срещан израз. Не значи нищо особено. Пускам телефона до другите четири, които вече са в коша, и влизам.

Залата е издадена към планината, белият мокет с дълъг косъм имитира снега отвън, мебелите са в бяло и сребърно и несъмнено са безумно скъпи. Столовете са със сатенена тапицерия, масите са от стъкло и хром. Този разкош е в рязък контраст с грубото обзавеждане на долния етаж. Дори мирише различно. Няма я задушливата миризма на дим. Заместена е от мириса на прясна боя.

Външната стена цялата е остъклена, белите плюшени завеси са привързани с панделки. Гледката през деня сигурно е невероятна, но сега навън е пълна тъма. Без нито една светлинка. Малко зловещо в нашата ситуация, но иначе прекрасно място за сватба.

Ако човек може да забрави колко животи е отнел този ледник.

И колко тела още крие.

Не мисли за това.

Тук е толкова студено, че виждам дъха си. Освен това е влажно. Залата сигурно не е използвана от месеци. Другите вече пият. Самотна чаша бира е оставена върху близкия сребърен поднос — Кроненбург 1664. Чашата е ледена в ръката ми. Едно време обичах тези малки бутилки френска бира, сладка и газирана. Не съм я пила от последния път, когато бях тук.

Все още сме само петимата. Персоналът сигурно е някъде по коридора. Къртис постоянно поглежда към вратата. Какво ли е намислил?

Извитите нокти с френски маникюр на Хедър обхващат ръката ми:

— Видя ли играта?

— Каква игра?

Тя ме повежда през килима към висока дървена кутия, поставена върху ниска маса. До нея има химикалки, бледожълти пликове и листчета от скъпа хартия. И напечатан ламиниран надпис: ПАНДОРА. Буквите са натруфени, като в списък с псалми за погребение.

Или за сватба, напомням си бързо.

Напишете някаква тайна, нещо за себе си, което никой от останалите не знае. Пуснете го в кутията. Извадете пликовете един по един и познайте кой го е написал.

Пак поглеждам Къртис, изненадана, че е положил толкова усилия, след като щеше да е достатъчно просто да се напием до несвяст. Той минава покрай мен и се приближава до прозореца, бърше запотената си чаша и се взира навън. Плавността на движенията му винаги ми е напомняла за движенията на гимнастик и това не се е променило. Той все още притежава тази поразителна грациозност.

Имам нужда от повече алкохол, преди да се обърна към него, затова отивам при Брент. Изненадана съм от бирената бутилка в ръката му. Преди той въобще не пиеше.

— Караш ли сноуборд напоследък? — питам го аз.

— Един път в годината — казва той. — Толкова мога да си позволя. Но все още често карам скейтборд.

— Личи си от състоянието на обувките ти.

Едната от обувките му марка DC е толкова износена на палеца, че мога да му видя чорапа. Някога DC го спонсорираха, но очевидно този чифт си го е купил сам. Трогва ме, че е останал верен на марката, но това си е в стила на Брент.

През онази зима беше само на двайсет и една, с източената фигура и безкрайната енергия на един тийнейджър. Сега сякаш малко е понапълнял. Трудно е да се каже под торбестите дрехи, но все още изглежда в доста добра форма. И още носи джинсите си смъкнати на задника.

Тъмната му красота, която се дължи на баща му индиец, му донесе краткотраен успех като модел, преди да се развие кариерата му на сноубордист. От време на време го проверявам онлайн, но от инстаграма му не може да се научи много. Искам да го попитам дали си има някого — дори дали има деца — но може да ме разбере погрешно. Иска ми се да знам, че е щастлив.

— Значи наистина не си ме поканила тук? — пита Брент.

— Не — отвръщам аз. — Нали ти казах.

Къртис среща погледа ми през стаята, изглежда… притеснен? Сигурно се тревожи къде е персоналът.

— Ти още ли караш? — пита Брент, очевидно опитвайки се да отклони разговора в по-безопасна посока.

— Не и след като си тръгнах оттук — му казвам аз.

— Сериозно? Нито веднъж?

— Имам много работа.

Виждам изненадата му. Едно време сноубордът беше единственото нещо, за което можех да мисля, и винаги съм си представяла, че ще се пързалям, докато остарея.

Но истината е, че ме ужасява. Ужасявам се от това, в което ме превърна, и от това, колко още животи щях да съм разрушила, ако бях продължила. В момента в който затегнех обувките, всичко друго губеше смисъл.

Брент не знае какво направих, не и цялата истина. Никой от тях не знае.

И искам това да си остане така.

3

Хедър пляска с ръце за внимание.

— Време е за кутията на Пандора.

— Ох, умирам от глад — казва Брент.

— Аз също — добавям аз. — Видях тенджерите в кухнята.

Хедър се цупи:

— Много ще е забавно. После ще ядем.

Винаги ли е била толкова досадна, или бракът с Дейл ѝ дава самочувствие? Изпива чашата си до дъно. Може би просто е пияна.

Брент недоволства, но Хедър раздава листчетата, химикалките и пликовете. Поглеждам отново към Къртис, но той се шмугва покрай мен и излиза от залата.

— Какво точно трябва да напишем? — пита Брент.

— Нещо пикантно, нещо, което никой не знае — казва Хедър.

Гърлото ми пресъхва. Довършвам бирата, но няма количество алкохол, което да прогони тази сухота. Знам го, защото не ми помогна, когато преди десет години се махнах оттук.

Дъвча химикалката и се мъча да измисля нещо смешно. Чувам гласа на Къртис в коридора. Залепил е ухо на телефона. Типично за Къртис — накара ни да оставим телефоните си, а използва своя. С приятелката си ли говори? Той забелязва, че го гледам, и затваря вратата.

Взирам се в листчето, но ми е твърде студено и съм твърде гладна, за да мога да мисля. Накрая просто написвам: Имам котка, която се казва Стейлфиш[2].

Брент е изчезнал. Пъхам листчето в плика и го пускам в процепа на бялата кутия. Откъде ли я е изнамерил Къртис? Освен че е бяла, въобще не си пасва с всичко останало в залата. Шперплатовите стени са залепени несръчно и са боядисани още по-несръчно — сякаш набързо е била скалъпена от дядо ми.

Имам нужда от тоалетна. Дамската е първата врата по коридора. Водата от чешмата е толкова студена, че нищо чудно тръбите да замръзнат.

Връщам се в залата. Брент е донесъл голям пакет с чипс. Взимам си цяла шепа.

Кимам към сноубордисткото му яке:

— „Бъртън“ още ли ти дават разни неща, или вече ти се налага да си ги купуваш сам?

Той мачка чипса:

— Дават ми намаление.

— Някои хора се уреждат. Аз трябваше да си купя изцяло нов екип за това пътуване.

Облизвам солта от пръстите си. Преди десет години дадох цялата си екипировка на едно французойче, което живееше срещу нас. Заслужаваше я повече от мен.

Къртис беше приключил разговора и отново зае позиция до прозореца, обърнат с гръб. Какво гледа? Нищо не се вижда.

Дейл се появява с още няколко бири. С Брент грабваме по една.

— Готови ли сте да играем? — пита Хедър.

— Един момент — казва Къртис и отново изскача през вратата.

Изразът на Хедър показва, че е дълбоко възмутена. Прикривам усмивката си. Къртис сякаш го направи нарочно само за да я вбеси.

— Срещна ли някакъв персонал? — питам Дейл.

— Не — казва той. — Струва ми се, че сме сами.

— Така изглежда — съгласява се Брент.

— Но в кухнята има топла храна — припомням им аз.

— Да, видях — казва Дейл. — Сигурно са решили, че ще се оправим сами. На сутринта може да качат някого с лифта да ни направи закуска.

— Група гости, оставени без наблюдение. Шокирана съм, че са разрешили подобно нещо — казвам аз.

— Може да правят икономии — отбелязва Дейл.

Брент клати глава:

— Сигурно не е лесно такъв малък курорт да се мери с мегакурорти като Троа Вале.

— Какво ще кажеш за играта? — питам аз. — И тя ли е организирана от персонала?

Нямат отговор. И от начина, по който ме гледат, очевидно продължават да мислят, че имам нещо общо с цялата работа.

— Ще ми окажете ли честта… — казва Хедър в мига в който Къртис се връща.

Без да дочака отговор, тя повдига капака в основата на кутията, измъква първия плик и го разкъсва.

Останалите придърпваме по-наблизо столовете си. Какво толкова се е развълнувала? И въобще, какво си въобразява, че ще разкрият листчетата?

— Ще ги прочета всичките и после ще отгатваме кой какво е написал, окей?

Прекалено е нервна, не е просто пияна. Предполагам, че замисля нещо. Но пък и Къртис също е много напрегнат. Седи вдървено и зорко оглежда стаята.

Не си усещам пръстите. Напъхвам ги под бедрата си, но сатененият стол е точно толкова студен, колкото и всичко останало в залата.

Хедър прочита бележката и бузите ѝ се зачервяват: Спах с Брент.

Мята тревожен поглед към мъжа си, сякаш се страхува да не го приеме като самопризнание, но той гледа към мен. Също като Брент и Къртис.

— Това не съм го писал аз — казва Къртис.

Всички се смеем.

Всички, с изключение на Хедър:

— Нали казахме, че първо ще ги прочетем всичките и после ще отгатваме.

Опитва се да командва Къртис! Късмет в това начинание.

— И аз не съм го писала — казвам аз.

Момчетата пак се смеят. Хедър ме поглежда гневно.

Дейл вдига ръка:

— Не гледайте към мен.

Още смях.

Сигурно някое от момчетата го е написал на шега. Вероятно Къртис.

Хедър вече отваря следващия плик. Нетърпението ѝ ме кара да се замисля. Имало ли е нещо между нея и Брент? Дори и да е имало, едва ли ще иска да се разчува. Тя и Дейл станаха двойка доста рано през онази зима.

Хедър си прочиства гърлото: Спах с Брент. Гласът ѝ става писклив.

Още смях, смеем се още по-шумно аз, Брент и Къртис. Дейл не се смее.

Къртис пляска Брент по рамото:

— Не се изненадвам, че не успя да стигнеш до олимпиадата. Редовно не си си доспивал.

Приятно е да видиш Къртис развеселен. Неговата кутия на Пандора постига желания ефект. Сгрява ни — независимо дали от смях, или от смущение — въпреки мразовитата температура в залата. Доставя ми удоволствие да гледам как Хедър се гърчи. Ако съдя по израза на Дейл, дори някога да е имало нещо между Брент и жена му, то за него е новост.

Брент и Хедър се споглеждат. Повдигането на веждата на Брент сякаш казва: Каква игра играеш? Брент смята, че Хедър го е написала! Хедър отвръща с леко поклащане на глава. Какво означава това? Не сега? Или че не го е написала тя?

Мозъкът ми засича. Ако Брент мисли, че Хедър е написала едното от двете, значи ли това, че всъщност е спала с него?

Проточвам врат, за да видя почерка. Не че ще го разпозная — не сме писали много онази зима — но бележката в ръката на Хедър с написана с отчетливи печатни букви, както пишеш, когато не искаш да разпознаят почерка ти. Това е шега, не може да не е шега. Подготвена от Къртис и Брент, за да раздвижат нещата. Къртис и Дейл винаги са имали търкания помежду си. Но от друга страна, изненадата на Брент също изглеждаше истинска.

Можех и аз да се обадя, да кажа, че не съм написала никоя от бележките, но решавам да изчакам и да видя какво пише в следващата.

Хедър отваря третия плик. Поглежда към листчето и си поема дъх: Спах със Саския.

Този път никой не се смее. Това вече минава границата.

Въпреки различията ни, не мога да си представя защо някой би написал подобно нещо. Доколкото знам, само един от присъстващите е спал със Саския и не предполагах, че е известно на когото и да било от останалите. Внимавам да не погледна към Брент или към Къртис.

Хедър се взира в мъжа си, очевидно се пита дали той го е написал. Ако приема, че Къртис и Брент са написали първите две, това трябва да го е написал Дейл. Но защо, по дяволите, ще го прави?

Хедър бърка за следващия плик. Сигурно мисли, че по-зле от това не може да стане.

Изглежда, може, защото примигва и вдига шокирано очи: Знам къде е Саския.

Къртис дръпва листчето от ръцете ѝ и го разглежда с каменно лице:

— Това някаква шега ли е?

Никой не му отговаря.

— Всъщност някой от вас написал ли е което и да е от тези листчета?

Погледът му обхожда стаята. Всички въртим глави.

Тревога плъзва по тялото ми. Поглеждам към прозореца, към тоталния непрогледен мрак, и си давам сметка колко сме изолирани тук. Само ние петимата. На километри наоколо няма жива душа. Трябва да знам дали Къртис ни е поканил. Защото, ако не е той…

Поглеждам към вратата, мислейки за дългия тъмен коридор зад нея. Има ли някого там?

Брент прекъсва мълчанието:

— Да видим последното.

Хедър отваря плика и пребледнява. Листчето се изплъзва от пръстите ѝ и пада на пода.

Вдигам го. Там пише: Аз убих Саския.

4

Десет години по-рано

Момичето излита високо над халфпайпа, сламенорусата коса се развява изпод шлема ѝ. Много е добра. На последния отскок прави едно и половина завъртане, или 540°[3] — и внезапно спира пред мен, изпръсквайки ме със сняг.

Знам коя е. Саския Спаркс. Би ме миналата година в Британския шампионат по сноуборд, заемайки третото място, аз останах четвърта.

Тази година обаче ще я бия.

Дългата ми руса коса, малко по-тъмна от нейната, е доста отличителна и ако аз я разпознавам, сигурно и тя ме разпознава. И така да е, не го показва. Просто освобождава задната част на обувката си от автомата и се пуска надолу към влека.

Захвърлям раницата си и се втурвам след нея. Чувала съм разни неща за нея. Наричат я Ледената девица.

Картата за влека е в джоба ми. Накланям се към скенера, чакам да бипне, после се избутвам през въртележката.

Този лифт е доста стар — очукани влекачи с пластмасово копче накрая, които се клатят върху провисналия кабел. Сграбчвам най-близкия влекач, мушкам го между бедрата си и докато ме издърпва нагоре по пистата, наблюдавам екшъна наоколо.

Благодарение на суровия терен от назъбени скали, тесни клисури и твърде стръмни за средния отпускар писти, Лю Роше се е превърнал в култово място за опитните скиори и сноубордисти.

Курортът има и друго привлекателно съоръжение, ето го пред очите ми: Лю Роше халфпайп. Това е еквивалентът на рампата в скейтборда. Дългият бял улей се е проточил нагоре покрай пистата. Построен с олимпийски размери — дълъг е сто и петдесет метра, а стените са по шест метра и от двете страни — халфпайпът изглежда в доста добро състояние.

Сноубордистите го кръстосват във всички посоки, пускайки се по ледените стени и извършвайки всякакви безумни трикове. Под каските, шапките и очилата е трудно да се каже кой, кой е, но тук явно има някои големи имена, които загряват за утрешния открит шампионат Лю Роше Оупън.

Трябваше да дойда по-рано. Откриха сезона преди две седмици, на 5 декември, но още бях на работа. Трябваше да спестя достатъчно пари, за да ми стигнат за цялата зима и да мога да се съсредоточа върху тренировките. Никога няма да вляза в топ три, ако се трепя в бара по цели нощи без сън и почивка. Както и да е. Сега ще наваксам.

Саския вече е на върха. Дали е дошла за сезона, или само за Лю Роше Оупън? Спуска се и прави още едно завъртане и половина. Направо залепва при приземяването.

Когато за пръв път видях халфпайп, наклонът на почти вертикалните страни направо ме ужаси. Това обаче е илюзия. Вертикалът ти е приятел. Ако се приземиш чисто, е толкова гладък, че не го усещаш. Но ледът е твърд като бетон, така че ако сгафиш, може да стане лошо.

Докато закопчавам автоматите, усещам страх под лъжичката. Дланите ми в кожените ръкавици са влажни. По-нервна съм от обикновено, защото бордът ми е нов — „Маджик Пайпмастър“ 157, от първия ми спонсор.

Обикновено първия ден го карам леко, за да придобия усещане за пайпа, но Саския е момичето, което трябва да бия, затова още днес ще опитам завъртане и половина на последното спускане. Пускам се странично по стената, докато набера необходимата скорост, тогава политам надолу. Надолу, през дъното на пайпа, после нагоре по отсрещната стена и излитам във въздуха.

Едната ми ръка намира ръба на борда и го сграбчва здраво. Задно въздушно течение. Понасям се над леда, умът ми е ясен и празен, нищо не виждам, нищо не чувам. Само усещам. Безценни мигове на безтегловност на върха на арката, окачена във въздуха от гравитацията. Точно за този момент работя на три места, шест месеца в годината и се претрепвам във фитнеса.

Политайки обратно към земята, се приземявам възбудена и жадна за още. Нагоре и надолу по стената, като махало. На последното спускане ускорявам силно и правя завъртане и половина едва-едва. Докато откопчавам автоматите, пръстите ми треперят. Обичам този борд. Няма никога да се разделя с него — ще си го закача на стената, за да го показвам на внуците си.

Саския се катери нагоре, защото на лифта има опашка, затичвам се след нея. Блясъкът на снега е ослепителен, белотата на алпийската зима е толкова различна от сивата зима в града. Очите ми още не могат да свикнат.

При следващото качване на последните два отскока тя прави две големи завъртания и половина. Страхът пак заиграва под лъжичката ми. Винаги съм си представяла, че щом си намеря спонсори, ще мога да се отпусна и да се наслаждавам на удоволствието. Колко съм сбъркала. Сега, когато трябва да поддържам имиджа си, напрежението е десет пъти по-голямо. Не мога да си позволя да разочаровам спонсорите.

Докато закопчавам автоматите, мислено си представям завъртанията. Трябва много да се засиля на първото, за да набера достатъчно височина за второто. Хайде надолу.

Мамка му. Току-що се забих с лице в снега, точно в краката на хората, които ядат сандвичите си в ниското. Изплювам снега, избърсвам очилата и пак се заточвам нагоре. Колената ми пулсират, дори не ми пука дали Саския ме е видяла.

Трябва да успея да го направя. Класиране в тройката е равно на разликата между полупрофесионалист и истински професионалист, а истински професионалист означава, че можеш да тренираш целогодишно. За разлика от Саския, не съм от богато семейство, но повече от всичко, което някога съм искала в живота си, искам да стана професионалистка.

Опитвам отново. Отново се размазвам. Дясната ми ръка поема удара и болката пронизва рамото ми. Докато си събирам частите, мисля, че виждам как Саския се подсмива. Правя още четири опита и накрая все пак успявам. Ще се пръсна, ако Саския вземе да извърти 720°. Две пълни завъртания високо над леда.

Слънцето над халфпайпа прежуря. Всеки път, щом направя някой трик, Саския вдига летвата. Напъвам се толкова, колкото мога да се престраша. Ако преди утрешния шампионат си счупя нещо, спукана ми е работата.

Към средата на деня бутилката ми с вода отново е празна. Вече ходих веднъж до междинната станция да я напълня. Оставям борда си на дъното на пайпа, заедно с останалите разноцветни бордове, и се затичвам през платото.

На връщане подминавам семейство скиори — мама, татко и малко момче — които оживено се разправят на ръба на пропастта. Поглеждам надолу и разбирам защо. Малка синя ръкавичка лежи на снега.

Поглеждам към семейството. На гърдите на мъжа е привързано малко бебе, скрито от природните стихии. Подават се само розовите му бузки. И една малка гола ръчичка. Сигурно си е изпуснало ръкавичката от седалковия лифт, който се клатушка над скалата. Лю Роше не е точно семеен курорт, това е първото семейство, което срещам тук. Сигурно са местни.

Оглеждам скалата от двете страни. Много пъти съм скачала и от по-високо. Ако не е по-дълбоко от седем метра, дори не е пропаст, според списание While Lines. Но ще ми изяде от времето за тренировки. Поглеждам през рамо към халфпайпа, където Саския продължава да набира преднина. После към бебето и бедната му гола ръчичка. Преди да осъзная, какво правя, напъхвам бутилката в спортния сутиен и се затичвам към ръба. Докато скачам, ръцете на жената политат към устата ѝ.

Още във въздуха осъзнавам, че в такива пропасти съм скачала само със сноуборд. Това много ще боли…

Летя във въздуха, под мен сняг и скали. Обувката ми докосва земята, подвивам рамо и се изтърколвам, спирам, закопана в снега. Вдигам очилата си и виждам изумените лица на семейството да надничат към мен. Къде е тази ръкавичка?

Докато се мъча да се изправя, се сгърчвам от болка в коляното. Стара травма, обажда се понякога, особено след днешните падания. Вдигам ръкавичката и родителите ръкопляскат. С всички сили я мятам нагоре. Мъжът я сграбчва, изкрещява благодарностите си и семейството изчезва от хоризонта. Сега трябва да измисля как да се добера до горе.

След дълъг обход през дълбокия сняг най-после стигам до пайпа, потна и задъхана. И всичко това заради проклетата ръкавичка.

Термогорнището ми е залепнало по тялото ми и вече съм изпила половината вода, но поне сноубордът ми е там, където го оставих. Саския седи наблизо, обърнала лице към слънцето. Продължава да се прави, че не ме познава, но щом взимам борда, тя грабва своя и хуква пред мен към влека. Забързвам се след нея, като се опитвам да си събера мислите.

Докато се изкачваме, една фигура със зелено яке прави огромен флип[4]. Да му се не види — това е момиче! Обикновено може да разпознаеш жените състезателки по начина, по който се спускат — по-бавно, по-предпазливо — но тази се спуска като мъж, напълно отдадена на движението. Как да се състезавам с това? Надявам се, че не е британка.

Стягам се. Засега единственото нещо, за което трябва да се тревожа, е Саския. Тя се спуска, докато закопчавам автоматите. Току-що изпълни последователно две пълни завъртания. Не мисля, че мога да го направя.

Давай! Спонсорът ще те зареже, ако знае какво си шубе!

Поемам си дълбоко дъх и плонжирам, но бордът ми е бавен и неконтролируем, и нищо не се получава. Единственото, което успявам да направя при последния отскок, е едно пълно завъртане. Едно разколебано 360.

Ядосана, се засилвам надолу, закачам ръба на борда в леда, падам в скута на някакъв нещастник и го събарям в снега.

Прекрасно. Току-що покосих Къртис Спарк, троен шампион на халфпайп на Британия и по-голям брат на Саския:

— Много съжалявам!

Той ми помага да се изправя:

— Няма нищо. Добре ли си?

— Да, а ти? Доста яко те блъснах.

Той изглежда развеселен:

— Ще оцелея.

Влюбена съм в този човек от години. И не само защото е невероятно готин и суперталантлив. Когато миналата година го попитаха защо не е минал квалификациите за олимпиадата, той погледна журналиста право в очите и каза: „Защото не съм достатъчно добър“. Дори не спомена, че малко преди квалификациите е претърпял тежка операция. Не се оправда. Сам си е най-суровият критик. Затова го харесвам.

Повдигам очилата, за да видя какво е състоянието на борда ми.

— Хей, видях те миналата година на Британското.

— Така ли? Аз също те видях — казвам аз.

Развълнувана от начина, по който ме гледа, проверявам борда.

— Автоматите ми пак са се разхлабили, имаш ли отвертка?

— Дай да видя.

Къртис кляка край бедрото ми и хваща автомата с големите си ръце. Косата му е по-тъмноруса от на сестра му и съвсем къса. Заради очилата кожата покрай очите му е златиста и бледа.

— Хей, Сас! — извиква той.

Ето я и нея, наблюдава ни.

— Какво направи с отвертката ми? — провиква се той.

Тя се спуска при нас с голяма отвертка с лилава, пластмасова дръжка в ръка.

Взимам отвертката:

— Благодаря.

Повдига неоново розовите си очила върху каската, но не казва нищо. Има най-невероятните очи. Виждала съм ги на снимка, но на живо са още по-сини, дори по-сини от на брат ѝ.

Затягам автомата с всичка сила, защото не искам пак да се разхлаби. Преди малко трябваше да искам отвертка от едно момче.

— Искаш ли аз да го затегна? — пита Къртис.

— Нали не ти изглеждам слаба в ръцете? — изстрелвам аз, преди да успея да се спра. Невъзпитано, но нямаше да съм тук горе, ако не можех да затегна собствения си автомат.

Прикривайки усмивката си, той ме оглежда от горе до долу.

— Не виждам да имаш какъвто и да било проблем.

Бузите ми пламват. Връщам му отвертката. И забелязвам, че грейката му е разпрана:

— Боже мой, скъсала съм ти грейката.

Усмивката му се разширява:

— Не се притеснявай. Не я плащам аз. Може пак да паднеш върху мен.

Май е абсолютен сваляч. И то пред сестра си.

— Странно — казвам аз, — днес за втори път се разхлабва. — Кара ме да дърдоря глупости.

Усмивката му се стопява.

— Наистина ли? — той се обръща към сестра си.

Защо я гледа така?

Саския приглажда косата върху раменете си:

— Сигурно е от топлото време. Може би дупките са се разширили или нещо такова.

— Сестра ми цял ден се надпреварва с теб — казва Къртис, като продължава да я гледа. — Изпълнява трикове, които не знаех, че владее.

Лицето на Саския помръква. Може да не съм чак толкова по-слаба от нея, колкото си мисля.

Тя протяга ръка.

— Здрасти, аз съм Саския.

— Аз съм Мила.

Тя оголва зъби в усмивка.

— Знам. Ще дойдеш ли тази вечер? В „Глоу“ бар има предсъстезателно парти.

Колебая се:

— Обикновено не излизам преди състезание.

Саския отмята глава:

— Защо, да не би да те е страх?

Проклинам се наум:

— Не ме е страх, ще дойда.

5

В настоящето

В ледената зала си подаваме един на друг листчетата с „тайните“. Всички са написани с едни и същи печатни букви.

— Какво става тук? — Гласът на Къртис е заплашително тих.

Лицата на всички изразяват недоумение. Дейл разпуска и свива юмруци. Брент души гърлото на бирената бутилка. Очите на Хедър се стрелкат наляво и надясно.

Който и да се крие зад тази игра, вече не мисля, че е Къртис. Едва ли някой може да изимитира такъв бурен гняв, а и той не би казал нещо такова за сестра си.

Къртис грабва кутията и яростно я разтърсва. Очевидно му се иска да направи същото и с нас. Да ни раздруса толкова силно, че да получи някакъв отговор.

В кутията нещо тропа. Къртис пъха ръка в отвора на дъното. Почуква.

— Има двойно дъно. — Той я обръща наопаки и наднича в дългия, тесен процеп под капака. — Пликове ни са още вътре.

Потресна тишина. Всички се втурваме да видим.

Грабвам кутията от ръцете на Къртис. По средата е разделена с дървена преграда. В горната част едва се виждат нашите пликове, а долната вече е празна. Кутията не е напускала стаята. Може ли някой от нас да е сложил фалшивите листчета, без останалите да забележат, или е подготвено предварително?

— Дай да я разгледам — казва Брент.

Подавам му кутията. Той скача с всичка сила върху нея и тя се разпада на парчета.

— Какъв е смисълът? — измърморва Къртис.

Прав е. Обзалагам се, че тайните, които написахме, нямат нищо общо с онези, които прочете Хедър.

Тя грабва един от пликовете на пода и го отваря: Припадам, щом видя кръв.

Никой не я слуша.

Очите на Къртис пламват.

— Някой е нагласил всичко това. Кой?

Той отправя леден поглед към всеки от нас, оглежда ни един по един. Ние примигваме в отговор.

Още се боря с първоначалното си убеждение, че той ме е поканил тук. Отчасти от гордост. Бях поласкана — мислех, че е вложил някакъв смисъл. Но ако Къртис не е организирал събирането, кой тогава?

Брент се изправя.

— Майната му. Имам нужда от истинско питие. — Вратата се тряска зад него.

По лицето на Хедър са избили малки червени петна. Ще говоря с нея по-късно, ще я питам за Брент, защото трябва да знам. Ако е спала с него, дали е било преди, или след като тръгнаха с Дейл? И дали е било преди, или след като Брент започна да спи с мен?

Дейл я отвежда към прозореца, стоят там изправени и тихо разговарят. Дали я пита за Брент? Сигурно.

Хедър не ми прилича на човек, който да дирижира цялото това нещо. Първите три тайни определено целяха да я изложат. Или е направено нарочно, за да ми внуши точно това? По-рано, когато ми каза, че е изтрила своя имейл, усетих, че ме лъже.

Отпивам от бирата, но и на мен ми се иска нещо по-силно — и подскачам. Къртис е точно зад мен. Този човек се движи като котка, когато поиска.

— Мила, това има ли нещо общо с теб?

— Не — казвам аз, — разбира се, че не.

Не мисля, че се убеди.

— Кажи ми за поканата си — казвам аз. — Кога я получи?

— Преди около две седмици.

— И аз.

Беше доста кратко предизвестие, но зарязах всичко. Защото мислех, че е от него. Макар че през тези десет години не бяхме разговаряли нито веднъж, не можех да пропусна възможността да го видя отново.

— На телефона ли я получи, или с имейл? — питам го аз.

— Имейл.

— От какъв адрес беше изпратен? — Трябваше да го проверя по-рано, когато с Брент ми показаха техните.

Къртис поглежда през стаята към Дейл и Хедър.

— М. Андерсън, или нещо подобно, Gmail акаунт.

— Аз нямам Gmail акаунт. Моята покана беше от К. Спаркс. Също от Gmail.

Толкова време ми отне да съчиня отговора си. Да споменавам ли Саския? Да поднеса ли съболезнования? Дори се замислих дали да не му се обадя. На поканата нямаше номер, но на неговия уебсайт имаше няколко. Накрая не можах да се престраша. Неудобните разговори са по-лесни очи в очи.

Чудесна идея!, написах накрая. Ще бъда там. Радвам се да получа вест от теб. Иначе как я караш?

Отговорът му пристигна веднага: Радвам се, че ще можеш да дойдеш. Доскоро.

Бях разочарована, но го отдадох на това, че е много зает. И че е мъж. Кой мъж ще напише повече от необходимото.

Пресушавам бирата си. За разлика от Брент, годините са се отразили добре на Къртис. Обръснат е гладко, трапчинката на брадата е добре изразена и вероятно наскоро е пътувал някъде, защото има лек тен. Тъмнорусата коса е малко по-дълга от обичайното, но му отива. Тъмносиньото сако с бели кантове по ръкава е от собствената му марка „Спаркс“. Снимките в социалните мрежи показват, че напоследък цялото му семейство се облича с дрехи на марката.

Или по-точно това, което е останало от семейството му.

— Поддържала ли си връзка с някого от тях? — пита Къртис.

— Не — казвам аз.

— Дори и с Брент?

Дали пита само от любопитство, или е нещо повече?

— Не.

Искам да го попитам толкова много неща. Колко време прекарва на снега. Къде живее. Дали се среща с някого. Търся следи от предишната топлина в лицето му или поне знак, че не ме мрази.

Но Къртис е напълно делови.

— А с някой друг от онази зима?

— Не. — След като всичко свърши, скочих в колата и заминах, оставяйки бурята зад гърба си. Изтрих ги от моя фейсбук. От телефона. От живота си. Сега ми е неудобно, но исках да изтрия цялата тази страница от паметта си. Имам доста видимо присъствие онлайн. Личен инструктор съм, имам блог и уебсайт. Дори да ме е проверявал, не се издава. — Сигурно и ти си така.

— Да.

По всичко изглежда, че Къртис е не по-малко талантлив в бизнеса, отколкото в сноуборда, защото „Спаркс Сноуборд“, фирмата за спортни дрехи, която основа преди седем-осем години, наистина процъфтява. И ми харесва как използва успеха ѝ. Всяка зима организира лагери по сноуборд фристайл в Швейцария, където деца в неравностойно положение тренират заедно с обещаващи млади звезди. Участва също в кампании за климата, опитвайки се да запази ледниците, така че да могат да им се радват и бъдещите поколения.

В другия край на стаята Дейл повишава глас, но го снишава, щом вижда, че ги гледаме. Хедър клати глава, но по езика на тялото ѝ личи, че се е приготвила да се отбранява. Не ми харесва агресивната му стойка. Ще отида при тях, ако посмее да си повдигне дори пръста.

Брент се връща с бутилка „Джак Даниелс“ и няколко чаши.

Взимам една. Добра идея. Може и да ме стопли.

Брент ми налива, ръцете му треперят, докато го прави. Отпивам и трепвам. Леле, колко е силно.

Дейл и Хедър продължават да се карат. Гласът му е като гневен ропот, нейният е умолителен.

— Къртис, искаш ли едно? — казва Брент.

— Не, благодаря. С какво се занимаваш напоследък? — пита Къртис.

Брент си налива пълна чаша и я обръща наведнъж.

— Редя тухли.

Не знам какво съм очаквала, но съм изненадана.

— Семеен бизнес — казва Брент, очевидно забелязал изражението на лицата ни.

След като го каза, мога да разпозная следите от тежък физически труд по широките му рамене и грубите ръце. И леко приведения гръб.

Мисля за олимпийските му мечти и стомахът ми се свива.

За много атлети славата е преходна, особено в такъв опасен спорт като нашия. Когато си на върха, те слагат на пиедестал и те провъзгласяват за герой, но е достатъчна само една грешка. Да излетиш твърде бързо или твърде бавно, да закачиш следата, оставена от предишния състезател. Малка грешка в преценката. Или просто лош късмет. Залозите са толкова високи, че ако мислехме за тях, нямаше никога да скачаме, освен ако не искаме да умрем.

Всички се проваляме в някакъв момент, но падането на Брент сякаш е от по-високо. Беше златното момче на „Бъртън“, лицето на напитките „Смаш“. Години наред преглеждах ранглистата да открия името му, но той напълно изчезна от хоризонта, точно като мен. Предположих, че е получил сериозна травма, но сега се съмнявам. Дали причината да спре да се състезава няма нещо общо с мен? Ако е така, не мисля, че ще мога да го понеса.

Къртис се съвзема преди мен:

— И как е работата?

— Работа като работа. — Брент сякаш се защитава.

— Имаш ли уебсайт? — питам аз.

— Имам.

С Къртис се споглеждаме. Значи всеки би могъл да открие имейла на Брент.

Хедър бързо излиза от стаята, навела е глава. Дали да не я последвам?

Не. Изглежда разстроена, а точно в този момент нямам сили за сълзлива сцена в тоалетната. Никога не знам какво да кажа. Когато съм разстроена, го пазя в себе си. Това беше една от хубавите черти на Саския. Никога нямаше да ми устрои сълзлива сцена в тоалетната.

Веднъж видях Одет да плаче, но ако бях получила новината, която получи тя, и аз щях да плача.

И никога нямаше да спра.

Тя никога повече няма да може да ходи.

Обръщам остатъка от уискито. Няма да мисля за това. Ще говоря с Хедър, когато малко се успокои.

Дейл стои до прозореца с бутилка в ръка. Той хвърля поглед към Брент, след което му обръща гръб. Какво ли е казала Хедър?

— Вие двамата как дойдохте? — пита Къртис.

— Аз кацнах тази сутрин — казва Брент.

— През Гренобъл?

— Лион.

— Това обяснява защо не те видях — казва Къртис, — аз летях през Гренобъл.

Видях етикетите на авиолиниите върху раниците им.

— Аз карах дотук — казвам аз.

Къртис повдига вежди:

— Чак от Шефийлд?

— В памет на миналото. Имах достатъчно време да мисля.

Да мисля за теб, освен за всичко останало.

Хедър се втурва в залата:

— Момчета? — казва тя почти без дъх. — Телефоните ни са изчезнали.

6

Десет години по-рано

Саския е прехвърлила ръка през рамото ми, сякаш вече сме първи приятелки. Ухае на парфюм, замайващ и екзотичен; не е гримирана, с изключение на виолетовата очна линия, която прави очите ѝ още по-сини.

Шест момичета сме в едно сепаре в бар „Глоу“. Нямах представа какво да облека тази вечер. Саския ми прилича на момиче, което обича да се гласи за случая, но не ми пука, навън е минус десет. Затова намъквам едни тесни джинси и два пуловера и съм готова да изглеждам като глупачка, но момичетата на масата, повечето от които са французойки, също са с джинси и пуловери и всички сме все още със сноубордистките си якета. Мои хора са.

Мястото е претъпкано. Не си падам много по обстановката. Дойдох тук да тренирам, а не да се забавлявам. Винаги ми е било странно как някои посетители на ски курортите прекарват повече време в баровете, отколкото по пистите. Макар че бар „Глоу“ е единственият бар в селището.

Групата на сцената изпълнява калпав пънк рок.

Саския се надвиква с шума:

— Мила, за сезона ли си тук, или само за Британското?

— За сезона — казвам аз. — А ти?

— И аз.

Усещам нервни тръпки в стомаха. Цяла зима ще тренирам рамо до рамо с моята съперница. Мога да следя напредъка ѝ, но обратното също е вярно. Оглеждам тесните ѝ рамене и хълбоци. С пет-шест сантиметра е по-ниска от мен, но на халфпайпа височината не е предимство — по-ниският център на тежестта помага за равновесието. Що се отнася до силата обаче, аз съм с предимство. Ще ми се да видя какво прави във фитнеса. За да се спуска като днес, трябва да има невероятно силна долна част на тялото.

— Имаш ли спонсори? — пита тя.

— Имам.

Тя мълчи в очакване.

— Сноуборд „Маджик“. Дрехи „Бонфайър“. Очила „Електрик“. — Също и марка мюсли закуски, но няма да я споменавам, за да не се разсмее. Моят малък „Фиат Уно“ е натъпкан догоре с тези закуски и вече ми се повдига от тях, но поне няма да гладувам. Спонсорират ме само с продукти — изпращат ми разни неща. Тренировките сама си ги финансирам, доколкото мога, но това също няма да ѝ го казвам. — Преди две години имах друг спонсор за екипировката, но ме зарязаха, когато си разбих коляното.

— И на мен ми се случи — казва едно от момичетата.

Досега всички говореха на френски, но когато седнах при тях, преминаха на английски.

— Трябва да си застраховаме краката — казва друго момиче, — също като футболистите.

— Знаете ли, че Марая Кери е застраховала краката си за един милиард? — казва Саския.

— Пък Дженифър Лопес си е застраховала задника — добавя някой.

— Кога ли ще им се случи да паднат? — питам аз. — Ще ми се и аз да можех да си застраховам задника.

Всичките започваме да обсъждаме коя част на телата си бихме застраховали.

Сервитьорката донася още една табла с шотове. Подава една чашка на Саския, а тя я подава на мен. Нямах намерение да пия тази вечер, но е трудно да откажа. Всичките тези момичета ще се състезават утре в Лю Роше Оупън, но пият. Саския черпи. Чакам ги да обърнат чашките, обръщам и моята. Викаме в един глас „Наздраве“, привличайки учудените погледи на момичетата от съседното сепаре, които са германки или може би швейцарки, и вероятно също ще се състезават утре, защото никоя от тях не пие.

Две момчета се залепят на нашата маса, единият тъмнокож, другият с руси раста плитчици. Познавам ги отнякъде.

— Кой е това? — пита тъмнокожият, гледайки към мен.

Лондонски акцент.

— Разкарай се — казва Саския.

Двамата се отдалечават към бара. Чакай, това са Брент Бакши и Дейл Хан. А Саския просто ги разкара!

След тях се появява Къртис. Хвърля ми ослепителна усмивка, кимва на сестра си, намръщва се при вида на чашките и се отправя към масата на момчетата — разпознавам още лица от DVD-то за сноубордисти — и им стиска ръцете. В света на сноуборда Къртис и Саския са кралски особи. Родителите им, Пам Бърнийдж и Ант Спаркс, са пионери в този спорт, и както изглежда, те познават всички тук.

До мен седи Одет Голин, бронзова медалистка в Х-игрите. Тя е момичето със зеленото яке. Късата ѝ кестенява коса се извива изпод шапката „Росиньол“. Опитвам се да прикрия смущението си, но всъщност тя се държи много мило. Разбирам, че и тя е тук за целия сезон, другите момичета са само за състезанието.

Навеждам се към нея.

— Момчетата плашат ли се от теб? Искам да кажа, толкова си добра, сигурно се плашат?

Одет махва с ръка:

— Пфу.

Ще ми се групата да спре да вдига такъв шум. Ще прегракна от викане:

— Миналата година ходех с един швейцарски сноубордист, който ме заряза, защото го бих на канадска борба.

Момичетата се разсмиват.

— Пред всичките му приятели — добавям аз.

Одет ми дава пет. Май водката си казва думата. Обикновено никога не се отпускам така, още по-малко пред хора, с които току-що съм се запознала, но е приятно да го споделя. Чак сега си давам сметка колко съм била наранена. Стефан беше професионален състезател по сноуборд крос и никога не ме изчакваше на пистата, но аз обичах да карам с него, защото трябваше да се напъна докрай, за да не го изпусна от погледа си.

— Трябваше да го пратиш във фитнеса — казва момичето отсреща.

— Или да му наемеш личен треньор! — добавя друго.

— Или да го натъпчеш със стероиди!

Идеите стават все по-нелепи. Това е съвсем ново усещане за мен, да съм част от група с такива готини момичета. У дома срещите ми с приятелки са истинско мъчение. Обичат да говорят единствено за мода или за знаменитости. Много по-добре се чувствам сред приятелите ръгбисти на брат ми и техните грубовати шеги.

Донасят още водка. Колко станаха? Вече не ги броя. Рядко пия — нямам време от работа и тренировки — и никога преди състезание, но другите момичета продължават да пият, някои дори комбинират с бира, така че обръщам чашката и я тропвам на масата.

Германките в съседното сепаре ни обсъждат и мисля, че Саския цели точно това. Нещо като демонстрация: вижте ни, че сме достатъчно яки, да пием тази вечер и да ви бием утре. Което може и да е вярно, ако си Одет Голин, но далеч не е вярно за мен. Но не бива да излагам групата.

Къртис се приближава и казва нещо в ухото на Саския. Не мога да чуя от музиката, но мисля, че ѝ казва да спре да пие. Тя махва с ръка, не иска да слуша, и Къртис се връща навъсен на масата си.

— Боже, колко е досаден — казва тя.

— И моят брат е супердосаден — казвам аз. — Колко по-голям е от тебе?

— Две години.

— Точно колкото брат ми.

— Аз пък имам двама по-големи братя — казва Одет.

— Клетата — казва Саския и всички се смеем.

— Карат ли сноуборд? — питам аз.

— Не, ски състезатели са — казва Одет. — И аз бях скиорка. Смених ските със сноуборда, когато бях на четиринайсет.

— Тук ли са, в Лю Роше? — питам аз.

— Не, ще изкарат зимата в Тинс. Била ли си там?

Започва дълъг разговор за това, кой къде се е пързалял.

Когато Саския отново се отправя към бара, виждам, че с Къртис имат сериозна разправия. Джейк не би се осмелил да ми казва какво да правя. Това го изяснихме още преди години.

Саския се връща с още чаши. Докато ги обръщаме, групата започва да свири парчето на „Килърс“ „Някой ми каза“.

Саския скача:

— Обожавам тази песен.

Останалите я следваме на дансинга и изведнъж целият бар е на крака, всички танцуват и телата се блъскат в тясното пространство. Леко се клатушкам. От години не съм се напивала така. Преди да си легна, трябва да изпия тонове вода.

Леко замаяна, се запътвам към тоалетната. Докато се препъвам образно към масата, една ръка ме подхваща под мишницата. Къртис.

Псувам наум. Краката ми вече притреперваха, сега и гласът ми притреперва:

— Благодаря.

Очите му блесват:

— Както ти казах по-рано, можеш да паднеш върху мен, когато поискаш.

Напъвам се да не се изчервя и кимам към бутилката „Евиан“ в ръката му.

— Сигурно тук си единственият, който не пие.

— Не пия, когато тренирам. Обърква ми времето за възстановяване.

Поглеждам към нашата маса. Пристигнала е още една табла с водка. Ужас.

Къртис проследява погледа ми.

— Мисля, че вече ти стига.

— Моля? — казвам аз. — Ако имах нужда от съвет, щях да го поискам.

За какъв се мисли? Да казва на малката си сестричка колко да пие, си е негова работа, но мен дори не ме познава. Заклащам се към бара. Не мога да оставя Саския цяла вечер да ми плаща пиенето. Очевидно може да си го позволи, но не желая да се възползвам. Трябва да платя поне за едно завъртане.

Само че не знам точно каква водка сме пили досега, а Саския ми прилича на човек, който знае какво харесва.

— Пак от същото ли? — пита барманката още преди да си отворя устата.

— Да — казвам с облекчение.

Дейл и Брент седят малко по-нататък на бара. Докато приготвя моята поръчка, барманката си приказва с тях. Облечена е с къса черна рокличка и ботушки с остри токчета и двамата оглеждат краката ѝ. Тя е дребничка и много хубава — дълга, тъмна коса, силен грим. Чувам силния ѝ нюкасълски акцент, по-силен е от моя, и веднага я харесвам. Севернячка като мен.

Дейл казва нещо, което я кара да завърти очи. Тя му отвръща и той навежда глава, все едно се е засрамил. Брент се смее и го потупва по гърба.

Барманката ми носи поръчката. Мъчно ми е за нея, да я свалят всякакви типове, вечер след вечер, особено с такава фрапантна външност като Дейл, с неговите руси плитчици и многобройни обеци. Сигурно ѝ е дошло до гуша.

Обаче докато подрежда шотовете върху таблата, виждам, че тайно се усмихва, и разбирам, че съм сгрешила. Тя се закача с тях. И знае точно как да го прави.

— Готово — казва ми тя, — десет евро.

Колебая се. Питиетата по ски курортите струват цяло състояние и очаквах да е поне петдесет. Сигурно е сбъркала, Брент и Дейл са я разсеяли, но ако си замълча, ще ѝ удържат от заплатата.

— Не може да е толкова.

Раздразнение преминава през лицето ѝ.

— Не може, ама е.

Окей. Поне опитах. Подавам ѝ банкнота от десет евро.

Докато я прибира в касата, хвърля поглед към момчетата и отмята косата си по начин, който казва Не проявявам интерес.

Гледам, силно впечатлена, как Дейл се навежда през бара, навил ръкавите си, за да покаже обилно татуираните си ръце, и я извиква. Тя пак се усмихва на себе си и се прави, че не чува.

Никога не съм си играла така с мъжете. Даже не знам как се прави.

С червения си лакиран нокът тя посочва една от чашките и казва нещо, което не чувам.

— Моля?

— Това е водката.

Какво? В размътената ми глава се промъква ужасно подозрение. Саския не би направила това.

Нали?

7

В настоящето

Втурваме се по дългия, тъмен коридор. Кошът, в който оставихме телефоните, е празен.

— Кой ги е взел? — пита Къртис. Тонът му е заплашителен.

— Телефонът ми беше абсолютно нов — казва Хедър почти през сълзи. — И всичките ми бизнес контакти са там.

— Успокой се — казва Дейл, — ще го намерим.

Всички сме еднакво шокирани.

Оглеждам коридора и в двете посоки. Или някой от тях четиримата ги е взел, или в сградата има друг човек? Не мога да мисля трезво. Всичко това е напълно необяснимо. Вече усещам ефекта на уискито. На тези височини алкохолът те хваща бързо, а и не съм яла от часове.

— Може да установим, кой не е взел телефоните — казвам аз. — Кой от нас не е излизал от залата? Аз бях в тоалетната, преди да започнем играта.

— Забеляза ли дали телефоните са там? — пита Къртис.

Напрягам си мозъка:

— Не мога да си спомня.

— Отидох да донеса пиене — казва Дейл, — и аз не съм обърнал внимание. — Поглежда към Къртис. — Ти защо излезе?

— Да се обадя по телефона — казва Къртис, — и до тоалетната.

— На кого се обади? — питам го аз.

Къртис повдига вежди сякаш да каже, че не е моя работа.

— Е? — настоява Дейл.

— Какво общо има с това? — казва Къртис.

— Може и да има — казва Дейл.

Къртис ми хвърля гневен поглед:

— На майка ми.

— И аз излизах два пъти — казва Брент.

— А Хедър излезе току-що — казвам аз. — По дяволите, всеки от нас е могъл да ги вземе.

— Какво правим тогава? — пита Къртис.

— Предполагам, че са скрити някъде — казвам аз.

Всички очи се обръщат към чантата на Хедър. Само тя взе чантата със себе си.

На трийсет и три съм и още не притежавам дамска чанта. Веднъж си купих една за сватбата на приятелката ми Кейт. Да не си ми се появила с раница, Мила, беше надраскала отдолу на поканата. Чантата беше бледозелена, в тон с шаферската ми рокля, и се чувствах нелепо, като малко момиченце, което се прави на дама. Веднага след сватбата я оставих в един благотворителен магазин.

Чантата на Хедър е кафява и по големия златен медальон, който виси на ципа, предполагам, че е дизайнерска. Когато осъзнава накъде гледаме всички, тя се изчервява и изпразва съдържанието ѝ на пода. Малко сребърно портмоне, влажни кърпички, тампони и смехотворно количество гримове. Телефони няма. Тя ни поглежда предизвикателно:

— Доволни ли сте? — казва и напъхва всичко обратно в чантата.

— Тогава ги е взел някой друг — казва Къртис.

Очите на Хедър се разширяват:

— Кой?

— Ти ми кажи — казва Къртис.

Дейл прегръща Хедър през рамо и тя се обляга на него. Пак са обединени, поне засега.

— Трябва да претърсим това място — продължава Къртис, — за да намерим телефоните или този, който ги е взел.

— Окей — Брент допива остатъка от уискито си и се насочва към вратата.

Тръгвам след него.

— Чакайте! — извиква Хедър. — Не знаем кой се крие там.

— Правилно — казва Къртис, — мисля, че момичетата не бива да обикалят сами.

Дейл стиска ръката на Хедър:

— Ще остана с Хедър.

— Аз ще бъда с Мила — казва Къртис.

— Аз ще бъда с Мила — казва Брент.

Сигурно трябва да съм им благодарна за загрижеността, но не съм. Бясна съм. Не мога да понасям идеята, че само защото съм жена, съм някаква слабачка, която има нужда от защита. Сега съм толкова силна, колкото бях и тогава — даже ръцете ми са по-силни, макар че краката ми са по-слаби — и ако някой се опита да ме нападне, ще срещне сериозна съпротива.

Отварям уста да го кажа. Но виждам напрежението в челюстите на Къртис. Също и на Брент. А те не се плашат лесно. Представям си дългите пусти коридори. По-добре да бъда предпазлива.

— Защо и двамата не останете с мен?

Къртис кима:

— Да се срещнем тук след колко? Двайсет минути?

Дейл проверява часовника си:

— Окей.

— Вие тръгнете натам — казва му Къртис и сочи наляво. — Ние ще тръгнем насам. Вие огледайте долния етаж, ние ще огледаме този.

— Ти ли командваш? — пита Дейл.

Къртис не му отговаря. Всъщност винаги той е бил босът — макар че обикновено не го слушам.

Дейл дръпва Хедър за ръката и тръгват по коридора.

— Проверете ски гардеробите — извиква Къртис след тях, — и се оглеждайте за стационарен кабел.

Ние тръгваме в обратната посока. Естествено, Къртис води. И преди малко, като обикаляхме, беше страшно, но сега е още по-зловещо. През ски сезона сградата е съвсем различна, кънти от дрънкането на щеки и от гласовете на зимните посетители. Тази вечер е твърде празно. Твърде тихо.

За какво са му притрябвали на някого нашите телефони? Не знам кое е по-плашещо — да ги е взел напълно непознат човек, или да ги е взел някой от тези момчета, които си мисля, че познавам. Или поне — познавах някога.

Първата врата вдясно са тоалетните.

— Да проверя ли дамската? — казвам аз.

Къртис бута вратата:

— Заедно ще я проверим.

Има четири кабинки. Всичките са затворени. Надничам под вратите. Ако видя чифт крака…

Тряс. Сърцето ми подскача, но това е Къртис, който рита вратите една след друга. Няма никого. Разбира се, че няма. Брент рови в коша за хартиени кърпи.

По същия начин проверяваме мъжките тоалетни. Усещам леден повей покрай врата и забелязвам, че малкият прозорец е леко открехнат. Повдигам се на пръсти и надничам. Представям си как някаква ръка пуска телефоните ни, един по един, през отвора в тъмнината. Ако е така, телефоните ни са загубени завинаги, защото тази част на сградата гледа към скалите. Но защо някой би го направил?

— Преди малко беше ли отворен? — питам Къртис.

Той псува и затваря прозореца с трясък.

— Не забелязах.

— И аз — казва Брент.

Съседната врата е килерът на чистачите и вони на белина. Ровим се из камарата хартиени кърпи и пликчета със сапун за автоматите. И купища тоалетна хартия. Проверявам всяко руло.

По-скоро бих умряла, отколкото да си го призная, но се радвам, че тези двамата са с мен. Особено Брент, защото Къртис ми влияе по особен начин и леко се разтрепервам, когато е наблизо.

Коридорът завива. Има врати и от двете страни, но всички са заключени. Напрягам се, когато минаваме покрай тях, очаквайки някой да изскочи.

— Какво мислиш, че има зад тях? — пита Брент, докато пробва последната.

— Може би офиси — казва Къртис, — или складови помещения.

Стигаме края на коридора.

— Тук няма нищо — казвам аз, докато се връщаме обратно. — Какво ли има отвън?

— Много е тъмно, за да видим каквото и да било — казва Къртис.

— Помниш ли какво имаше там — казвам аз, — май бяха два гаража за снегорини.

От най-големите. Машините, които обработват снега, са гигантски.

— Мисля, че бяха три — казва Къртис.

— В началото на влека имаше шатра — добавя Брент — и павилион.

— И място за почивка — казва Къртис, — с шезлонги. Трябва да има и барака или нещо подобно, където прибират шезлонгите.

Връщаме се в залата. Хедър и Дейл още ги няма. Долният стаж ми изглеждаше доста по-просторен от този.

Къртис затваря вратата зад нас и понижава глас.

— Мисля, че Дейл и Хедър стоят зад всичко това?

Зяпвам го, учудена:

— Защо?

— Нямам представа.

— Не мисля, че са те — казвам аз. — Хедър ми се стори доста изплашена.

— Или просто е добра актриса? — Къртис поглежда към Брент.

Брент повдига рамене:

— Не питай мен.

Къртис понечва да ритне вратата.

— Някой си играе с нас и това въобще не ми харесва.

Брент си налива още един голям „Джак Даниелс“. Интересно ми е как двамата се справят с напрежението. Брент се налива, Къртис става все по-бесен.

— Мила, искаш ли едно? — пита Брент.

И това е всичко, което ми се предлага, а с такава носталгия очаквах нашето събиране. Въздишам:

— Добре, налей ми.

Къртис докосва ръката ми:

— Мила.

Усещането за дежавю ме сварва неподготвена. Една нощ преди десет години Къртис ме помоли да спра да пия и трябваше да го послушам, но не го направих.

Точно както сега.

Подавам чашата си. Брент май е по-неспокоен, отколкото показва, защото ръката му трепва и разплисква уиски върху ръката ми. Облизвам лепкавото питие от пръстите си и обръщам чашата.

Мисля, че Къртис е забелязал трепването, защото се взира в Брент, сякаш иска да прецени на какво е способен.

Но Брент не е човекът, който му трябва.

8

Десет години по-рано

Влача се през платото, главата ми бучи, стомахът се бунтува. И се надявам да се добера до халфпайпа, преди пак да повърна.

Опънали са гигантски надписи: Лю Роше Оупън. Състезатели с номера на гърдите хвърчат над пайпа, други загряват или затягат автоматите си. Лицата са напрегнати, състезателите съсредоточено се подготвят за триковете, които ще изпълняват. И аз щях да съм като тях, ако не полагах огромни усилия да не повърна.

Снощи, щом се върнах от бара, започнах да правя опити да хапна нещо, но нищо не можах да задържа. Толкова съм ядосана — повече на себе си, отколкото на когото и да било. Как можах да се подредя така. На двайсет и три съм, не съм тийнейджърка. Независимо от другите, трябваше да знам какво правя.

От високоговорителите гърми хип-хоп, слънцето ми цепи мозъка. Прикривам очите си с ръка и искам да се свия в някоя тиха, тъмна стая и да спя, докато изтрезнея.

Момчето до мен захапва огромен банан и на мен ми се повдига. Само от миризмата. Наблизо са се разположили телевизионните екипи — Юроспорт, Франс 3 и още няколко. Стискам устни. Спри, не повръщай пак.

На опашката за регистрация се вдига шум на няколко езика. Докато взимам състезателния си номер, няколко момичета от снощи минават покрай мен, стиснали сноубордове под мишници. Навеждам глава, за да не видя как ми се присмиват.

Някой ме потупва по рамото — Одет се втурва и ме целува по двете бузи:

— Как си?

Повдигам вежди:

— Ти как мислиш?

Учудване сменя усмивката ѝ.

— Какво искаш да кажеш?

— Водката.

— Каква водка?

— С която се наливах цяла вечер.

Докато ѝ обяснявам, лицето на Одет порозовява. Оглежда се за Саския, не може да повярва. Ето я там горе с бялото си яке „Соломон“, готви се за спускане. Одет се обръща към мен, думите изхвърчат от устата ѝ. Саския била подготвила всичко, преди да вляза в бара, предложила в чашките да има вода, за да смутят съперничките.

— Толкова съжалявам — казва Одет. — Наистина не знаех.

По ужасеното ѝ изражение разбирам, че не ме лъже.

— А другите момичета? И те ли не са знаели?

— Не мисля.

Не съм сигурна дали ми става по-добре, или по-зле от това.

Саския профучава край нас и се спуска към влека. Одет гледа след нея, сякаш се бори с мисълта, че приятелката ѝ може да направи подобно нещо.

Вече пропуснах половината от времето за загрявка. Грабвам сноуборда.

— Дай да приключваме с това. Как е халфпайпът?

Возим се заедно на влека.

На върха Къртис затяга обувките си. Хвърля ми само един поглед и псува.

— Опитах се да те предупредя.

— Какво — казвам аз, — да не би да си знаел?

— Подозирах.

Саския е застанала в средата на малка група, смеят се и се шегуват. Брент е при тях. Дейл също, халката на устната му свети на слънцето. Гневът се надига в гърдите ми. Отивам при Саския и я потупвам по рамото.

Тя се обръща и ме поглежда. Изражението ѝ ми напомня за котката на нашите, когато нещо е събудило ловния ѝ инстинкт.

— Защо постъпи така с мен? — питам я аз, осъзнавайки, че Къртис и Одет са зад гърба ми.

Групата млъква.

Сигурна съм, че ще отрича, но тя ме поглежда без капка разкаяние в сините очи.

— Защото можех.

— Уплаши се, че ще те бия?

Не ми отговаря. Не е длъжна. Днес няма да я бия и тя си го осигури.

Толкова съм бясна, че искам да я ударя. Винаги играя твърдо — не съм имала друг избор; брат ми играе по-твърдо от всички, които познавам. Но го прави открито. Това е друг вид твърдост. Женска твърдост може би. Подмолна. И нямам идея как да се боря с нея.

Мъча се да не показвам колко съм ядосана.

— Нали разбираш, че играта едва сега започва?

Устните ѝ се разтягат в усмивка:

— Играта започва.

Къртис я отвежда настрана и двамата сядат, доближили глави. От начина, по който сочи към мен, май ѝ се кара. Тя ми хвърля още един поглед, след което ми обръща гръб. Сега той сочи надолу към халфпайпа.

Надъхва я. И аз имам нужда от помощ, днес повече от всякога, затова се напрягам да чуя, какво казва.

— Стената е изцяло изложена на слънцето, ще омекне много бързо. Внимавай да не закачиш ръба на борда, като се приземяваш след спина.

Саския кима и закопчава автомата. Той остава седнал, наблюдава спускането ѝ. Брадат мъж със състезателен номер на гърдите го поздравява със свит юмрук. Американец.

Щраквам автомата и си поемам дълбоко дъх. Опитвам се да подготвя стомаха си за полета надолу.

Вятърът донася до мен думите на Къртис: „Цял ден ще бъде твърдо и добро за каране“.

Странно. Не каза ли точно обратното на Саския, или може би не съм го чула добре.

Половин час по-късно цялата се треса от нерви в очакване да извикат името ми.

Мила Андерсън!

Обикновено в този момент ме обхваща пълно спокойствие, всичко минава в забавен кадър и дългите часове на тренировки и визуализации оживяват в мен, което ми позволява да изпълня серията на автопилот. Този път обаче лентата се забързва. Вие ми се свят дори само от стоенето на ръба, затова не се изненадвам, че обърквам първото завъртане и се размазвам на дъното на пайпа. Второто ми пускане не е по-добро. И така изхвърчам от състезанието.

Насилвам се да остана на снежния насип и да го догледам до края. Ще го преглътна и повече никога няма да направя подобна грешка.

Къртис е винаги спокоен и самоуверен както на стената, така и извън нея. Чистите мощни движения го отвеждат на финала. Саския влиза в женския финал, забива две последователни по 720° и заема седмото място. Което е доста впечатляващо, при положение че това е международно събитие и има състезатели от цяла Европа. Победителка е Одет.

Сноубордистите се скупчват на дъното на пайпа, разменят си прегръдки и поздравления. Гърмят шампанското и го пръскат върху тълпата.

— Всички в бара на афтърпарти! — извиква някой.

Май аз съм единствената, която не празнува. Докато някой поздравява Саския, пръстите ми се свиват в юмрук. Взимам борда и се затътрям надолу.

След четири месеца на Британския открит шампионат отново ще си премерим силите. И ще я бия, ако ще да умра.

9

В настоящето

Вратата на залата се отваря, от което подскачам, и Дейл влиза, следван от Хедър.

Дейл изглежда разярен.

— Някой ми е взел лаптопа.

Къртис се втурва към вратата.

— Къде хукна? — извиквам аз.

— Имам макбук в раницата.

Хукваме след него надолу по стълбите и по коридора към изхода. Когато Къртис отваря двойната врата, леденият въздух отвява косата ми. Взимам металните стъпалата по две наведнъж. С облекчение виждам, че багажът ми е там, където го оставих.

Къртис проверява раницата си.

— Мамка му, макбукът ми е заминал.

Забелязвам полуотворения цип на раницата и панически ровя из багажа си. Портмонето и ключовете все още са там. Не съм взела компютър. Правя почти всичко на телефона.

Другите проверяват чантите си. Хедър преглежда многобройните дрехи в куфара си.

— Липсва ли нещо друго? — пита Къртис.

— Това е засега — казва Брент.

Толкова съм притеснена, че дори не помня какво съм взела.

— Не съм сигурна.

— Това вече не е смешно — казва Хедър. — Искам да се махнем оттук.

Мисли, Мила. Погледът ми се спира върху камерата, насочена към върха на кабинковия лифт. Заставам пред нея и размахвам ръце: „Хе-е-й! Има ли някого?“.

Къртис крачи по платформата.

— Не мога да повярвам, че го допуснах. Трябваше да сляза още преди един час.

Продължавам да размахвам ръце, надявайки се, че дори да не ни чува, операторът поне ще ни види и ще пусне лифта.

— Не съм правила бекъп на лаптопа от седмици — казва Хедър на Дейл. — Трябва да го намерим.

— Въобще не ми го припомняй — измърморва Дейл.

Къртис се обръща към него.

— Вие двамата какво правихте толкова дълго тук?

— Хей — протестира Дейл, — не ни обвинявай. Ти също излиза два пъти от стаята, нали.

Докато са били тук долу, Хедър и Дейл определено са имали време да пребъркат багажа ни и да скрият компютрите, но теоретически всеки от нас е могъл да го направи.

А може да е някой друг?

Във всеки случай всичко е било запланувано най-старателно. Който го е направил, ни е настанил в празничната зала, пресмятайки правилно, че едва ли ще помъкнем багажа със себе си по дългите коридори.

— Претърсихме целия партерен етаж — казва Хедър. — Чак тогава се сетих за лаптопа.

— Открихте ли нещо? — пита Къртис.

— Много заключени врати — казва Дейл.

— А персонал — питам аз, — или стационарен телефон?

— Открихме два празни контакта за телефон казва Хедър, — единия в бара, другия в кухнята.

Празни, защото някой е взел телефоните? По лицето ѝ разбирам, че и тя мисли същото.

— За какво са всичките заключени врати? — иска да знае Хедър.

— Намерихте ли контролния център — пита Къртис, — или офиса на Спасителната служба? Или стаята за първа помощ?

— Не.

— Е, браво!

Къртис започва да блъска вратата на операторската будка. Заключена е. Разбира се, че е заключена. Доближава двете си длани до стъклото и се опитва да надникне през стъклото.

Присъединявам се към него, надничам и аз.

— Виждаш ли телефон, или радио?

— Не — гласът му издава безсилие.

Брент идва и той да погледне. Тряскане зад нас ни кара да се обърнем. Камерата за наблюдение лежи на парчета на цимента. Вдигнал сноуборда над главата си, Дейл стои под онова, което е останало от рамката, където е била монтирана. Примигвам към парчетата в недоумение.

— Защо, по дяволите, го направи — изкрещява Къртис.

Дейл сватя борда на земята:

— Не искаме да ни наблюдават, нали?

Мъча се да се успокоя.

— Но можеха да ни спасят.

Къртис вдига каквото е останало от камерата. Не ни трябва техник да ни каже, че е безвъзвратно загубена. Той я хвърля настрана.

— Току-що унищожи единствената ни възможна връзка със селището. Някъде видели ли сте друга камера?

— Може би в ресторанта — казвам аз.

Дейл прочиства гърлото си. Мисля, че знам, какво ще каже.

— Строших я и нея.

Разменяме погледи с Брент и съм сигурна, че мислим едно и също. Дейл ли стои зад всичко това? Но защо?

Къртис прави крачка към него.

— Това беше най-голямата глупост…

— Я престани — отговаря Дейл. — Ако някой ни наблюдава през камерите отдолу, именно те са нагласили цялата работа. Няма кой друг.

— Добре — казва Къртис. — Трябват ни отговори. Всякакви гадости изскочиха в онази игра. — Той кима към Хедър. — Спала ли си с Брент?

Примигвам. Тактичността не е сред силните му страни.

Дейл прави крачка към нея:

— Не е длъжна да отговаря на този въпрос.

Двамата се гледат в очите. Дейл е малко по-висок, към един и осемдесет и пет, твърде висок за сноубордист. Къртис е по-як в раменете.

— Може би сега ще ме попиташ, дали съм спал със Саския? — казва Дейл.

— Спал ли си? — казва Къртис.

— Ти спал ли си? — отвръща му Дейл.

Къртис го сграбчва за раменете и го повлича заднешком по платформата. Няколко метра по-нататък платформата свършва и земята рязко се спуска надолу в тъмното. Само тънка метална бариера ги дели от урвата.

С Брент хукваме след тях. Ледени висулки като ножове висят от покрива над нас. Моля се да не се откъснат точно в този момент. Брент посяга към Дейл, аз заставам зад Къртис. Когато е толкова бесен, е опасно да го доближаваш. На теория знам какво да правя. Когато големият ти брат е ръгбист, самозащитата е въпрос на оцеляване. Освен това работих няколко години като пазач на вратата на един нощен клуб, когато зарязах сноуборда.

Надявайки се, че ще си спомня как се прави, премятам дясната си ръка през врата на Къртис, а лявата подлагам под главата, за да го задуша. Щом усещам, че започва да се предава, отпускам хватката. Къртис се обръща към мен едновременно шокиран и разгневен.

Дейл се изтръгва от ръцете на Брент и казва:

— Ти по-добре внимавай. В момента не си ми много драг.

Очите му святкат, оправя якето си и се връща при Хедър.

— Трябва да запазим спокойствие и да разберем какво става — задъхано казвам аз.

— Ами ски гардеробите — пита Къртис, — всички ли бяха отворени?

— Всичките с изключение на един — казва Дейл.

— Да се опитаме да го отворим — предлага Къртис.

Мятам през рамо малката раница и вдигам чантата си. Не са тежки като за две нощи. Искам багажът ми да е с мен, за да мога да го наблюдавам. Останалите също вдигат чантите си и повличаме всичко нагоре по стълбите.

Гардеробите са номерирани. Общо сто на брой, боядисани в красиви пастелни цветове. Ключовете им висят в ключалките. Отварям няколко врати и надничам вътре. По-нататък Къртис прави същото.

— Ние вече ги прегледахме — казва Хедър.

Стигаме до гардероба, на който няма ключ. Брент дърпа вратата.

— Имам отвертка — казва Къртис.

— Дай ми минута. — Брент вади връзка ключове от джоба си. Наблюдаваме го как измъква ключовете от телената халка и изправя телта. После бърника с нея в ключалката и я вади, за да промени формата ѝ.

Дейл отива към главния изход и сякаш се готви да го отвори.

Не. Моля те, недей. Точно в момента няма да понеса този звук. Рано или късно ще трябва отново да отворим вратата и да излезем навън, но в момента съм на нокти и ми трябва време да се успокоя.

Дейл се подхлъзва и се подпира на стената, за да не падне.

— Мамка му, подът е мокър.

Наистина, по пода има мокри петна, които водят към изхода.

— Това следи от стъпки ли са? — питам аз.

— Така изглежда — казва Къртис мрачно. — Някой излизал ли е навън?

Мълчание. Но ако са излизали, обувките им ще са мокри. Опитвам се да ги огледам, без да ме забележат. Въобразявам ли си, или върховете на обувките на Брент изглеждат по-тъмни?

— Ето, готово — казва Брент и измъква телта от ключалката.

Впечатляващо, но той винаги е бил много сръчен.

Всички се скупчваме, докато отваряме вратата, но гардеробът е празен. Къртис, който е най-близо, го оглежда повторно, сякаш изведнъж му е хрумнало нещо, и се обръща рязко да огледа лицата ни. Да не би да мисли, че Брент твърде лесно отвори вратата?

— Къде са ни телефоните? — казва Дейл.

— Ти ми кажи — отвръща Къртис.

Напрягам се. Тези двамата май пак ще се хванат за гушите.

— Не може ли най-после да ядем? — пита Брент.

Къртис се обръща към него.

— Първо трябва да намерим телефоните.

— Знам, но умирам от глад.

Къртис повишава тон:

— Даваш ли си сметка къде сме? Лифтът не работи, не можем да се свържем с никого. Не можем да намерим телефоните, тук сме като в капан.

— И аз съм гладна — присъединявам се аз. — Не може ли да обсъдим всичко по време на вечерята? — Храната може да разреди малко алкохола и да започна да мисля по-ясно.

Хедър ни гледа невярваща.

— Как можете да мислите за ядене, докато някой ни погажда този номер?

— Какъв е смисълът хем да сме стресирани, хем да сме гладни — казвам аз.

Къртис грабва чантите си и поема към ресторанта. Останалите се забързваме след него. Когато влизаме, той вече е на бара, инспектира счупената камера на пода. Струпваме багажа на пода.

Хедър кима към дамската си чанта.

— Дръж я под око, моля те — казва тя на Дейл и се понася към кухнята.

Хвърлям още един поглед към обувките на Брент.

— Обувките ти май са мокри — казвам му тихо.

Брент поглежда надолу:

— Сигурно е от уискито.

— Сигурно.

— Ще видя дали мога да запаля огъня — казва той и се запътва към камината.

Мисля, че мога да запаля огън не по-зле от всеки от тях, но искам да попитам Хедър за Брент, затова отивам в кухнята.

От миризмата на домати и подправки коремът ми започва да къркори. Хедър наднича в тенджерите и включва котлоните.

— С какво да помогна? — Не съм голяма готвачка. Опитвам се да се храня здравословно, но най-често ям сурови неща, за да не се налага да готвя.

Хедър ми подава дървена лъжица и сочи към тенджерата.

— Стой тук и бъркай.

Носи се като вихрушка, върти се и отваря шкафовете напосоки. Как успява да се движи толкова бързо с тези токчета? Последния път, когато бях с токчета, бях на седем или осем, нагласена за някакво тържество. Навехнах си глезена, не можах да участвам в гимнастическия турнир и се заклех никога повече да не слагам токчета.

Умирам от глад. Надничам през рамото ѝ с надеждата да намеря нещо за хапване, но шкафовете са празни с изключение на някои основни храни. Рекламният хладилник също е празен. Логично е. Ще зареждат другия месец, преди откриването на сезона.

— С какво се занимаваш напоследък? — питам я аз, като се старая да запазя неутрален тон.

— С Дейл сме спортни агенти — казва тя. — Взех си адвокатския лиценз и след като се оженихме, създадохме собствена агенция.

— Еха! Впечатляващо.

Разговорът застива. Никога не съм знаела какво да си говоря с нея. Тя почти не се качваше на сноуборда и всъщност имах много повече общо с Дейл. Жени като Хедър ме карат да се чувствам несигурна. Косата, гримът, усилията да изглеждат добре през цялото време. Тя е точно това, което се очаква от една жена, поне според традиционните представи.

А аз не съм. Аз съм като някаква мъжкарана, която още не е пораснала. До ден-днешен. И макар че се преструвам, че не ми пука как изглеждам, дълбоко в себе си ми пука. Дори се притеснявам.

Притеснявам се, че отблъсквам мъжете, че не съм достатъчно женствена. Затова още съм сама.

Хедър рови в хладилника. Никога няма да има подходящ момент да я попитам дали е изневерила на Дейл, затова е по-добре сега:

— Опитвам се да проумея кой е написал онези неща в кутията. Чудех се за теб и Брент.

Хедър се напряга, с маруля в едната ръка и краставица в другата. Проверява коридора и се обръща към мен.

— Какво точно се чудиш? — Тонът ѝ е леден.

— Спала ли си с него?

Очите ѝ светват:

— Ти спала ли си с Дейл?

— Разбира се, че не. — Макар че се бяхме целували. Но се надявам никога да не се разбере, защото не се гордея с това. — Кажи де.

— Не — трудно ѝ е да издържи погледа ми.

— Не ти вярвам — казвам аз.

Момчетата сигурно са запалили камината, защото миризмата на дим сега е по-силна.

— Мисли каквото искаш. — Хедър отваря един горен шкаф и изважда пет чинии.

— Няма значение — казвам аз. — Ще питам Брент.

Тя сервира храната в пълно мълчание, изоставила е марулята и краставицата самотни на плота. Днес за втори път усещам, че лъже.

Докато внасям чиниите, димът засяда в гърлото ми. Ресторантът е точно както си го спомням. Тъмна, дървена ламперия, с оголени греди на тавана. Волски кожи на пода и черно-бели снимки по стените. Пламъците светят в огромната камина, над нея е окачена препарирана еленска глава. На полицата цъка познат часовник, лицето му е пожълтяло от старост.

От полилеите, които висят ниско над масите, струи мъждива светлина. Би трябвало да е уютно, но в момента има твърде много сенчести ъгли, за да ми харесва.

Брент и Дейл разговарят на масата, която е най-близо до огъня. Слагам чиниите с облекчение, че са се успокоили. Дейл продължава с уискито и до първата бутилката „Джак Даниелс“ има втора.

— Вече сте изпили една бутилка? — казвам аз.

— Безплатен бар — хили се Брент — Какво му е лошото?

Взимам няколко чаши от бара и си наливам едно, макар да знам, че не бива, и примигвам през задимения въздух, за да огледам наоколо. По стените виси антична планинарска екипировка: стари очила за сняг, скоби с шипове, много износени обувки за катерене.

Ръждясала брадва за лед. Заради страховитите си върхове през зимата Лю Роше е популярна дестинация за катерачите по лед. Опипвам острието на брадвата, още е дяволски остро.

Къртис е коленичил край огъня, рови се из купчината с дърва.

— Какво правиш? — казвам аз.

— Търся телефоните.

— Вече проверих там — казва Дейл.

Къртис продължава да рови. От пушека очите ми се насълзяват.

Хедър идва с останалите чинии.

— Трябва да си намеря лаптопа.

— Ще млъкнеш ли с този лаптоп — просъсква Дейл.

Хедър винаги ми е правила впечатление на силна жена. Тогава ми се струваше, че в отношенията им тя взима връх, но разположението на силите май се е променило.

Сядам до Брент. Столовете са облечени с пухкава овча кожа. Искам да обвия колената си с нея, но тя е закована.

— Какво ще кажете за четворната тапа 1800°[5] на Били Морган — казва Брент, докато се храним.

— Видях го в Ютюб — казвам аз и вътрешно му благодаря, че прави усилие да разведри атмосферата.

Дейл кима:

— Сега някакъв японец направи за първи път четворна тапа 1980°.

— Пълна лудост — казвам аз. — Колко е това, пет пълни завъртания?

— Пет и половина — поправя ме Дейл, — сноубордът много се е развил.

Хедър поглежда часовника сякаш брои минутите, когато ще може да се махне оттук. Къртис също е нащрек, но яденето и алкохолът стоплят стомаха, а пламъците сгряват лицето ми и аз започвам да се отпускам.

— Може ли да си представите, че се спускахме без каски — казва Брент.

— Не и аз — отвръща Къртис.

— И какво размазване падаше — казва Брент, — имали сме късмет, че ни се размина.

Някои от нас не бяха такива късметлии, но сега няма да мисля за това. Така или иначе каската няма да те спре да си счупиш врата.

— Видяхте ли онзи пич от Норвегия, дето направи обратно 540°[6] с превключване? — пита Дейл.

— Не съм — казвам аз, — какво е това?

Дейл беше майстор на стила и обичах да обсъждам с него различните скокове и трикове.

Той оставя чашата си:

— Същото е като на 720°, но после минаваш на задна. Представи си, че стопираш ротацията във въздуха и се завърташ в обратната посока. Дяволски трудно е. Опитай и ще видиш. — Той качва стола си на съседната маса и се покатерва върху него.

Обичам ги тези момчета. Когато излизам с колегите от фитнеса, си говорим само за Нетфликс. Може да не съм се виждала с тази тайфа цели десет години, но имам много повече общо с тях, отколкото с когото и да било на света.

Човек не става професионален спортист заради парите, особено в такъв рисков спорт като нашия. Никога няма да забогатееш като фристайл сноубордист, освен ако не си Шон Уайт. Не, правиш го от страст към спорта. Прекарваш всяка минута от живота си да тренираш, да мислиш за него, да го сънуваш. Никой от нас не е професионалист, или поне вече не, но не сме загубили страстта си.

Дейл полита от стола и се завърта първо в едната, после в другата посока, преди да се приземи.

— Не-е-е — казва Къртис, — трябва да извъртиш едно пълно на обратно, иначе е само имитация.

Дейл го стрелка с очи.

— Дай аз да опитам. — Брент се покатерва на стола и скача.

Нещо трепва в мен:

— Мой ред е.

Хедър завърта очи, но аз се чувствам отново на двайсет. Докато се покатервам, столът се разклаща. Скачам във въздуха. Хоп. Приземявам се тромаво. От години не съм скачала от нещо по-високо от моя „СтеърМастър“.

— Трябва ни повече въздух[7]. — Погледът на Дейл се спира върху един дънер, пригоден за маса. Довлича по-малка маса, качва я върху дънера и слага стола върху нея. Постройката опасно се клати, но той се покатерва на върха. Брент я задържа в последния момент. Дейл скача нависоко и почти се блъска в нашата маса, преди да се просне на пода.

— Стига — казва Къртис, — престанете с тези глупости.

Дейл се изправя, разтривайки рамото си:

— Какъв ти е проблемът?

— Някой ми открадна телефона и компютъра, това ми е проблемът.

— Отпусни се малко.

Къртис се изпъва на облегалката на стола:

— Върни ми нещата и ще се отпусна.

Двамата с Дейл забиват погледи един в друг. Виждам празната чаша от уиски до чинията на Къртис. Не бях забелязала, че пие.

— Никак не си се променил — казва Дейл. — Досаден си до смърт. Знаех си, че не биваше да идвам.

— Защо дойде тогава? — казва Къртис.

Дейл кима към Хедър:

— Тя искаше.

Наистина ли? Поглеждам към нея. Защо ще иска да дойде? Винаги съм смятала, че мрази това място.

— И за да отговоря на предишния ти въпрос — казва Дейл, — не, не съм спал с проклетата ти сестра.

Къртис се надига:

— Само на един човек е позволено да обижда сестра ми и това съм аз. Но за разлика от теб, избирам да не го правя, защото имам някакво уважение.

Настъпва напрегната тишина.

Настроението тук се променя по-бързо и от времето.

10

Десет години по-рано

Брент и Къртис седят срещу мен. Вятърът доста се засили и нашата малка кабинка се люшка напред-назад. Изохквам и притискам корема си.

— Само не повръщай върху новата ми пейка — казва Брент със силния си лондонски акцент.

— Да, трябва да внимаваш, когато е наблизо — казва Къртис, — вчера ми съсипа грейката.

Поглеждам към крачола на Къртис. Има разпрано. Това е нова грейка. Тъй като напрежението от състезанието е отминало, двамата са усмихнати до уши. Има си причина. Къртис стана трети, Брент — пети. Добро представяне за британските момчета.

Нов порив на вятъра подхваща кабината и всичко в стомаха ми се надига. Вонята на застоял цигарен дим също не помага — който се е возил преди нас, не е уважил табелката „Пушенето забранено“.

Качих се тук, за да се пусна един-два пъти и да си изкарам яда. Слава богу, че двамата скочиха в кабината с мен, за да спра да се тормозя за днешния огромен превал. Така или иначе, когато сините очи на Къртис са насочени към мен, ми е трудно да мисля.

— Защо не останахте долу да празнувате? — казвам аз.

— Винаги правя едно-две пускания след състезание, за да се отпусна. — Къртис поглежда към Брент. — А Брент го преследваше онази швейцарка от снощи. Трябваше да се измъкне.

Усмихвам се и обръщам поглед към сноубордовете, изправени зад прозореца. Бордът на Брент е така облепен със стикерите на спонсорите му, че не мога да различа точно кой модел е. Някакъв „Бъртън“. Предполагам, че е моделът на Шон Уайт. Ако продължава да се пуска толкова силно, догодина „Бъртън“ може да пусне нов модел, „Брент Бакши“.

Кимам към стикера на „Смаш“.

— Наистина ли пиеш тая гадост?

— Защо? Искаш ли една? — Брент рови из раницата си и изважда лъскава оранжева кутийка, отваря я и ми я подава.

— Не — казвам аз, — всъщност да, никога не съм я опитвала. — Сръбвам. — Ъ-х. Има вкус на освежител за уста. — Връщам му я обратно. — Чух, че има кофеин колкото три кафета.

— Колкото пет. — Брент се изправя, тъмната му коса докосва тавана на кабината. Той плъзга прозореца надолу и студеният въздух се втурва вътре, докато изсипва напитката през пролуката.

— Какво правиш? — казвам аз. — Мармотите няма да могат да заспят зимен сън.

— Не мога да я понасям тази гадост. — Брент вдига стъклото и напъхва празната кутийка в раницата. — Не казвай на никого, защото ми плащат за сезона.

Харесвам Брент. Напомня ми за един от приятелите на брат ми, Барнзи.

— Повече от „Бъртън“ ли ти плащат? — питам аз.

— Плащат ми повече от всичките ми други спонсори, взети заедно.

— Наистина ли? — Обаче има логика. Брент е от тези, които не играят на дребно. Перфектен е за лице на продукт.

— Когато ми казаха колко ми предлагат, им казах, че ще си татуирам марката им на задника.

— Не си, нали?

Брент се изправя, повдига якето си и сграбчва ластика на грейката, сякаш ще я смъкне надолу:

— Искаш ли да видиш?

Не знам дали говори сериозно, поглеждам към Къртис.

Къртис вдига ръце:

— Не гледай мен. Защо смяташ, че съм му виждал задника?

Брент се засмива и сяда обратно. Той има нахакано самочувствие, което идва от факта, че е изключително добър, и то в спорт, който включва летене на огромна височина. Но също така обича да се шегува с това. Да не говорим, че е много готин с вечната си усмивка и невероятно тъмните си очи.

Преди да дойда тук, го бях виждала по телевизията. Водещата, май се казваше Анна, много привлекателна жена на около четиридесет, го попита кои мускули са най-важни в сноуборда. Почти всичките, отговори той. Но тя го убеди да си свали ризата, той се съблече и тя го заопипва от горе до долу. Другият водещ трябваше буквално да я озапти.

Беше шокиращ пример на сексизъм с обратен знак. Ако обърнем половете — мъж водещ и жена спортистка — щеше да предизвика всеобщо възмущение. Но в този случай половината от публиката в студиото ѝ се присмиваше, а другата изразяваше бурното си одобрение. Брент се отпусна назад и показа, че не приема всичко това на сериозно.

Разбира се, има страхотни мускули. Признавам го. Но те нямат същото въздействие върху мен, каквото има Къртис.

Сграбчвам седалката, защото кабината се заклаща още по-силно, след което забавя ход почти до пълзене.

— Знаеш ли, че тази сутрин Дейл ми поиска един „Смаш“ — казва Брент на Къртис.

— Така ли? — казва Къртис.

— Той се прибра с барманката снощи.

— Коя, Хедър?

— Не знам как се казва.

— Дълга черна коса?

— Същата.

— Тя живее със сестра ми — казва Къртис. — Извадила му е душата, нали? Имаш късмет.

Двамата се смеят.

— Дейл на кое място завърши? — питам аз.

— Седми — казва Къртис.

Интересно ми е да наблюдавам отношенията между Къртис и Брент. Съперници са, но между тях има и приятелство. Къртис е по-голям — трябва да е на двайсет и четири или пет, което не е малко за професионален сноубордист. Хлапетата днес печелят големи състезания по на петнайсет и много малко продължават да се състезават след двайсет и пет. Младите меки кости не се чупят толкова лесно. Дали Къртис се чувства заплашен от бързия възход на Брент? Вероятно.

При спирането на кабината политам напред. Мамка му. Изминали сме само половината от пътя до стръмните скали.

— Според легендата някога един скиор скочил оттам — казва Къртис.

Гледам лъскавото лице на скалата.

— Сериозно? Ти би ли скочил?

— Не и без парашут.

Чува се прашене в говорителя, после съобщават нещо на френски.

— Какво казва? — пита Брент.

— Дръжте се! Дръжте се! — крещя аз.

Къртис се смее:

— Тъпа шега, Мила.

— Какво казаха наистина? — пита Брент.

— Не знам — отговарям аз, — френският ми е много зле.

— Имат технически проблем — казва Къртис. — Извиняват се за забавянето.

Брент псува:

— Някой има ли нещо за ядене?

Ровя из раницата и измъквам от моите мюсли закуски.

— Само това намерих.

— Мерси.

Кабината се залюлява напред-назад като виенско колело. През отвора на прозореца духа леден вятър. Притискам колене към гърдите си:

— Тук ще замръзнем.

Къртис се премества и сяда до мен. След секунда и Брент сяда от другата ми страна. Сега съм притисната между двамата. Усещането е доста интимно и не само аз го усещам, защото всички мълчим.

Ниското слънце огрява снега като злато. Снежните писти над нас са набраздени от вълнообразните следи на хиляди спускания. Би трябвало да ги разпитвам за тайните на триковете, но не мога да мисля за нищо друго, освен за крака на Къртис, притиснат до моя.

Той улавя погледа ми:

— Така по-добре ли е?

— Ъ-хъ. — Трябва да се махна оттук. Не съм адекватна, когато ме гледа така. Тази зима не искам нищо да разсейва вниманието ми.

Говорителят пак пращи и чуваме ново съобщение.

— Не, по дяволите — казва Къртис, — вятърът е блокирал автоматично спирачките. Ще ни евакуират от кабината един по един. Настанете се удобно, скоро няма да излезем оттук.

Отгоре забръмчава хеликоптер. Извъртаме глави, за да го видим. Той кръжи над една от кабинките под нас. От хеликоптера се спуска мъж. Духам върху пръстите си. Това ще продължи безкрайно.

— Да ти дам ли якето? — пита Къртис.

— Не, благодаря — казвам аз.

— Искаш ли моето? — пита Брент.

Улавям погледа, който Къртис хвърля към Брент. Стой назад.

— Не. Може би някой от вас иска моето яке? Добре, защото няма да ви го дам.

Разсмиваме се и напрежението спада. Флиртуването спира и започваме да си говорим за сноуборд. Местата, където сме били, добрите и лошите дни, рекордните 9.8 метра въздух[8] на Тере Хаконсен по време на Арктическото предизвикателство. Небето се променя от розово към лилаво и тъмносиньо.

— Вие двамата откъде се познавате? — питам аз.

— Срещнахме се преди няколко години на Бъртън Оупън — казва Къртис, — а миналия сезон наехме заедно къща.

— Заедно със сестра му — добавя Брент.

Двамата отново се споглеждат. За какво става дума? Обаче точно сега не искам да мисля за нея. Просто се радвам, че заседнах в кабината именно с тези двамата, а не с нея.

Ново съобщение.

— Няма да е дълго — казва ни Къртис.

— Свободно ли говориш френски? — питам аз.

— Не бих казал.

— И немски говори — казва Брент. — Ако знаех, че ще се занимавам с това, щях да залягам повече върху езиците.

— И аз съм така — казвам аз, — миналата година изкарах сезона в Швейцария, в Лакс, и знаех само две изречения на немски.

— Кои точно? — пита Къртис.

Мобилизирам немския си акцент:

— Ich verstehe nicht.

Брент ме гледа с празен поглед.

— Не разбирам — превеждам аз.

— Кое беше другото изречение? — пита Къртис.

— Wo ist der Krankenhaus? Къде е болницата.

— Добър избор — смее се Къртис. — Всъщност е das Krankenhaus.

Правя се, че ще го фрасна в корема.

Отгоре се чува гневно бръмчене и в кабината прониква светлинен лъч.

— Това е хеликоптерът — казва Брент.

Тъмна фигура се спуска по въже. Отдръпваме се назад, докато мъжът насилва вратата и влиза вътре. Казва нещо на френски.

— Кой е пръв? — пита Къртис.

Вдигам ръка:

— Аз!

Имам този глупав навик вечно да се доказвам. Да покажа, че не ме е страх. Брат ми е виновен. Джейк и приятелите му правеха всякакви щуротии в гората, край която отраснахме, и единственият начин да ми разрешат да играя с тях, беше да се правя на по-щура от всички. Давай, Мила. Да видим, дали смееш. Чупила съм си кости, за да не изостана от компанията. Не пропуснах нито едно предизвикателство — и сега съм така. Вече ми е станало навик. Щурата Мила. Хората го очакват от мен.

Мъжът ме връзва през кръста.

— Няма нищо страшно, окей?

— Не ме е страх — казвам аз, — отдавна исках да го пробвам.

Мъжът ми хвърля особен поглед, а Къртис и Брент умират от смях.

— Давай, Мила — вика Брент, когато започват да ме спускат от кабината.

Честно казано, въобще не съм спокойна. Скалите отдолу изглеждат супер остри. Давай, стегни се. Стъпка по стъпка местя краката си по лицето на склона. Вятърът ме подхваща, блъска ме настрани. Леле. Стискам въжето с едната ръка и едва успявам да протегна другата точно преди да ме лашне към скалата. Изчаквам поривът да отмине и продължавам надолу.

Още десет метра. Най-после отдолу става равно и обувките ми потъват в снега.

Снегоринът е преминал краткото разстояние от ледника по пътеката на зигзаг, за да отъпче зоната, където ни спускат. Прикривам очите си от ярката светлина на фаровете му.

Изведнъж Саския се появява от сянката като някакъв дух.

Толкова съм шокирана да я видя, че почти падам назад върху острите като нож скали.

— Откъде се появи — пелтеча аз.

Тя сочи към кабинката точно под нашата. Улавям триумфалния ѝ поглед и най-после схващам. Видяла е как едва се добирам до кабината и се е качила след мен, за една последна победна обиколка.

Стискам юмруци, но ръцете ме сърбят да я блъсна с всичка сила.

11

В настоящето

— Знаеш ли какво — казва Дейл, — радвам се, че сестра ти е мъртва.

Юмрукът на Къртис се изстрелва и го удря право в челюстта. Дейл полита назад с ръце върху лицето.

Не беше силен удар — сигурна съм, че ако иска, Къртис може да го нарани много повече — но все пак съм шокирана. Къртис обикновено е Мистър Самоконтрол, макар че през онази зима имаше случаи, когато го видях да си изпуска нервите — всичките свързани със сестра му. Суперменът на британския сноубординг и неговия криптонит.

Дейл се съвзема и се мята към Къртис, поваляйки го върху масата.

Отношенията между Дейл и Къртис се изостриха в нощта преди изчезването на Саския, но според мен всичко тръгна именно от Хедър и Саския. Двамата просто бяха въвлечени в сблъсъка между тях. Предполагам, че след всичко, което се случи, всеки е тръгнал по своя път — както направих и аз — и не са възобновили отношенията си.

Двамата с Брент скачаме да ги разтърваваме. Летят юмруци, изкараха му въздуха на клетия Брент. Опитвам се пак да спра Къртис с хватка през гушата, но той е подготвен. Хедър се е свила в ъгъла, покрила е лицето си с ръце.

— Откъде знаеш, че сестра ми е мъртва — крещи Къртис. — Ти ли я уби?

Гледа Дейл с такъв зверски поглед, сякаш наистина вярва, че може да го е направил.

Позната тежест притиска гърдите ми.

Не беше Дейл. Аз бях. Аз я убих.

Толкова исках да спечеля, че бях готова на всичко, за да го постигна. През тези години го проигравах милиони пъти в съзнанието си и всеки път стигах до същото заключение. Моите действия причиниха смъртта ѝ.

Това, което сторих, ме отвращава, но ако изпадна в същата ситуация, дали ще реагирам по друг начин? Съмнявам се.

Дейл се блъска в мен и ме връща в настоящето. Залюлявам се и падам върху масата, той се стоварва отгоре ми. Замаяна съм от уискито и не мога да реагирам бързо. Брент издърпва Дейл за качулката на якето. Разнася се звук на разпрано.

Дейл псува и притиска Брент върху камината.

— Добре, ето сега те питам. Спал ли си с жена ми?

Макар че вече не прилича на викинг, Дейл продължава да се държи като викинг. Дъхът ми спира. Кажи „не“, Брент, дори и да си спал, кажи „не“, иначе ще те размаже.

— Не — казва Брент.

Дейл присвива очи и се обръща отново към Къртис.

— Колкото до теб, сестра ти беше извън всякакъв контрол. Смятам, че ти си я убил. Признай го. Беше ти писнало от нея. Както и на всички нас.

Къртис изстрелва още едно кроше. Дейл се навежда и юмрукът на Къртис се плъзга по рамото му. Върху лицето на Къртис избиват червени петна. Никога не съм го виждала толкова ядосан.

Гневът му ме кара да се замисля. Може би вината за смъртта на Саския не е само моя. Дали не я е ударил? Не мога да си го представя, защото винаги я защитаваше, но може да му е кипнало. Всеки си има точка на кипене. Дори и Къртис.

Къртис и Дейл продължават да подскачат, да приклякват, всеки иска да се докопа до другия, столове и чаши хвърчат на пода.

Хедър обхваща главата си с ръце.

— Спрете!

Брент хваща Дейл за рамото.

— Дай по-кротко.

Дейл го удря в корема. Започва масова тупаница, а аз твърде ясно си спомням какво се случи, когато тези тримата се биха за последно.

Трябва да ги спра, преди някой да пострада, но какво да направя? Не мога да извикам полиция.

Къртис отново се приближава към Дейл. Надявайки се, че няма да ме удари, заставам пред Дейл.

— Спри!

Тялото на Къртис се блъска в моето.

— Кутията на Пандора — казвам аз, — сякаш някой нарочно се опитва да ви сбие. Не се поддавайте.

Къртис е стиснал челюсти, очите му горят. Десетина секунди стоят настръхнали един срещу друг, после той неохотно кимва с глава. Пронизвайки Дейл с поглед, се отправя към стола си. Дейл продължава да мърмори, но също си отива на мястото. Всички се съвземаме и си поемаме дъх.

— Трябва да обсъдим кой може да е написал онези бележки — казвам аз, — защото който и да го е направил, ни познава доста добре.

— Чакай малко — отвръща Брент.

— Не казвам, че всичко е вярно — отбелязвам аз — Искам само да кажа…

Къртис ме прекъсва.

— Права е. Мисля, че само седем души са могли да го направят. Едната загуби ръцете и краката си. Другата изчезна преди десет години и вече е обявена за мъртва. Оставаме само ние петимата.

Думите му увисват във въздуха. Всички нервно се оглеждаме наоколо.

— Някой чувал ли се е с Одет? — пита Дейл.

Под масата с всичка сила забивам нокти в дланите си. Той гледа към мен, затова клатя глава отрицателно. Съзнателно не съм правила опити да я проверявам в Гугъл. Така мога да се преструвам, че се е оправила по някакъв фантастичен начин. Или поне, че донякъде е възвърнала движението на крайниците си. Защото ако не е…

— Миналата седмица я потърсих по фейстайм — казва Къртис.

Рязко се обръщам към него:

— Поддържате връзка?

— Не точно. Един или два пъти, след като се махнахме оттук.

— Тя ми каза да се разкарам — казвам аз, — че не иска повече да ме види.

— Не го приемай лично — отвръща Къртис. — Тогава и на мен ми каза същото. Изчаках да мине доста време, преди да ѝ се обадя.

Подготвям се вътрешно.

— Е, как е тя?

Тъгата в очите му ми казва всичко, което искам да знам.

— Още е в инвалидна количка. Може да движи ръцете си, но съвсем малко. Мислех да отида да я видя преди или след нашето събиране, в зависимост от това къде се намира в момента. Но тя отказа.

Хедър става:

— Защо седим тук? Искам да се махна оттук.

Тя поглежда към Дейл, сякаш може с магическа пръчка да я транспортира до курорта през петнайсетте километра от лед и скали, в абсолютната тъмнина.

— Никъде няма да ходим тази нощ — тросва се той. — Трябва да чакаме до сутринта.

Тя ни оглежда за потвърждение.

— Повярвай ми — казва Къртис, — ако имаше начин, отдавна щях да съм се махнал.

Подкрепям го:

— Твърде опасно е да се движим в тъмнината. В леда е пълно с пукнатини.

Хедър сяда с неохота. Отново настъпва тишина. Брент изсипва остатъка от уискито в чашата си и я обръща. Вдигам една обърната бутилка от бира. Върху масата има бирена локва, но после ще се тревожа за това.

Хедър сграбчва ръката на Дейл толкова силно, че кокалчетата ѝ побеляват:

— Кой би направил това?

Изглежда, никой не иска да изрече очевидното.

— Това е заради Саския, нали — казвам аз, като се старая гласът ми да не трепери. — Някой мисли, че някой от нас я е убил. Може да не е напълно сигурен, иначе щеше да отиде в полицията, но има подозрение, затова ни доведе тук, за да разкрие убиеца.

Надявам се, че чувството за вина не е изписано върху лицето ми.

Окей си. Никой не знае какво направи.

Не знам какво ме плаши повече: шансът да ме разкрият? Или възможността Саския да не е умряла така, както си го представях, а от ръката на някой от тези тримата?

По начина, по който се гледат един друг, май всички си задават този въпрос.

Ти ли уби Саския?

Освен ако някой от тях е този, който я е убил.

Къртис си прочиства гърлото.

— Вижте, дори не сме сигурни, че сестра ми наистина е мъртва.

Дейл измърморва нещо. Къртис скача:

— Какво каза?

По дяволите. Пак се почва.

— Хайде, стига за тази вечер — казвам на Къртис, докато той заобикаля масата, за да докопа Дейл. — Много е късно и всички сме на нокти. Ще говорим на сутринта.

Брент прекъсва Къртис:

— Време е да лягаме, брато.

Къртис гледа към Дейл. После се обръща кръгом, грабва чантите си и излиза от ресторанта. Нещо в отпуснатите му рамене ме трогва. Отново изглежда напълно сломен. Поглеждам към Брент, тревожа се да го оставя сам с Дейл, но хуквам след Къртис, грабвайки багажа си в движение.

— Колко от спалните бяха отключени? — питам Къртис, докато той блъска двойната врата.

— Не помня.

Очаквам светлината да угасне, но той удря всеки ключ по пътя и крушките продължават да светят.

— Не искам да спя с Хедър — казвам аз.

Броя вратите на спалните, докато той ги отваря с ритник: Една, две. Килера за бельо. Три, четири. Чудесно. Има стая за Хедър и Дейл.

Къртис подпира последната врата с крак:

— Искаш ли тази?

— Благодаря — довличам чантата с борда.

Той стои в рамката на вратата. На слепоочието му има червен белег.

— На това трябва да сложиш лед — казвам аз.

Къртис цъка и оглежда кокалчетата на ръката си. Червени са.

— Наранил си си и ръката — казвам аз.

— Нищо ми няма — той подпира глава на вратата.

— Добре ли си?

— Добре съм.

Гледам го, диша дълбоко.

— Така ли ми се струва, или Дейл се е променил? — казва той.

— Изглежда доста напрегнат. — Мога да добавя, точно като теб, но не го правя. Сменям темата: — Къде ти е базата напоследък?

— Лондон, но често пътувам. А ти?

— Още съм в Шефийлд.

Той вдига глава:

— Лека нощ, Мила. В съседната стая съм. Точно както едно време.

Нещо ми трепва отвътре. Не точно съжаление, по-скоро усещане, за това, което е могло да бъде.

Тръгвам след него. Не е най-подходящият момент да го питам, но трябва да знам:

— Виждаш ли се с някого?

Опитвам се да звучи небрежно, но в ушите ми съвсем не прозвучава така. Дали го усети? Обръща се бавно, изучавам лицето му, но сините му очи са непроницаеми, както винаги. Мисля, че това е едно от нещата, които ме привлякоха към него, плюс бариерата, която издигна, след като тръгнах с Брент. Къртис ме омайваше. Също като сега.

— Скъсах с някого преди няколко месеца. Силви Асплунд. — Казва го сякаш името трябва да ми е познато.

— Вече не следя ранглистата.

— Норвежка. Състезаваше се в Биг Пър. — Къртис се обляга на стената. — Изкарахме няколко години с прекъсвания. Не е лесно да се живее с бивш спортист.

— На мен ли го казваш — отвръщам аз, — особено с провалил се спортист.

Лицето му омеква.

— Не си се провалила.

Повдигам вежди.

— Онази зима ти беше най-всеотдайна от всички ни, Мила.

— Не е вярно.

— Не говоря за това, което можеше да постигнеш. Говоря за рисковете, които поемаше.

— Всички поемахме рискове — казвам аз.

— Да, но повечето от триковете ги бях изпълнявала от години. Същото се отнася за Саския и Брент. Бяхме ги тренирали на батута, след това в летните лагери над въздушни възглавници. Ти ги опитваше на леда.

Не бях се замисляла за това. Само виждах, че съм най-слабата в групата и се опитвах да ги настигна.

— Защо се отказа? — пита ме той.

Отговорът на този въпрос е прост. Заради сестра ти. И заради Одет, разбира се. Но най-вече заради сестра му.

— Направих някой неща, които не биваше да правя. — Преглъщам. — Направих някои грешни избори.

Толкова много грешни избори.

Къртис напрегнато ме изучава и изведнъж се сещам за един определен избор — избора, който направих в този коридор преди десет години. Избора между това да преследвам мечтата си да стана професионална сноубордистка или да се поддам на привличането, което знаех, че непременно ще ме отклони от нея.

Чудя се дали отгатва какво си мисля. Той отваря уста да отговори, но двойната врата се отваря и останалите идват към нас, влачейки чантите си. Брент ни оглежда с любопитство и влиза в една от спалните. Хедър и Дейл влизат в стаята до неговата и хлопват вратата след себе си.

Готвя се да вляза в моята стая, когато Къртис казва тихо:

— Нали знаеш, че никога не намериха тялото на сестра ми.

Обръщам се и го поглеждам. Той се колебае:

— Ще ме помислиш ли за луд, ако ти кажа, че усетих парфюма на Саския, когато отворихме онзи ски гардероб. И после в коридора.

Побиват ме тръпки от спомена за аромата на ванилия и треви.

— И аз го усетих — казвам със слаб глас. — Помислих, че е на Хедър.

Той оглежда коридора и понижава глас.

— Винаги съм имал съмнения за това какво ѝ се е случило. След като изчезна, имаше много плащания през кредитната ѝ карта.

Вторачвам се в него:

— Какво искаш да кажеш?

Сините очи на Къртис гледат смутено.

— И аз не знам.

— Сериозно ли мислиш…?

Той отново проверява коридора, сякаш очаква да я види там.

Не изглежда въодушевен от идеята, че сестра му е жива. Никак даже.

Изглежда разтревожен.

12

Десет години по-рано

Косите на Саския се развяват във въздуха. Осветена от фаровете на снегорина, прилича на Медуза.

Брент и Къртис се приземяват зад мен. Въобразявам ли си, или момчетата са по-радостни от мен да я видят?

Тя се плъзга напред и назад, за да привлече вниманието, като котка, която цял ден е била затворена.

— Уф, това не беше ли ужасно досадно?

Всъщност въобще не беше досадно. Даже ми беше приятно, докато ти не се появи.

— И дяволски студено — тя сваля ръкавицата си, — пипни. — Ледените ѝ пръсти се протягат към якето ми и ме докосват по оголения врат.

Подскачам. Тя настъпва към Брент.

— Разкарай се — казва той.

Снегоринът подава сигнал и ние се отправяме към него през скалите. Шофьорът ни залива с поток от думи на френски.

— Ние сме последните — превежда Къртис. — По-долу има семейство, което трябва да се върне в селището. Може да вземе само четирима. Пита дали не възразяваме да спим горе на ледника, за да не му се налага да се връща пак? Той ще ни качи дотам.

Брент възкликва:

— Ура, утре ще бъдем първи на пистите.

— Надявам се, че имат достатъчно стаи за всички — казвам аз.

Шофьорът отваря вратата зад кабината и ние сядаме един до друг на пейката със саковете и бордовете в скута. Саския се е притиснала в мен, парфюмът ѝ е наситен и дразнещ в горещата кабина. Кой си слага парфюм за състезание? Единствено тя.

Машината потегля мощно нагоре по склона и всички политаме назад. Дизеловите изпарения се смесват с парфюма ѝ и пак започва да ми се гади.

— Видя ли последното ми 720°? — казва Саския. — Едва не паднах.

По някакъв начин присъствието ѝ отново качва напрежението. Не съм само аз, момчетата също се умълчават — или може би просто са уморени. Тя се опитва да ги предизвика да говорят за състезанието, но те не се хващат. Започва да вали сняг. Под светлината на фаровете оранжевите снежинки се разбиват върху предното стъкло.

На върха Панорамата цялата свети. Къртис започва да се изправя, но шофьорът размахва пръст и му дръпва дълга реч — единствената дума, която разбирам, е пукнатини — после ни закарва до самия връх, до главния вход.

— Никога не съм оставал тук през нощта — казва Къртис, докато тупаме крака върху изтривалката.

— И аз — добавя аз.

Жена с престилка на кръста ни маха от дъното на коридора. Следвам останалите към ресторанта и забелязвам, че всички се движат по различен начин. Къртис — стегнато и целенасочено. Брент — отпуснато и мързеливо, панталоните му са смъкнати до средата на задника. Саския стъпва леко като балерина.

От дима очите ми смъдят, но пламтящият огън в камината е прекрасна гледка. Вече е доста късно, в ресторанта има само още една група. Изувам обувките и заставам пред пламъците, надявайки се, че чорапите ми не миришат.

Черно-бели снимки ограждат камината. Катерачи в старомодно облекло са заели горди пози пред разпознаваеми върхове. Мон Блан, 1951, пише на една от тях. Опасно изкачване и с най-модерна екипировка, да не говорим, ако скобите на краката ти са вързани с връв.

Къртис се навежда да разгледа друга снимка:

— Гранд Кас. Един от любимите на баща ми. Той е първият, който се спусна със сноуборд по северния склон, точно след раждането на Саския. Майка ми не искаше да го пуска.

— Мислех, че са правели всичко заедно — казвам аз.

— Много по-малко, след като сме се родили.

Естествено. Така е станало и с мама, напуснала е работата, която обича, като мениджър на старчески дом, за да роди брат ми и мен. Върна се на половин работен ден, но никога не ѝ дадоха предишния пост. Защо винаги жените трябва да се отказват от мечтите си? Аз нямам никакво намерение да се отказвам от нищо заради когото и да било.

Саския се присъединява към нас, сваля чифт стари слънчеви очила от куката на стената и ги приближава към лицето си.

— Как ти изглеждам?

— Внимавай — казва ѝ Къртис, — имат антикварна стойност.

Тя се нацупва и ги закача обратно на стената, спира пред препарираната еленска глава, погалва елена по носа и отива на масата при Брент.

Най-после ледът по якето ми се е стопил и мога да сваля ципа. Докато го дърпам надолу, косата ми се захваща:

— По дяволите.

— Дай на мен.

Топлите пръсти на Къртис обхващат моите. Толкова е близо до мен, че едва дишам. Мирише приятно на мускус, сигурно е дезодорантът му, или може би кожата му? Той размърдва ципа и се приготвям да изтръгне кичура от него — поне аз правя така — но той пипа много внимателно. Буца засяда в гърлото ми.

— Ето, готово. — Къртис плъзга ципа ми надолу.

Пламнала съм цялата, още повече че сестра му и Брент ни гледат, но Къртис никак не бърза да се отдръпне. Той грижовно отмята косите ми назад.

Това момче има невероятно въздействие върху мен. Не говоря само за това как изглежда, а как се държи. Тази хладна, самоуверена външност ме предизвиква да я разчупя и да видя какво се крие отдолу. Усещам, че дълбоко в душата си съвсем не е хладен. Там сигурно гори огън.

Спри се. Не мога да се хлъзгам в тази посока. Заложила съм всичко на настоящата зима. Ако не вляза в тройката, ще трябва да се откажа от сноуборда и да си намеря нормална работа.

Докато сядам до Брент, Саския ми хвърля любопитен поглед. Всеки път щом я видя, отново побеснявам. Ще се правя, че я няма.

Брент отпива от бутилката си, протегнал широко краката си.

— Мила, искаш ли нещо за пиене?

Изпъшквам.

— Не, повече няма да близна алкохол.

Показва ми бутилката. Кока-кола е.

— О-о — казвам аз, — и вода ми стига. — И си пълня чашата от каната на масата.

— Мене няма ли да ме попиташ? — казва Саския.

Брент отпива глътка кола сякаш не я е чул.

Това е доста любопитно. Просто я пренебрегна. Най-брутално. Защо? Да не би да е имало нещо между тях?

В очите ѝ се чете учудване. Очевидно не е свикнала да я пренебрегват. Става рязко от масата, краката на стола изскърцват по пода.

— Добре. Сама ще си взема.

Прикривам усмивката си, докато тя се отправя към бара. Брент също се усмихва.

Обикновено не съм така спокойна край толкова готин мъж, но той ужасно прилича на Барнзи. Същите жестове, същия акцент. Комфортно ми е с него, сякаш се познаваме от години.

Точно обратното на онова, което чувствам с Къртис.

— Хей, Сас — Къртис ме потупва по рамото.

Рязко обръщам глава.

— Как ме нарече?

Къртис се хили засрамен.

— Извинявай. Заради косата е. — Предлага ми червено вино. — Искаш ли малко?

— Не, благодаря, продължавам на вода. И още утре ще си боядисам косата розова. Не се шегувам.

Брент се подсмива.

— Загазил си, братле.

Саския се връща с празна чаша за вино. Без да каже дума, дръпва бутилката от ръката на Къртис, пълни чашата си и сяда.

Жената с престилката носи чинии с тартифлети[9]. Миризливо, лепкаво сирене и картофи с масло. Стомахът ми най-после се е успокоил и вече умирам от глад. Докато дъвча, грея пръстите си на огъня.

— Мила, на колко години беше, когато се захвана със сноуборда? — пита ме Къртис.

— На единайсет — казвам аз. — На изкуствената писта в Шефийлд. Не съм се пързаляла на истински сняг до шестнайсет. А ти?

— На пет.

— А аз на три — казва Саския, без да съм я питала. Имала е късмет. Затова е толкова добра.

— Обикаляхме с нашите целия свят — казва Къртис, — или поне планините. Майка е от Калифорния, още имаме роднини там, така че някои зими изкарвахме в Мамот.

Знам това, но не искам да разбира, че съм го проверявала онлайн.

— Мисля, че съм виждала майка ти и баща ти в стари видеоклипове на „Бъртън“, как се спускат по стръмни склонове в Аляска.

Къртис се усмихва.

— Наистина ли?

— Имал си много готино детство.

— Понякога ми идваше до гуша от постоянното местене.

Саския се прозява.

Обръщам се към Брент:

— А ти?

— На десет. Но карах скейтборд от шест. Баща ми е строител и беше направил рампи в задния двор, където да се пързаляме с брат ми.

От лондонския му акцент ме напушва смях.

— Имахме няколко спонсора — добавя той, — брат ми беше много добър.

— Но ти предпочете сноуборда — казвам аз.

Той се ухилва:

— Можеш да летиш по-нависоко.

— Миналата година за първи път ли беше на Британското? — пита ме Къртис.

— Да. Класирах се и предишната година, но си скапах коляното точно преди състезанието.

Саския се навежда напред.

— Какво стана?

— Странична връзка — звучи ми като признание за слабост, — но сега коляното ми е екстра.

Няма да ѝ разказвам как работех по осемдесет часа седмично, за да платя за физиотерапията и да спестявам за следващия сезон.

— Преди няколко години Саския скъса предна кръстна връзка — казва Къртис.

Тя рязко обръща глава към него.

Това е доста сериозна травма. Изчаквам, надявайки се да чуя подробностите.

Той може би забелязва как го гледа, защото се отпуска назад:

— Тази игра е като махало, или поне аз така го виждам. Можеш само да се надяваш, че издигането нагоре ще е по-нависоко, отколкото спускането надолу.

Другите гости вече са си отишли, само жената, която сервира храната, се върти около бара. Клетата, изглежда каталясала. Това чувство ми е познато от летата, когато работех в бара до четири сутринта и дремвах само за час-два, преди да започна дневната смяна.

Понижавам глас:

— Мисля, че иска да побързаме, за да може да си ходи.

Довършваме вечерята и тя светкавично събира чиниите. Посочва ни спалните надолу по коридора. Всеки е в отделна стая.

— Хей, Мила — казва Къртис тихо точно когато влизам в моята, — ако измръзнеш през нощта, знаеш къде да дойдеш.

Саския се обръща и го поглежда със странно изражение.

— Мисля, че моето легло ще ти се стори по-топло от неговото — обажда се Брент от съседната врата.

Втурвам се в стаята, преди лицето ми да е пламнало.

Спортистите сме физически същества. Пълни сме с енергия и често ни остава по малко и за края на деня. Не съм изненадана, че момчетата правят подобни намеци. В думите им няма цинизъм или заплаха, просто отправят предложение и ме оставят да реша дали да го приема, или не.

Колената ми са омекнали, докато стоя под душа. За тях не е голяма работа — сигурно момичетата постоянно ги преследват — но на мен никога не са ми правили такова директно предложение, и то двама толкова готини мъже. А всеки, който е така талантлив на борда, ще бъде не по-малко талантлив и в леглото.

Водата струи по тялото ми. Двамата са толкова различни. Брент е като чифт износени сноуборд обувки, удобен и познат.

А Къртис е като чифт от новата колекцията за следващия сезон. Никога не съм ги пробвала и дори не съм си представяла, че съществуват, но усещам, че ако ги пробвам, никога няма да искам да ги сваля.

Затварям очи и обръщам лице към водната струя. След последните две провалени връзки съм още доста разбита. Единствената свалка, която мога да си позволя тази зима, е нещо повърхностно и забавно, а в това, което изпитван към Къртис, няма нищо повърхностно.

Въпреки това не мога да си го избия от тъпата глава.

Налягането тук е ниско и душът въобще не ме стопля. Докато обличам термофланелка, зъбите ми тракат. Краката сами ме понасят към коридора. Усещайки, че правя ужасна грешка, вдигам ръка да почукам.

Но има допълнително усложнение. Сестра му е най-големият ми противник. Къртис е последният човек, с когото искам да се свързвам в момента.

Правя още две крачки по коридора.

И чукам на вратата на Брент.

13

В настоящето

Докато стоя в коридора пред вратата на Брент, спомените нахлуват в главата ми. Вратата се отваря и той застава пред мен, с термобельото си „Бъртън“, косата му е мокра след душа, точно както последния път, само дето не е толкова самоуверен.

Отново усещам прилив на обич към него.

— Може ли да вляза?

Той отстъпва назад, тъмните му очи са напрегнати.

— Разбира се.

Ще ми се да го прегърна, но не искам да остава с погрешно впечатление. Искам да го попитам как вървят нещата в живота му, но въпросът ми се струва твърде личен.

Стоим един срещу друг и се гледаме. Още ме побиват тръпки от това, което каза Къртис в коридора. И двамата бяхме усетили парфюма на Саския.

Точно в тази сграда.

Въобразявахме ли си? Надявам се, че да, за бога.

Дъските под босите ми стъпала са ледени. Трябваше да си обуя чорапи.

— Тук е точно толкова студено, колкото и при мен — казвам аз. — Погледни, виждам си дъха.

Брент дръпва настрани юргана от долното легло.

— Седни.

Сядам на тънкия матрак. Той се настанява до мен, като внимава да не ме докосне, и премята юргана около раменете ни. Примъкваме се назад, докато се облегнем на стената.

Дойдох при Брент, за да чуя как си обяснява случилото се, но сега, когато съм тук, се чудя как да започна. Мразя тази дистанция помежду ни. Вече не знам как да се държа естествено с него.

А беше толкова лесно преди. Още си спомням бавната усмивка, която се разля по лицето му, когато преди десет години ми отвори вратата. Нямаше нужда да казвам каквото и да било. Той просто ме отведе за ръката до тясното си легло, покатери се след мен и изпълни обещанието си да ме стопли.

Татуировката му пак се подава изпод ръкава, вече малко поизбеляла. Посягам да я докосна, но се спирам навреме. Забелязвам часовника му — неоновозелен G-shock.

— Счупил си си „Омегата“?

— Продадох я в Ebay за две седмици в Брекънридж.

Умирам да го попитам защо спря да се състезава, но се боя, че отговорът му няма да ми хареса, така че подхващам по-общи теми, опитвайки се да възстановя близостта, която имахме някога.

— Каква досада човек сам да си плаща сноуборда, нали? Не е най-евтиният спорт.

Усмихва се пресилено.

— Така е, понякога се замислям дали да не се преместя във Франция. Ако знаех повече от две думи на френски, сигурно щях.

Лондонският му акцент е успокояващ и близък.

Но начинът, но който ме гледа, не е. Толкова е резервиран.

Навежда се напред, измъква бутилка уиски изпод леглото и ми я подава. Сигурно я е задигнал от ресторанта.

— Искаш ли?

— Не, благодаря.

Той надига бутилката. Толкова е необичайно, че пие.

— Работиш ли още като модел? — питам го аз.

— Не. Твърде съм стар.

Стига общи приказки. Инфантилната ми страна иска да го попита дали е спал с Хедър, но това ще ни накара да се почувстваме още по-неловко, така че го оставям за друг момент, пък и утре мога да притисна Хедър до стената.

Поемам си дълбоко дъх.

— Всъщност кой мислиш, че ни е поканил тук?

Брент ми хвърля страничен поглед.

— Имаш предвид, ако приемем, че не сме аз или ти?

— Ти ли ме покани?

— Не.

— Окей. И аз не съм те поканила.

Тъмните му очи блесват отново. По дяволите. Май наистина си е помислил, че отново искам да се виждаме. Някой го е подмамил тук точно както използва Къртис, за да подмами мен.

Загръщам се по-плътно с юргана.

— Тогава кой е?

— Обзалагам се, че е Къртис — казва Брент.

— Наистина ли?

— Замисли се. Той разполага с пари.

— Не може да бъде — казвам аз, — виж как побесня, като отворихме кутията на Пандора. Не ми казвай, че се е преструвал. И защо ще чака десет години? Не виждам смисъл.

Брент повдига рамене.

Струва ми се нелоялно да го споделям, но искам да знае, че Къртис не стои зад тази работа:

— Той дори не е сигурен, че Саския е мъртва. Преди малко ми изкара акъла в коридора. Каза, че е усетил парфюма ѝ.

— Мисли си, че още е жива? — Брент клати глава. — Ще му се. Нормално е идването тук да събуди спомени. Клетият нещастник. Знаеш колко бяха близки, макар че му късаше нервите. Затова смятам, че точно той дърпа конците.

— Може, само че има още нещо. И аз го усетих.

Брент ме гледа със съмнение.

Сменям темата:

— По едно и също време ли пристигнахте всички в залата?

— Не, аз пръв влязох вътре. Проверих ресторанта и видях, че е празен. Следващото най-очевидно място беше залата за празненства.

Интересно, как е направил този извод преди всички нас. Да не би той да стои зад това?

Изучавам го и се мразя, че го подозирам:

— Доста хитро… как ни отделиха от багажа, като ни накараха да обикаляме наоколо. Ако знаехме, че трябва да отидем в залата, щяхме да вземем чантите със себе си.

— Да, знам.

Лицето му не издава нищо.

— Добре, кажи ми точната последователност — казвам аз. — Кой дойде след тебе?

— Дейл и Хедър. Хедър дрънкаше нещо по телефона и беше много раздразнена, че трябва да го остави в коша. И Къртис не искаше да си оставя телефона, но Хедър го натисна: „Ако не оставиш твоя, и аз няма да оставя моя“.

Някой чука на вратата.

— Влез — отвръща Брент.

Къртис се появява в рамката. Надявам се, че не ни е чул да говорим за него.

— Виждал ли си Мила — казва той, — о-о…

Вижда ме. По дяволите. Сега ще си помисли, че имам нещо с Брент. Споменът се връща с всичка сила. Преди десет години, когато прекарах нощта тук, стана абсолютно същото, подаде си главата в стаята на Брент, за да пита дали не ме е виждал.

Сега ме поглежда точно толкова безизразно, както и тогава. Искам да му кажа, че този път не е както изглежда.

— Забравих да ви предупредя — казва Къртис, — заключете си вратата тази нощ, окей?

— Добре — казвам аз.

— Лека — казва Брент.

Къртис затваря вратата. По дяволите. Убеден е, че ще прекарам нощта тук.

Насилвам се да се върна към това, за което говорехме.

— Ами ако не го е организирал никой от нас? Не може ли да е някой друг?

Брент се замисля:

— Помниш ли онзи пич, Жулиен?

— Жулиен Марс. — От доста време не съм чувала това име.

Жулиен беше основният заподозрян за изчезването на Саския, изобличаваха го онези драсканици, които беше оставил. Прибраха го за разпит и после го пуснаха. Доказал бил, че през този ден е бил в съседния курорт.

— Но защо ще го прави? — казвам аз.

— Не си ли спомняш? Беше обсебен от нея.

Изучавам го внимателно:

— Искаш да кажеш, че той смята, че някой от нас я е убил, и затова ни е довел тук… защо? За да отмъсти за смъртта ѝ? Не е ли странно, че е чакал цяло десетилетие?

— Той не беше нещо наред, не помниш ли? Между другото, чух, че тогава си го фраснала.

— Кой ти каза?

Брент прекарва пръсти през мократа си коса.

— Не помня. Мисля, че Дейл.

— Откъде ще знае? Саския беше единственият човек, който беше там.

Брент свива рамене.

— Да, фраснах го. Тъпунгер такъв. — Боже мой, звуча точно като Саския.

— Той върна ли ти крошето?

— Не. Проснах го на земята. Доста силно го ударих.

Брент леко се засмива.

Но ме накара да се замисля. Може ли Жулиен да стои зад всичко това? Възможно е. През онази зима имаше проблеми с всеки един от нас. Мразеше Къртис и Дейл. Сигурна съм в това.

Отклонявам тази мисъл засега.

— Следващият ми въпрос, ако някой от нас я е убил, кой е той?

Чертите на Брент се изопват:

— Не е трудно да си представя, че всички имахме причина да го направим.

— Така е.

Погледът му среща моя:

— Мислиш ли, че аз съм го направил?

В начина, по който ме пита, има нещо, от което ме побиват тръпки.

— Разбира се, че не — казвам аз.

Но когато се вглеждам в очите му, не съм толкова сигурна.

14

Десет години по-рано

Политам във въздуха. Всичко е бяло, снегът и мъглата се сливат в плътна бяла стена. Нищо не виждам, но протягам ръка назад да сграбча опашката на борда, после изпъвам крака, както ме посъветва Дейл. Стейлфиш[10].

Днес са напръскали ръба на пайпа с червено, за да го виждаме по-добре. Връщайки се на земята, кацам на една от червените линии. Нещо като нощно приземяване на джъмбо-джет, с тази разлика, че се приземявам върху отвесен лед. Докосвам ръба и политам пак към плоското дъно, за да излетя отново.

В дни като този трябва само да си сдържаш нервите и сляпо да вярваш в себе си. В момента в който загубиш тази вяра, се сгромолясваш много лошо — както се случи с няколко души през последния половин час. Днес пайпът е като камък и няма слънце да го омекоти.

При тази липса на видимост не смея да направя завъртане, така че се съсредоточавам върху изпъването при полета. След ужасното ми представяне на Лю Роше Оупън тренирах суперяко. Това беше шансът ми да се докажа пред спонсорите, а аз го проиграх. Сега всичко зависи от Британското. Тази година шампионатът се провежда тук, отчасти затова избрах да тренирам в този курорт.

Достигам до дъното и си поемам дъх. Оцелях. До следващия път. Адреналинът нахлува в тялото ми. Защо играта със смъртта ни кара да се чувстваме по-живи?

Мъглата е толкова гъста, че усещам вкуса ѝ в гърлото си, влажна и студена. С режещ звук на метал върху лед Дейл се паркира зад гърба ми. Не знаех, че се спуска след мен.

— Направо го заби този стейлфиш.

— Благодаря. Изненадана съм, че си го видял — преди това бяхме заедно на влека и го разпитвах какво да правя в тези условия.

— Ще си взема нещо за пиене — казва Дейл.

— И аз.

Стоим и надигаме бутилките с вода. Само Дейл може да изглежда добре в неоново оранжев гащеризон. Малки снежни мъниста се търкалят по плитчиците му.

— Какво тренираш днес — го питам.

— Работя върху инди-то[11] — казва той.

— Само това ли? — Инди е хващане на борда отпред между краката със задната ръка, това е първият граб, който научих. Сигурно е първият граб, който научава всеки сноубордист.

Дейл се усмихва:

— Най-важен е стилът.

Един скиор прави последно завъртане и се приземява назад, доста впечатляващо при тази видимост. Саския изскача от мъглата и профучава край нас, следвана от нисък младеж с камуфлажно яке в зелено и сиво.

— Кой е този? — питам аз, защото който и да е, е доста добър.

— Жулиен Маре — казва Дейл.

Френският номер едно. Не се изненадвам.

Двамата със Саския изчезват в мъглата. След Лю Роше Оупън не съм разговаряла с нея, но човек няма как да я избегне в такъв малък курорт. Няколко пъти беше след мен на опашката на лифта и мислех, че ще ме заговори, но тя не се и опита. Дали има угризения за това, което направи? Няма никакви признаци, че съжалява.

Някой се приземява върху протегнатата си ръка и изкрещява от болка.

— Какъв ужас, днес падат като мухи — казва Дейл и се затичва през снежната стена да предупреди сноубордистите на върха.

Къртис е седнал наблизо и разговаря с една фотографка. Клетата жена, избрала е най-лошия ден за снимки. Увила се е цялата заради студа, виждат ѝ се само очите.

Дейл се връща, отварям уста да го разпитам за моето инди, но се приближава Хедър.

— Здрасти — казвам аз.

Хедър ми хвърля злобен поглед. Може и да е севернячка, но това е единственото общо помежду ни. Изглежда, не ме харесва. Тя се обръща към Дейл:

— Готов ли си да тръгваме?

— Още две спускания? — пита Дейл.

— Замръзвам — казва тя.

Нищо чудно, с това късо кожено якенце. Очевидно е дошла да гледа Дейл. Още не съм я видяла със сноуборд. Не разбирам какво прави в ски курорт, след като не кара нито ски, нито борд.

— До после. — Вдигам борда си.

Брент е седнал на снежния насип, говори си с една хубава японка, която се класира трета на Лю Роше Оупън. Кимвам им и закопчавам единия крак в автомата.

— Благодаря за хубавата нощ — му казах, когато преди два дни се събудих в леглото му на ледника. — Може ли да си остане между нас?

— Разбира се.

— Къртис няма ли…

— Ще му кажа да си мълчи.

Така че по време на закуската се държахме небрежно пред Саския — едва ли някой би познал какво сме правили само преди няколко часа.

Подозирах, че подробностите от нощта, която прекарахме заедно, бързо са обиколили целия курорт. Знам какви са момчетата, особено на неговата възраст. Но тайната усмивка, която ми хвърля от време на време, е единственият намек за интимността ни. Впечатлена съм от неговата дискретност. Изглежда, че и Къртис си е държал устата затворена.

Тръгвам надолу към влека. Хедър май е постигнала своето, защото Дейл премята раницата през рамо. Клетият Дейл. Винаги възникват проблеми, когато се свържеш с някого на такова място. Тази зима не искам да мисля за нищо, освен за сноуборда. Яж, спи, тренирай. Твърдо съм решена през следващите четири месеца да правя само това.

Докато чакам на влека, снегът ме брули отстрани. Няколко снежинки се промъкват във врата ми. Настръхвам и затягам велкрото на яката.

Тъкмо да се дръпна нагоре, Брент се мята до мен. Независимо от отвратителните условия, обичайната усмивка е разтеглена между трапчинките му.

След онази нощ няколко пъти се возихме заедно на влека, но разговорът остава в рамките на сноуборда. Не се чувстваме неловко, както често се случва след подобни еднократни преживявания, и той е изключително мил и сърдечен.

На влека слага ръката си върху моята.

— Искаш ли да останеш при мен тази нощ?

Поглеждам го изненадана. Мислех, че с онази нощ на ледника всичко е приключило. Но всъщност искам да остана при него. От тежките тренировки тялото ми е като пребито и имам нужда отново да усетя върху себе си топлите му ръце и устни.

Надявам се не мисли, че става дума за нещо повече.

Два часа по-късно натискам звънеца на вратата на дървената къщичка, която Брент ми посочи, докато се спускахме надолу. Вратата отваря Саския.

Застанала е на прага боса, с невероятно тесни джинси, сякаш се колебае дали да ме пусне, или не. С прилепналия бял пуловер изглежда деликатна, дори крехка, и аз отново се възхищавам на тази заблуда. Няма нищо крехко нито в карането ѝ, нито в характера ѝ.

Къртис се появява зад нея.

— Съвсем навреме. Тъкмо се готвех да слагам масата.

Свалям заснеженото си яке и влизаме вътре.

Вече всички са тук, щъкат между дневната и кухнята. Хедър и Дейл, Одет и Жулиен. Не съм го очаквала. Брент и Жулиен клечат пред един лаптоп. Брент ми хвърля извинителна усмивка и виждам, че и той не го е очаквал, но се е примирил с положението. Примирявам се и аз.

Въздухът мирише на дим, примесен с аромата на лук и чесън. Едва ли всички живеят тук. Чорапи, ръкавици и очила се борят за място на радиатора. Навсякъде, където може да се окачи нещо, висят мокри дрехи. Има достатъчно сноубордове да напълнят един ски гардероб, но край огъня има само три чифта обувки. Предполагам, че са на Къртис, Брент и Дейл. Беше ми достатъчно неудобно да се сблъскам с Къртис горе на ледника. Идеята, че това ще се повтори, никак не ми допада.

— Ще пиеш ли една бира? — провиква се Къртис от кухнята.

— Не, само вода — казвам аз, влизайки вътре, — но ще си налея сама.

Той мърмори и псува край печката. Търся чаша в шкафа. Докато я наливам, той извиква да му подам дървена лъжица. После ме нахоква, че съм му дала грешната.

Излизам от кухнята и Дейл се смее насреща ми:

— Стой далече от него, докато готви. Аз така правя.

— Браво на теб, тогава ще миеш чиниите — вика Къртис.

Хедър си бръчка носа:

— Тук мирише на умряло. — Тя вдига един обърнат наопаки чорап от облегалката на близкия стол. — Това твое ли е, Дейл?

Той се ухилва:

— Ъ-хъ.

— Отвратително — и мята чорапа по него.

Дейл го хваща с лекота и го запраща в ъгъла. Харесва ми, че не може да смути Хедър, тя е невъзмутима. Той е страхотен, впечатляващо готин пич, но тя го поставя на мястото му.

— Хей, Мила — провиква се Брент, — този испанец направи 67-метрово спускане по релсата. Нов световен рекорд.

Отивам при него. На екрана на лаптопа виждам фигура с яке, която скача върху металната релса, монтирана в снега, и се спуска плавно по нея.

— Отстрани изглежда много лесно — казва Брент.

— Това е номерът при спускането по релсата — казвам аз, — изглежда много лесно, докато не опиташ. Още имам белег на прасеца от последния опит.

Саския се присъединява към нас и аз се напрягам. Още съм бясна заради Лю Роше Оупън, но след като мина известно време, започнах да изпитвам странно чувство на респект към това, което направи. Най-после срещнах момиче, което играе толкова твърдо, колкото и аз. И по начина, по който улавям погледа ѝ от време на време, може би уважението е взаимно.

Гледаме различни падания на релсата, викаме и охкаме, когато бордистите се усукват около нея.

Къртис се появява от кухнята, натоварен с чинии.

— Един път Къртис се спуска цял ден по релсата — казва Саския. — Премери разстоянието и ме караше да му казвам, колко е изминал. Не можа да направи повече от двайсет метра.

Разстоянието е впечатляващо, но Къртис ѝ хвърля предупредителен поглед.

Тя се залепва за него и плъзга ръката си около кръста му.

— Какво? Да не би да те издадох?

Застанали така един до друг, не мога да преценя кой от двамата е по-красив.

Къртис я избутва с лакът, но тя се смее:

— Ето, Мила, това е за теб — казва Къртис и ми подава чиния със спагети. — Сядай където намериш, докато още има място.

Ако му е криво, че избрах Брент, не го показва с нищо, но спря да флиртува с мен просто така, изведнъж. И тайно ми липсва.

Потъвам в дивана с чиния в скута. Напрягам се, защото Саския сяда до мен. Един по един се настаняват и останалите и Саския се примъква по-наблизо. Лакът на босите ѝ крака е точно толкова син колкото и очите ѝ.

Дейл мести поглед от мен към Саския.

— Тези двете са като близначки.

Окей, сега вече наистина ще си боядисам косата.

Саския навежда глава към мен. Премисля:

— Някой път трябва да идем да се пързаляме заедно — казва тя небрежно.

Вилиците замръзват във въздуха и стаята млъква. Колко е нагла, да ми го предлага пред свидетели. Ще приема предизвикателството и ще ѝ отговоря както подобава.

Но нещо в погледа ѝ ме спира. Може пък наистина да иска да се сближим?

— Добре — отвръщам бавно, — може.

Тя измъква телефона си.

— Кой ти е номерът?

По някакъв начин това ми се струва много по-голяма работа, отколкото когато Брент ми поиска телефона. Мисля си, че тази зима стана изведнъж много по-интересна.

15

В настоящето

Стаята ми мирише на прах и влага. Поне не е на парфюма на Саския. Брент сигурно е прав, така ни се е сторило. Но не е, защото така ни се с искало, или поне не от моя страна. По-скоро е било от гузна съвест.

Пускам резето и дърпам вратата, за да се уверя, че е заключена. Който и да е отключил стаите за нас, не ни е оставил ключовете. Не ми харесва, че можем да ги затваряме само отвътре. Докато разговарях с Брент, всеки би могъл да се промъкне в стаята ми. Знам, че изглежда нелепо, но проверявам гардероба, после банята, надничам дори зад завесата на душа, за да съм сигурна, че никой не се е скрил там.

Успокоена, сядам на тясното легло. Не мога да реша, кое е по-ужасяващо: мисълта, че Саския е в тази сграда, жива и здрава, или мисълта, че Брент или някой от другите я е убил. Погледът на Брент преди малко наистина ме стресна. Тъмнината в очите му.

Сега вече мога да се опитам да подредя пъзела от кутията на Пандора. Дали има нещо вярно в листчетата? Някой смята, че има, иначе защо ще си прави труда да организира всичко това?

Оглеждам стаята за химикалка, но това е туристическа спалня, а не хотел, и няма нито писалка, нито маса, нито дори стол. Без телефон съм загубена. Не мога да си спомня кога за последно трябваше да напиша нещо на ръка. Обикновено просто правя снимки. Ще се побъркам без телефон.

Ровя из раницата. Нищо. Малкият прозорец привлича погледа ми. Дъхам върху него и стъклото се замъглява. Перфектно.

Усещам леденото стъкло под пръста си. Изписвам имената ни. Мила, Къртис, Брент, Хедър, Дейл. За малко ще изключа себе си от сметката и ще се правя, че смъртта на Саския не е по моя вина. Нека предположим, че всичките тайни в листчетата са верни и всеки от нас е извършил само едно нещо.

Това означава, че един от приятелите ми е убиец. Поглеждам към вратата, за да се убедя, че е заключена.

Окей, да се опитам да бъда обективна. Първите две тайни са лесни. Допускаме, че Брент е хетеро, а аз съм сигурна, че е, то двамата души, които може да са спали с него, сме аз и Хедър. Пиша спали с Брент до нашите имена. Дейл по-добре да не вижда това.

Странно е колко се засегна от идеята, че жена му може да му е изневерила. Човек би си помислил, че се е случило вчера, а не преди десет години, още повече че тогава не са били женени. Макар че донякъде го разбирам. Да бъдеш отново тук и сред тази група поражда странното усещане, че времето е спряло.

Както и да е, значи останалите трима са отговорни за другите тайни. Един от тях е спал със Саския, един от тях знае къде е и един от тях я е убил. Това ми прилича на судоку. Никога не съм била добра на судоку още по-малко като съм пила. Храната неутрализира част от уискито, но не съвсем.

Окей, ако приемем, че Къртис не е спал със сестра си, или Брент, или Дейл са спали с нея. Дейл и Хедър си тръгнаха още след втората седмица на сезона, значи сигурно е бил Брент?

Но тогава го попитах дали е спал с нея и той отрече категорично. Да не говорим, че идеята, че са били заедно, направо ме убива. Наистина беше невероятно красива, но беше основният ми противник и мислех, че я мрази. Тогава е Дейл. Саския може да е спала с него само за да си докаже, че може да го открадне от Хедър. Прехапвам устна и пиша спал със Саския до името на Дейл.

Според листчетата това означава, че или Брент, или Къртис я е убил, а другият знае къде се намира тялото ѝ.

Спомням си, как Брент се държа с мен в леглото:

— Няма нужда да си толкова внимателен — казах му няколко пъти, — няма да се счупя.

Просто не е агресивен. Той може да бъде опасен единствено за себе си.

Продължавам да хапя устни, връщайки се към сутринта на Британското. Къртис се появи на пайпа само няколко минути преди пускането си. Бил е на ледника с Брент и Хедър, уж да търсят Саския, но това, което каза, не беше много смислено.

Пръстът ми се спира на името на Къртис. Пиша, убил Саския. Ще изтрия всичко само след минута. Ще бъде ужасно, ако го види. А това, което ми каза в коридора? Може би просто ме излъга, за да не мисля за миризмата, която долових от него.

Следователно Брент знае, къде е Саския. Защо Брент ще знае? Дали е видял как Къртис го е направил? Дали му е помогнал да скрият тялото? Къде? Нямаха кола, така че не мога да си представя как са я изнесли от курорта. Което означава, че още е тук. Някъде в планината.

Отново ме побиват тръпки. Много неща от последните часове на Саския не съвпадат. Аз например никога не им разказах цялата история и усещам, че не съм единствената.

Взирам се в това, което съм написала. Буквите се размазват. Водните капки се стичат по стъклото като сълзи.

Толкова много въпросителни. Може би греша? Не става дума за сега. Става дума за отношенията ни тогава. Затварям очи и се опитвам да си спомня.

16

Десет години по-рано

Събуждам се в леглото на Брент, силните му жилести ръце са ме обгърнали откъм гърба. Облечена съм с една от неговите тениски „Бъртън“ и тя мирише на тялото му.

Обръщам се с лице към него. Толкова е топло в стаята му. Радиаторът край леглото цяла нощ излъчва топлина и той е само по боксерки „Келвин Клайн“. Марките, които Брент рекламираше, се надпреварваха да го спонсорират и се чудя дали въобще плаща за каквото и да било.

Прокарвам пръст по стегнатите, очертани мускули на гърдите му. Боже, какво тяло. Атлет в разцвета на силите си.

Тъмните му очи се отварят и той се усмихва мързеливо.

— Добро утро.

Продължавам да изследвам надолу мускулите на корема.

— Имаш невероятна кожа. Пръстите ми изглеждат толкова бледи върху нея.

Той се протяга към нощното шкафче за часовника си, тежка, метална „Омега“. В притурката на Sunday Times има негова реклама на цяла страница, изпълнява огромен бекфлип[12] и „Омегата“ е на ръката му. Сигурно струва повече от парите, които ще похарча за целия сезон.

— Колко е часът? — питам аз.

— Осем.

Отварят лифта в осем и половина и по това време обикновено се приготвям да излизам, но снощи си легнахме късно, промъкнахме се тук чак след като другите си тръгнаха. Наострям уши за движение в кухнята. Къртис дали е станал?

Брент си слага часовника и отново виждам татуировката на ръката му. Скачай високо или си върви. Докосвам буквите.

— Харесва ми.

— Да ми напомня кой съм. Не искам никога да стана стар и скучен.

— Не мога да си представя, че някога ще станеш стар и скучен. Сигурно и на осемдесет пак ще скачаш, макар и с инвалидна количка.

Той се смее и ме придърпва към себе си. Трябва да ставам, но в леглото му е толкова топло. Сгушвам се в него.

Той гали косата ми.

— Правила ли си някога бекфлип?

— Не нарочно.

— Искаш ли да опиташ?

— Ще ми се наложи. — От известно време си давах сметка, че няма да стигна далече само със скокове и въртения. За да се изкача в ранглистата, към серията на пайпа ще трябва да включа и някои обръщания. Саския може да прави мактуист[13].

— Ще те науча — казва Брент.

— Супер.

— Ако искаш, може по-късно да се срещнем на батута.

— Тук има батут?

— Да, във фитнеса.

— По дяволите, как може да не знам? Обзалагам се, че Саския е там през цялото време.

— Така е.

Ръмжа, заровила глава в гърдите му.

— Не съм се качвала на батут от години. Тренирах гимнастика до единайсет. Можех да правя задно салто.

— Не е трябвало да спираш.

— Няма нужда да ми го казваш. Нашите не можеха да си го позволят.

Даваха всичките си пари за ръгби тренировките на брат ми. И правилно, той вече играе за „Шефийлд Игълс“, но аз още се чувствам прецакана.

Когато бях на четиринайсет, в събота ходех на работа на местната писта с изкуствен сняг. Затова се хванах за сноуборда, защото можех да се спускам без пари. Стигнах до нивото, на което съм сега, без ничия помощ. Това донякъде ме мотивира. Моят начин да покажа среден пръст на баща ми.

Ръката на Брент се плъзга под тениската към бедрото ми.

— Време е да ставаме, освен ако…?

— Ще ти останат ли сили за тренировката? — но тялото ми вече трепва.

Той се ухилва:

— Забрави ли, имаш си работа с лицето на „Смаш“?

Телефонът ми бипва за получен есемес.

— Трябва да го видя — казвам аз, — брат ми има операция на коляното тази седмица.

Ровя в раницата за телефона, но съобщението не е от брат ми. От Саския е.

Поръчах ти кафе. Да се видим на въжената за първото качване?

Да се спускам със Саския или да остана в леглото с Брент?

Изборът е лесен. Измъквам се от леглото.

— Извинявай, забравих, че имам среща със Саския.

— Саския? — гласът му прозвучава остро.

Нахлузвам си дрехите.

— Ти май имаш проблем с нея? Да не би да ти е бивше гадже? — Той клати глава. — Но си спал с нея?

— НЕ!

Яростният му отговор ме стряска. Очевидно Саския буди силни чувства у него, но не мога да схвана защо. Сега вече и той се облича.

— Няма да имам време за закуска — казвам аз, — имаш ли подръка някой „Смаш“?

Брент сочи към кашона в ъгъла:

— Заповядай.

— Благодаря. Ще се видим горе.

— Разбира се.

Изгълтвам „Смаша“, потрисам се от гадния му вкус и изскачам навън. През нощта е влял сняг, двайсет пухкави сантиметра покриват платното. Колите пълзят по главната улица, веригите на гумите дрънчат като коледни звънчета. Забелязвам украсата във витрините на магазините. Отгоре висят коледни лампички. Изведнъж осъзнавам, че е Бъдни вечер. По време на зимните тренировки винаги губя представа за времето. Единственото нещо, което има значение, е сноубордът.

Връщам се в малкия апартамент, навличам екипировката, пъхвам няколко мюсли бара в джобовете и хуквам навън. Минава ми през ум, че Саския може да е сипала нещо в кафето ми, но ще го усетя, а и тя сигурно е разбрала, че не съм толкова тъпа.

Докато тичам по улицата към станцията, стиснала сноуборда под ръка, усещам нервни тръпки в стомаха. Чувствам се странно, сякаш отивам на среща. Дали ще бъдем само ние двете?

Слънчевите лъчи галят върховете, украсявайки пистите в оранжево. Саския е седнала върху дървената ограда, клати крака и държи две чаши с кафе в ръцете си. Спирам се. Да я целуна ли, да я прегърна ли, или какво? Защо съм толкова нервна?

Тя скача, целува ме само по едната буза, устните ѝ са топли в ледения сутрешен въздух. Парфюмът ѝ изпълва ноздрите ми, сладък и силен.

— Ето — подава ми чашата тя.

— Да няма вътре водка? — казвам аз.

Тя се разсмива и вдига сноуборда от снега.

— Хайде да вървим.

Вагонетката се забързва по планинския склон. Със Саския стоим прави пред стъклото, лактите ни се докосват, и отпиваме от кафето.

— Какъв е този парфюм все пак? — питам аз.

— Том Форд. „Черна орхидея“. Харесва ли ти?

Колебая се. Тежък е и екзотичен, от миризмите, които или харесваш, или мразиш. Като самата Саския.

— Не съм сигурна.

Следи от малко животно пресичат пистата под нас, заек или може би белка. Клоните на елите са увиснали под тежестта на пресния сняг. На високото е още по-дълбок.

— Искаш ли да отидем на ледника — казва Саския, — да опитаме неотъпкан сняг?

Скачаме в кабинката. Дали е от кафето, или от комбинацията със „Смаша“, или от възможността да станем приятелки, но съм ужасно превъзбудена.

Представи си, че летиш със самолет високо в небето и гледаш към морето от облаци под теб — това е гледката от кабинката на върха на ледника днес. Същото усещане — носиш се над пухкави бели облаци.

Докато чакаме отново да се качим на влека, Саския кима към моя сноуборд, марката му „Маджик“ е покрита със сняг.

— Е, наистина ли е магически?

— Всъщност наистина. Най-добрият борд, който някога съм карала.

— Искаш ли да си сменим бордовете за едно спускане?

Мисълта за моя борд в нейните ръце ме кара да потръпна. Но не мога да измисля основателна причина да откажа, така че ги разменяме и аз изтривам снега от носа на нейния, за да видя размерите. „Домина Спин“ 154. По-къс е с три сантиметра от моя. Логично е, защото тя е по-лека от мен. Отбелязвам си наум да се накланям по-силно назад на рохките места.

Спускаме се надолу една до друга, правейки огромни завои, които разпръсват ветрила от сняг из въздуха. Сноубордът сече през такъв пресен сняг като нож през масло, но удоволствието ми е помрачено от вида на моя борд под нейните крака.

Когато в края на пускането правим хайфайв, сняг се посипва по лицето ми. Радвам се, че ще си взема борда обратно. Тръгваме отново към влека.

— Следвай ме — извиква тя на върха и изчезва от другата страна на планината, където не съм се пускала никога.

Догонвам я, от борда ѝ хвърчи снежен прах и полепва по бузите и по устните ми. Тя се засилва надолу и прави скокчета и въртения, отблъсквайки се от бабуните. Няколко пъти лошо се натъртвам, но не боли толкова, колкото на заледения пайп, и аз се чувствам непобедима.

По-късно, на склона под халфпайпа забелязвам отвесна скала и се приготвям да я прескоча. Саския профучава край мен, полита и се приземява по-надолу. По дяволите.

— Дай да го направим пак — казвам аз.

Вместо да се спусна до влека, избърсвам снега от борда и започвам да се катеря обратно нагоре. Саския пъхти след мен по баира. Задъхвайки се, отново закопчавам автоматите. Този път се спускам в права линия, за да съм сигурна, че ще стигна по-далече от нея. Тя прескача скалата след мен и въпреки това стига по-надалеч. Свалям борда, за да опитам отново.

Катерим се все по-нависоко и по-нависоко. Играта започва да става опасна. Скачам по-надалече от всичко, което съм опитвала досега.

След поредното раздрусващо приземяване Саския каца до мен, но пак е малко по-напред.

— Хей! — чуваме глас над нас. Къртис ни маха от платото. — Какво правите там? Днес ледът на пайпа е страхотен.

Споглеждаме се със Саския, потни и останали без дъх.

— Да вървим, а? — казвам аз.

Досадата ми от намесата на Къртис е примесена с облекчение. Ако не беше се появил, не знам, докъде щяхме да стигнем.

Никоя от нас нямаше да спре първа.

17

В настоящето

Лежа и треперя в тясното легло. Чаршафите са леденостудени. Завила съм се с два юргана, но не стигат. Трябва ми още един. В килера за бельо имаше цяла камара, но не искам да ходя дотам.

Въпросите не ми дават мира, не спират да се въртят из главата ми. Кой ни доведе тук и защо? Може ли някой от приятелите ми да е убил Саския? Или Къртис е прав? Тя е жива и здрава някъде тук, в тази сграда.

Десет пъти скачах от леглото да проверявам резето на вратата. Без телефон нямам представа колко е часът, но ми се струва, че лежа тук от часове. Последният ми часовник се развали, след като го натопих в джакузито на фитнеса. След това не си направих труда да си купя нов — във фитнеса е пълно с часовници по стените, а извън него използвам телефона.

Не мога да заспя. Твърде студено ми е. Слагам възглавницата върху гърдите си, уж да ме стопли, но и това не помага. В стаята е тъмно като в рог. Пристъпвам по дъските, за да стигна до контакта. Ето го. Излизам в тъмния коридор и светвам лампата там.

Коридорът е пуст. Притаявам дъх. Не знам какво съм очаквала да видя. Посред нощ е. Окей, ще грабна юргана възможно най-бързо. Минавам покрай вратата на Къртис, стигам до килера за бельо, протягам ръка. И замръзвам. Вътре има някого. Женски глас. Хедър. И мъжки глас. Но чий?

Залепям ухо на вратата, готова да хукна, ако тръгнат да излизат. Мъжкият глас боботи твърде тихо, за да го разпозная. Едва ли е Дейл, с него може да си говори в леглото. Това е или Брент, или Къртис? Дали е Брент? Дали си говорят за кутията на Пандора?

Но може да е някой друг, например Жулиен. Или някой психопат, който ни е довел тук по неизвестни причини. Сърцето ми ще се пръсне. Искам да се скрия в безопасност в стаята, но Хедър повишава глас, сякаш е разстроена. Да не би той — който и да е — да я заплашва? Инстинктивно притискам дланите си към вратата. Каквото и да мисля за Хедър, тя е жена като мен.

Притискам още по-силно ухо до вратата. Лампата в коридора угасва. По дяволите.

Докато мигам в тъмното, нечия ръка покрива устата ми. Нечии силни ръце ме хващат, отлепват краката ми от пода и ме понасят обратно по коридора. Реагирам инстинктивно, завъртам дясното рамо и удрям силно с десния юмрук по лявата подмишница.

Мъжът изохква. Пуска ме, но аз губя равновесие. Политам и се стоварвам върху него напълно дезориентирана. Зад гърба му се хлопва врата. Излазвам върху него, който и да е той, и опипвам стената за ключа. Ето го.

Лампата светва. Къртис седи на пода, хванал се е за гърдите. В неговата стая сме.

— Какво правиш, по дяволите — шепна аз.

Той не може да говори. Мъчи се да си поеме дъх.

Сърцето ми продължава да блъска. Какъв ужас, това беше много страшно.

Къртис ме гледа втренчено, сякаш не може да повярва колко силно го ударих.

— Стори ми се, че ще отвориш вратата — изхриптява той, — не исках да разберат, че някой ги е видял.

— Нямаше да отворя шибаната врата. Исках да разбера дали си ти, или Брент. Или някой друг.

— Брент е.

— Сигурен ли си?

— Видях ги, как влизат вътре.

Без паника. Не е някой луд психопат. Просто Брент.

Опитвам да изравня дишането си.

— Какво правят там?

— Не знам.

— Да не би да са любовници?

Къртис успява да се усмихне:

— Нямам идея.

Искам да се върна, за да чуя какво си говорят, но се чува щракване и под вратата на Къртис се промъква светлина. Къртис слага пръст на устните си. Затваря се врата.

— Отидоха си — казвам аз.

Къртис се изправя с мъка. Облечен е с термобельо, черна фланелка с дълги ръкави от еластична материя, залепнала по широките му рамене, и тесни черни наполеонки. Червеният белег на слепоочието му пак е изпъкнал.

Аз също съм с термодрехи и тъй като шокът ми поотмина, започвам отново да треперя от студ. Обгръщам раменете си с ръце.

Той смъква юргана от леглото си и ми го подава.

— Благодаря — загръщам се с юргана.

Къртис стои близо до мен, очите му са тъмни:

— Не можах да заспя.

— Нито пък аз.

Стаята му мирише на свежо пране или може би на термобельото му.

Той поглажда врата си с ръка, вперил поглед в устните ми. Когато осъзнава какво прави, отмества ръка от врата си, издърпва втори юрган от леглото и го намята върху раменете си.

— Всъщност, какво има между вас с Брент?

Надеждата се събужда:

— Нищо. Не сме се виждали от десет години.

Той сяда на леглото. Сядам до него, на известно разстояние.

Както безброй пъти досега си представям какво можеше да стане, ако в онази нощ бях направила различен избор. Спомням си каква бях тогава. Мила, лудата глава, суперфокусирана, в суперформа. Бях точно толкова сама в света, колкото съм и сега, но тогава не ми пукаше толкова. Дори не го осъзнавах. Пълна с надежди, вперила поглед в бъдещето, изпълнено със състезания и медали.

Младият Къртис съвсем не беше такъв сваляч, какъвто първоначално си го представях, и остана сам през по-голямата част от онази зима, съсредоточен върху подготовката си. Видях го само с едно момиче, Ясинта Ли, австралийска състезателка, и то не продължи дълго.

Какво ли щеше да стане, ако бяхме тръгнали заедно? Подозирам, че сезонът щеше да има много различен финал. Но точно тогава не го исках. Къртис е от онези мъже, на които се отдаваш изцяло — видях какви бяха отношенията им с Ясинта — и нямаше никакъв начин да съчетая сериозните тренировки със сериозна връзка.

Така или иначе, стореното, сторено. А сега какво? Много ли сме уплашени от миналото, за да имаме бъдеще? Спирам се. Що за фантазии? Минали са десет години. Вече дори не го познавам.

Той гледа косата ми.

— Значи пак стана руса?

— Какво? О, да. — Сигурно му напомням за сестра му, точно както той ми напомня за нея.

Винаги съм се питала как ли му се е отразила загубата. Ако съдя по поведението му, явно емоциите все още са много силни, но дали му липсва? Дали го пробожда сърцето всеки път, когато чуе името ѝ? Или изпитва скрито облекчение — паднал е огромен товар от плещите му. Животът сигурно е много по-спокоен без нейното присъствие.

— Може ли да те питам нещо — казвам аз. — Защо спря да се състезаваш?

— За да продължа, трябваше да ми направят реконструкция на рамото. — Той отклонява поглед встрани. — Но най-вече беше заради майка ми. Исках да бъда по-често край нея. Пък и знаеш, в планината всичко може да се случи. Нямаше да понесе да загуби и мен.

Преглъщам, по-добре да не бях питала.

— Сигурно на вашите им е било много трудно?

— Семейството се разби — казва той тихо. — Майка ми говореше само за това, мислеше само за това. Баща ми години наред правеше усилия да обявят Саския за мъртва. Мислеше, че това ще помогне на мама да го понесе. Обикновено минават седем години, преди да обявят някого за мъртъв „ин абсентия“[14], но тя не искаше и да чуе. Бори се в съда, настояваше, че е жива. Изтъкваше плащанията с кредитната карта. Ужасно се проточи, до миналия месец — гласът му се пречупва. — Мама не го понесе добре.

— Толкова съжалявам.

— Тя не е убедена, че е било злополука. Дори нямаше доказателства, че Саския е била на пистите в онзи ден.

— Но Брент и Хедър са я видели горе.

— Казват, че са я видели. — Къртис се вглежда в мен. — Преди десет години те попитах нещо и усетих, че не беше напълно искрена с мен.

Напрягам се.

— Ще те попитам отново — очите му ме изгарят и правя всичко възможно да не трепна. — Знаеш ли къде е сестра ми?

Слава богу — не задава правилния въпрос.

— Не.

— Мислиш ли, че може още да е жива?

— Съжалявам, но не. — Виждам го как се свива малко, но не издава нищо.

— Тогава какво мислиш, че е станало с нея?

Това трябва да е добър знак. Щом ми задава този въпрос, значи предположението ми, че я е убил, е погрешно.

Или продължава да си играе с мен, за да ме отклони от миризмата, която усетих от него?

— Виждам три възможности — казвам аз внимателно. — Станала е злополука, някой я е убил или се е самоубила.

През лицето му преминава болка:

— Но защо ще го направи?

Преглъщам:

— Не знам. Но каквото и да е станало, мисля, че е още тук, под леда.

Къртис ме изучава доста продължително.

— Струва ми се, че мога да отгатвам мислите ти, Мила.

— Саския винаги ги отгатваше.

Устните му потрепват:

— Наистина ли?

— Аз обаче никога не успях да разчета нейните. Нито пък твоите.

Усмивката му се разширява:

— Хей, казах, че знам какво мислиш. Не съм казал, че те разбирам.

Мисля, че говори за това, че тогава избрах Брент, а не него. Слава богу, никога не ме попита защо и аз никога не му го обясних, защото, за да го обясня, трябваше да призная какво изпитвах към него.

И още изпитвам. От тази негова усмивка усещам пеперуди в стомаха. Кара ме да искам да отметна юргана и да скоча в скута му. Само че нямам никаква представа какво изпитва той.

А в момента още по-малко, когато мистерията на кутията на Пандора тегне над нас.

Изглежда ми много по-спокоен сега, затова ще го попитам за тайните от листчетата. Сигурно и той мисли за тях. Освен ако сам не ги е написал.

— Мислиш ли, че трябва да приемаме кутията на сериозно?

Той ме поглежда остро:

— Във всеки случай някой е положил доста усилия.

— Но кой?

— По дяволите, това легло е толкова неудобно — той измъква възглавницата и я напъхва зад гърба си. — Не знам. Знам само, че ако някой е убил Саския, ако наистина е била убита, не той стои зад кутията на Пандора.

Има логика. Ако някой я е убил, едва ли ще иска да го разгласява.

Той барабани с пръсти по матрака:

— Но защо ще организира цялата тази работа? Да ни събере всичките, да ни затвори тук и да ни накара отново да преживеем онази зима. Това се опитвам да проумея.

— За да може убиецът да си получи заслуженото, какво друго?

Разбира се, най-очевидното обяснение е, че Къртис го е организирал, както каза Брент. Семейството ѝ отчаяно иска да разбере какво е станало с нея и има финансовите възможности да го направи.

— Ами ако е изнудване? — казва той, нагласявайки възглавницата зад гърба си. — Някой подозира, че един от нас я е убил, и сега се опитва да ни изнудва за пари.

— Окей… не бях се сещала за това. — Краката ми са ледени. Прибирам колене до гърдите си, за да мога да ги завия с юргана.

Осъзнавам, че сините очи на Къртис следват всяко мое движение.

— Ти мислиш, че аз съм го организирала — казвам аз. Той се усмихва, за да смекчи обвинението. — Или Брент.

Ето че с него сме в едно легло, сценария, който си представях, откакто приех поканата да дойда тук, но кутията на Пандора изключи всяка възможност за романс.

— Поне не смяташ, че аз съм я убила — казвам аз.

Чертите на лицето му се изопват:

— Ако някой я е убил, смятам, че е бил Дейл или Хедър, или са го направили двамата заедно.

Побутвам го леко, за да омаловажа обвинението, което ще му върна:

— А пък аз тъкмо си мислех, че може да си ти. — Щом му го казвам, значи му вярвам, нали така? Дано да не ме разбере погрешно.

Къртис се разсмива глухо.

— Каква безумна идея.

Дали? Вярвам ли му? Не съм сигурна.

Смехът му замира. Той поглежда към лявата си ръка и я дръпва от матрака като попарен.

— Мила — гласът му е сподавен, — влизала ли си в тази стая и преди?

— Какво? Не. Е, докато претърсвахме, може и да…

Той се е вторачил надолу към мястото, където беше ръката му. Осъзнавам какво гледа. Шокирана, посягам да го взема.

— НЕ! Не го пипай!

Отдръпвам ръката си. Там, накрая на матрака, където е била възглавницата, има кичур руса коса, гладко отрязана, сламеноруса.

Ледена тръпка преминава през тялото ми. Къртис навежда глава, за да я проучи, навежда се толкова ниско, колкото е възможно, без да я докосне. И ме поглежда с невиждащи очи.

— Не е моя — гласът ми трепери, — по-светла е.

Дали някой не се опитва напълно да го побърка?

Или може би е прав? Може ли тя наистина да е някъде тук? Но защо не обяви присъствието си, особено на брат си, когото не е виждала от толкова отдавна? Сърцето ми препуска. Идеята, че може да отворя вратата и да я видя, е направо ужасяваща.

Опитвам се да мисля:

— Никой не би могъл да знае предварително, че ще избереш точно тази стая.

Или пък има коса под възглавниците във всички стаи? Преглъщам и си отбелязвам наум, като се прибера, да проверя и под моята възглавница.

Къртис гледа втренчено косата, ужасен и смаян.

— Излизал ли си въобще от стаята? — питам аз.

— М-м. Един път. Не, два пъти. — С мъка изговаря думите. — Отидох долу да проверя кабинката. Да. Да видя дали там има някой. И после чух гласовете. Брент.

Не е напълно последователен. Също така почука на вратата на Брент, когато аз бях вътре, но го е забравил.

Ако някой се опитва да го извади от релсите, се справя доста добре.

18

Десет години по-рано

С Брент седим един до друг върху килима в стаята му. Седем души сме се скупчили пред телевизора и гледаме новото DVD на „Бъртън“. Огънят пука, топлината от пламъците напича челото ми. Нова година е, но условията са прекрасни и се чака още сняг, затова решихме да я прекараме кротко и на топло.

Всички викаме радостно, когато името на Брент проблясва на екрана. Пускат „Вечно млад“ на Джей Зи. Ето го Брент, изстрелва се на височина, каквато не съм виждала досега. Лети във въздуха, правейки гигантско 720°. Приземява се чисто.

Отправям му бляскава усмивка, а той незабележимо притиска коляното си до моето. Нощите, които прекарвам от време на време в неговата стая, все още са нашата малка тайна. Никой не знае за това, освен Къртис, но Саския подозира. Попита ме за него онзи ден, попита дали сме заедно. Аз отрекох. Не знам защо, но не искам да знае за нашите нощи. В края на краищата с Брент не сме двойка или нещо подобно.

Поглеждам към нея, тя ни наблюдава. Отдръпвам крака си.

На дивана Къртис и Одет седят един до друг. Двамата, изглежда, се разбират добре. Вчера Одет падна лошо и сега върху китката ѝ е закрепена торбичка с лед.

На вратата се звъни.

Дейл скача:

— Аз ще отворя.

Цветът на пурпурночервените му, много скъсани джинси, изглежда приглушен в сравнение с розовия цвят на косата ми, която несръчно боядисах в мивката онзи ден. Хавлията стана по-розова от косата ми, но поне сега никой няма да ме сбърка със Саския. Вече три пъти ме бъркаха с нея и това ме дразни.

Дейл се връща с Хедър. Тя бърчи нос при вида на джинсите му. Облечена е с тясната си черна рокля и ботуши над коляното. Сигурно току-що ѝ е свършила смяната. Докато пресича стаята, очите на Дейл я проследяват. Очите на Жулиен също. Къртис продължава да гледа телевизия, очевидно имунизиран срещу чара ѝ. Премествам се по-близо до огъня, за да направя място за Хедър и Дейл на килима.

На екрана Брент прави трик след трик.

— Къде е това? — питам аз.

— В Нова Зеландия — казва Брент, — в сноу парка миналия август. Беше страхотно. „Бъртън“ платиха билетите ни с Къртис дотам.

— Късметлийски копелета — казвам аз, — а някои от нас трябва да работят. И защо въобще се състезаваш на Халфпайпа? Толкова си добър на скоковете, можеш да се бориш за рекорд на Биг Еър.

Брент не отговаря.

— Той иска да иде на олимпиадата — казва Къртис и става да разръчка огъня.

Брент се изчервява. Наистина го иска.

Всички се смеят, с изключение на мен. Биг Еър не е олимпийска дисциплина. Поне засега. Дори Халфпайпът много дълго време не фигурираше. Буквално до последните няколко олимпиади.

— Какво се смеете — казвам аз. — Нормално е. Всеки иска да иде на олимпиада.

— Аз не искам — казва Дейл.

— Защо?

Дейл пуфти:

— Напълно са корумпирани. Няма да играя тяхната игра.

Поглеждам към Къртис:

— Ти не искаш ли да отидеш?

— Искам, защо не — казва Къртис.

— Вече бяхме — казва Саския.

— Наистина ли? — извиквам аз.

— Само като зрители — обяснява Къртис, — в Нагано през 1998-а. Нашите ни заведоха.

— Леле, това е първото състезание на Халфпайп — казвам аз. — Сигурно е било невероятно.

— Беше доста готино. — Къртис хвърля още едно дърво в камината и огънят започва да съска и да пука.

От време на време задържам погледа му, надявайки се, че ще ме погледне както преди, но вече не го прави.

— Аз го гледах по телевизията — казва Брент, — вече бях напълно луд по скейтборда и си казах, това ще съм аз след десет години. Не знаех, че олимпиадата е само веднъж на четири.

Дейл пак пуфти.

— В следващата ли се целиш? — казвам аз.

Брент се усмихва смутено. Значи тези няколко години са толкова важни за него, колкото и за мен. И аз имам олимпийски мечти, но трябва да се изкача по-високо в британската ранглиста, преди да посмея да ги призная открито.

— Всъщност как получаваш място там? — питам аз.

— Трябва да участваш в състезанията за Световните купи на FIS[15] — казва Къртис, — за да набереш достатъчно точки.

— По дяволите FIS — казва Дейл, — винаги бих избрал X-Games пред която и да е олимпиада.

Участието в X-Games е само с покана. Поне това го знам. Къртис е бил миналата година, но Дейл не е бил. Сигурно това му е болното място.

— Ш-ш-ш! — Жулиен сочи към телевизора. Името му се появява на екрана.

Но Дейл продължава да нарежда за FIS, Световната федерация по ски.

Огорчен, Жулиен търси дистанционното. Прехапвам устни, за да не се разсмея. Виждам, че и Саския прави същото. Погледът ѝ улавя моя и аз затискам устата си с ръка.

Жулиен бута Къртис:

— Гледай.

Звукът от приглушения ми смях се измъква изпод ръката ми. Навеждам глава и изтичвам от стаята. Саския идва след мен, стоим в кухнята и се превиваме от смях.

— Клетият Жулиен — казвам аз.

— Тъпанар — казва тя.

Продължаваме да се смеем. Просто е невъзможно да не я харесваш. И такава я харесвам най-много.

Тя забелязва кутията с вино на плота и излива чашата си в саксията с босилек на Къртис.

— Нищо чудно, че има такъв гаден вкус. — Тя измъква бутилка „Кроненбург“ от хладилника. — Искаш ли една.

— Предпочитам водка — казвам аз, — но щом предлагаш, дай една и на мен, Нова година е.

Седим на плота с бутилки в ръка, достатъчно близо, за да усетя парфюма ѝ. За първи път пия алкохол след Лю Роше Оупън.

Мивката е препълнена с чинии. Брент трябваше да ги измие, но подозирам, че няма да го стори. На Коледа се разрази огромен домашен скандал, след като Къртис сготви пуйката, но Хедър отказа да остане, защото мястото било такъв бардак и Дейл трябваше да отиде у тях.

Саския докосва косата ми.

— Цветът ми харесва.

— Благодаря. Още се стряскам, като се видя в огледалото.

Тя навива дълга розова къдрица около пръста си.

— Май и аз ще трябва да се боядисам.

Поглеждам я остро. Тя се разсмива и разбирам, че се шегува.

— Искаш ли да дойдеш в апартамента ми във вторник вечерта? — казва тя. — Ще си направим женска вечер.

— Да, разбира се.

— Ще ти изпратя есемес с адреса.

Жулиен влиза в кухнята с дистанционното в ръка.

— Изпуснахте представянето ми.

— Така ли? — казва Саския невинно.

Отблизо той изглежда точно като панда. Носът и бузите му са кафяви, а кожата около очите е бяла и луничава. По-нисък е от Саския и е доста по-нисък от мен, и изглежда като на четиринайсет, макар че според Брент всъщност е на двайсет и две.

— Ще го превъртя за теб, окей? — Той я издърпва иззад плота и я повежда към хола.

Саския ме поглежда през рамо, сините ѝ очи святкат хитро, и почуква с пръст по слепоочието си. Тъпанар.

Докато другите излизат, Брент се промъква зад мен:

— Ще останеш ли тази нощ?

— Надявам се — казвам аз, — днес съм изпила три „Смаш“, няма да мога да мигна с часове.

Очите на Брент потъмняват.

— Това ме устройва.

Вкусът на „Смаша“ е отвратителен, но онзи ден ми се стори, че ми помага на тренировката, така че разменихме кашонче мюсли барове срещу каса „Смаш“ и вече съм изпила половината.

Той се навежда да ме целуне, но някакъв шум зад нас ни кара да се отдръпнем.

Саския ни хвърля любопитен поглед и взема бирата си от плота.

— Забравих я.

Още не знам дали е имало нещо между тях. Щом вратата се затваря зад гърба ѝ, отварям уста до го питам, но влиза Хедър.

Тя вади бутилка от фризера — шампанско — и поглежда Брент с онези нейни очи като на кошута.

— Мениджърът ми я даде. Би ли я отворил?

Идва ми да се разсмея. По цяла нощ отваря бутилки в бара, но сега кара Брент, сякаш това ще му достави огромно удоволствие и ще го накара да се почувства по-голям мъж.

Посягам към бутилката. Сама ще я отворя и ще ѝ разваля удоволствието. Но Брент е по-бърз, взима бутилката от ръцете ѝ и ловко я отваря над мивката. Кълна се, че леко се изпъчи, докато ѝ я подаваше. Наблюдавам как я гледа, докато търси чаши в шкафа. Не изпитвам точно ревност. По-скоро… любопитство. Хедър събужда някаква негова страна, която момиче като мен никога няма да събуди. По-скоро ще умра, отколкото да поискам помощ от някого, особено от мъж — би било признак на слабост, но Хедър нарочно се прави на слаба и същевременно го омайва.

Дейл влиза и прекъсва момента.

Двамата с Брент се връщаме на нашето място на килима. Саския и Жулиен са се свили на дивана до Къртис и Одет, които са потънали в разговор. Дали я харесва? Не виждам никакви признаци на флиртуване, но сблъсъкът ми с Хедър ми показа колко малко разбирам мъжете.

— Опитвал ли си някога хакон флип[16]? — пита Одет.

— Не — отвръща Къртис, — а ти?

— Хакон ли? — казва Жулиен. — Много е лесно.

Одет завърта очи, но не отговаря.

— По цял ден ги правя — добавя Жулиен.

Саския издърпва одеялото от гърба на дивана, завива с него колената и на двамата и Жулиен май забравя какво искаше да каже. И слава богу.

Дейл раздава чашите с шампанско:

— Някой да е чул прогнозата за утре?

— Тази нощ ще натрупа — казва Къртис.

— Страхотно — добавя Дейл.

— О, това е нищо — отбелязва Жулиен. — Да бяхте видели какво беше миналата зима.

Този път всички завъртат очи към тавана. Няма ли кой най-после да му запуши устата.

Жулиен отваря уста пак да каже нещо. И я затваря. Саския се е притиснала до него, дясната ѝ ръка е под одеялото. Да не би… Това ли прави?

Улавям движението на ръката ѝ.

Точно това прави.

Направо тук, в средата на стаята. И въобще не ѝ пука. Останалите са забили погледи в телевизора и освен мен, никой не е забелязал. Не знам дали съм шокирана, или впечатлена. Това момиче няма срам.

Очите ѝ обхождат стаята и се спират в моите. Лека усмивка пробягва по устните ѝ.

Вътрешностите ми се преобръщат, макар че не знам защо.

19

В настоящето

Щом отварям очи във влажната и студена стая, първо хвърлям поглед към вратата да видя дали е заключена. После оглеждам стаята, за да се убедя, че няма никой друг. Измъквам се от леглото и проверявам банята, за всеки случай. Крайниците ми са се вкочанили от студ.

Радвам се, че няма да прекарам втора нощ на това място, обличам всички пуловери, които съм взела, вдигам догоре ципа на якето и пресичам стаята да погледна през прозореца.

Синьо небе, девствен снежен килим. Познато вълнение се надига в гърдите ми, независимо че не съм спала. На светло нещата не изглеждат толкова зле. Независимо дали ще си намеря телефона, днес се махам оттук. Дори кабинката да не работи, не е голям проблем — можем да се пуснем до долу със сноубордове. Преди да си замина, ще оставя бразди по този снежен прах.

В коридора мирише на застоял дим. Къртис е в кухнята, клекнал пред доста впечатляваща машина за кафе. Обут е с тъмните дънки от вчера и с поларено хайтек горнище на „Спаркс“ с множество ципове. Белегът на слепоочието му е станал морав. Иска ми се да го посъветвам да му сложи лед, защото изглежда възпален, но се сещам, че сигурно предпочита да не му припомням за случая.

— Колко е часът? — питам аз.

Той поглежда часовника си:

— Седем и двайсет.

— Толкова е странно да не знаеш колко е часът.

Кафемашината започва да пиука. Къртис псува.

— Не ще да те слуша, а? — казвам аз.

— Всичко е наред. Ще се оправя.

— Още ли няма никой от персонала?

— Не. — Къртис натиска някакви копчета. Машината пак започва да пиука и той изстрелва още няколко псувни.

— Много си весел тази сутрин. Можа ли да спиш?

— Не много.

Надничам през рамото му:

— Работи с кафе на зърна.

— Откъде знаеш?

— Мозък! — По-скоро е, защото съм работила в половината от кафенетата в Шефийлд.

Ядосан, той рязко се обръща. Ако знаех, че е в такова ужасно настроение, нямаше да се шегувам. Правя се на заета, ровейки из шкафовете за кафе. Свикнала съм да се оправям с едри, раздразнителни индивиди от мъжки пол, имам достатъчно опит и знам кога да си държа устата затворена.

Къртис винаги е искал да контролира всичко, така че разбирам защо в момента му е трудно. Парфюмът и кичурите под възглавницата наистина са го изкарали от релси.

Или може би има по-зловеща причина за гнева му? Убил е сестра си и го е страх, че ще го разкрият. От друга страна, може би той е замислил всичко, довел ни е тук, за да разкрие мистериозното изчезване на сестра си. Предишните му хубави чувства към мен са се превърнали в омраза и това, което видях, е само падането на маската.

Проверявам шкафа над мивката.

— Извинявай — промърморва той, — просто имам нужда от кафе.

Свалям от рафта огромен буркан с кафе на зърна:

— Ето. Капучино става ли?

— Аз ще го направя — опитва се да вземе буркана от ръцете ми.

— Работила съм с такава машина.

— Добре се оправях и без теб.

Сигурно трябва да отстъпя, но мразя да отстъпвам.

— Не знаеш как.

Той повдига едната си вежда и аз млъквам, осъзнавайки, че май прекалявам. Стоим един срещу друг. Докато той не отстъпва недоволно назад. Внимавам да не гледам към него, вдигам капака на машината, но не мога да отворя проклетия буркан.

Къртис го взима от ръцете ми и го отваря.

— Мускули! — Мъчи се да не се усмихне.

Мамка му. Обръщам се с гръб, за да скрия усмивката си. Машината започва да работи и кухнята се изпълва с аромат на прясно смляно кафе.

— Правила ли си си кафе по-рано тази сутрин? — пита ме Къртис.

— Не, защо?

— Като влязох, ми се стори, че усетих миризмата.

Знам, какво си мисли. Сестра му беше маниачка на кафето. Подавам му капучиното.

— Може да е някой от останалите. Някаква следа от телефоните?

— Не. Виж, не казвай на другите за косата…

Той млъква, защото Брент влиза в кухнята с рошава глава и отпечатък от възглавница на бузата:

— Добро утро.

Да го прегърна ли? Брент също не е сигурен. Накрая все пак се прегръщаме, но прегръдката е скована и неловка.

— Кафе? — пита Къртис.

— Да, брато.

Обръщам се към машината, преди да сме започнали пак да се разправяме.

Тримата седим на плота, пием кафе и мълчим. Напрежението в стаята е осезаемо. Дори и Брент го усеща. Тъмният му поглед издава угриженост, която не съм виждала преди. Предполагам, че е съвсем естествено след снощните събития.

Или може би Къртис е прав? Може би е пренапрегнат, защото изнудва Дейл и Хедър? Но ако е така, защо аз и Къртис сме тук? Само за декор или се готви да ни изнудва и нас?

Размърдвам се неловко. Сещам се поне за едно нещо, за което знае само Брент, нещо, с което не се гордея, но той едва ли би го направил.

Довършвам си кафето и хуквам.

— Отивам да проверя кабинката.

— Вече я проверих — казва Къртис.

Но аз искам лично да проверя, а и имам нужда от малко пространство. Излизам през двойната врата на ледения въздух и тръгвам надолу по металните стъпала.

Гледката е умопомрачителна. Алпите са се прострели в далечината, докъдето стига погледът, бели върхове, зелени долини. Малките оранжеви кабинки висят неподвижни на фона на безоблачното небе, изгубват се за малко зад скалите и после се появяват долу над платото. Оттук не мога да видя селцето Лю Роше, скрито е дълбоко в долината.

Отивам при операторската будка и пробвам вратата. Още е заключена. Така и предполагах. Надничам през прозореца, като си правя сянка с длани. Виждам доста сложен пулт за управление и няколко монитора. Почти съм сигурна, че дори да разбием вратата, няма да можем да подкараме лифта. Вероятно има нужда от някакъв ключ.

Няма значение. Можем да слезем до долу и сами. Със сноубордовете докъдето има сняг и после пеша. Ходенето ще е дълго, тъй като снежната линия е доста нависоко, но за половин ден ще се оправим.

Чувам стъпки по стълбите зад мен. Дейл. Диригентът на снощната игра мирише на скъп афтършейв и изглежда повече като читател на модно мъжко списание, отколкото на Sports Digest, със скъпи джинси и тъмносив пуловер, вероятно кашмир, макар че качулката на якето му е съдрана от вчерашната битка и има синка под окото.

Той се оглежда наоколо.

— Още ли е затворен?

— Още. — Правя крачка да го заобиколя и да се върна горе.

Той сграбчва дясната ми ръка.

— Мила, ти ли ни покани?

— Не. — Опитвам се да отскубна ръката си, но той стиска здраво.

— Защо тогава жена ми казва, че си ти?

Нещо ни става на това място. Сякаш дивият дух на планините се просмуква в нас. Или може би просто сме твърде далеч от останалата цивилизация. Тук няма кой да ни контролира.

— Нямам представа. Пусни ме.

Хватката му не само че не отслабва, но се затяга още повече.

— Първо ми отговори.

Сърцето ми блъска, но в такива ситуации не бива да показваш, че се страхуваш:

— Мога да те нараня — казвам аз. Нападението е най-добрата защита, поне според баща ми и брат ми.

Той дори не трепва.

— Аз мога да те нараня по-лошо.

Както сме се наежили един срещу друг, се опитвам да открия у Дейл това, с което го помнех — следи от татуировка, дупки от някогашните обеци в ноздрите или устната. Не откривам нищо. Сякаш онзи Дейл никога не е съществувал.

20

Десет години по-рано

Саския не си е сменила грейката. Движи се напред-назад, приготвя сок. Аз и Одет сме се облегнали на плота. На никого не му се пиеше, така че ще прекараме нашата женска вечер тихо и кротко. Това ме устройва.

— Какво слагаш вътре? — питам аз.

Саския се обръща към мен със засмени очи.

— Цвекло, морков, спанак и лимон.

Дали усеща, че се напрягам всеки път, когато ми подава чаша? Подозирам, че да. Вече няколко пъти ми купи кафе на пистите. Бюджетът ми не ми позволява да си купувам топли напитки, така че още не съм ѝ върнала жеста, но тя май не обръща внимание. Може би това е нейният начин да поправи случилото се преди Лю Роше Оупън.

Тя сипва лъжица жълтеникав прах в блендера.

— И „Мака“.

Изучавам кутията, от която го извади.

— Твърди се, че помага за възстановяване на мускулите — казва тя. — Къртис ме научи.

Помирисвам го:

— Сигурно вкусът му е отвратителен?

Одет пъхва пръст в кутията. Китката ѝ е бинтована след падането преди няколко дни.

— Не е толкова лошо. Опитай.

Опитвам го.

— Гадно.

Саския пуска блендера.

— Като се смеси, няма да го усетиш.

Одет се пресяга към друга кутия. „Супер Грийн“.

— Сложи малко и от това.

— Не, не. Искам наистина да ѝ хареса. — Саския налива кафявата течност в чашите и ги отнасяме на дивана.

Апартаментът е малък, но много по-приятен от моя, със светъл дървен под и шарени килими.

— И ти ли живееш тук? — питам Одет.

Светлата ѝ кожа е леко обгоряла от днешното слънце.

— Не — казва тя, — моят апартамент е над ски гардероба.

— Тук сме само аз и Хедър — казва Саския.

— Хедър нали е на работа тази вечер? — питам аз.

— Да, и слава богу. — Саския се навежда да остави празната си чаша на масичката, пуловерът ѝ се повдига и открива тънкия ѝ кръст. Възхищавам ѝ се. Толкова мъничка и толкова дяволски силна.

На масичката са пръснати списания. Разглеждам ги, надявайки се да открия нещо за характера ѝ. Френски модни списания са смесени с английски за сноуборд и клюкарски за знаменитости. Не ми казват нищо особено, пък и някои от тях може да са на Хедър.

Соча към сноубордовете, подпрени на стената.

— Всичките ли са твои?

— Всичките с изключение на един — Саския го сочи, — този е на Хедър.

— Не може да бъде, имаш пет борда?

Не може всичките да са от спонсора ѝ, два от тях дори не са „Соломон“. Средно по петстотин на парче, това са много пари.

Обръщам се към Одет:

— Ти колко имаш?

— Три.

— А ти колко имаш? — обръща се Саския към мен.

— Един — казвам аз. Защо ми трябваше да питам. — Но не ми трябват повече, защото моят е вълшебен.

Те се смеят.

Улавям, че Саския ме гледа, докато изпразвам чашата. Може би възхищението наистина е взаимно.

Тя качва босите си крака върху масичката. Тази вечер ноктите ѝ са сребърни.

— Искам да те питам нещо, Мила. Според теб кое е по-добро, сноубордът или сексът?

Не съм изненадана, в края на краищата нали е женска вечер. И макар че обичам да говоря за сноуборд с Одет, предпочитам да не обсъждам напредъка си пред Саския, нали е съперница, затова се радвам на двойния въпрос.

— Зависи с кого съм — казвам аз.

Очите на Саския светват закачливо:

— С Брент, например.

— Казах ти вече — отвръщам аз, — не ходя с него. — Двамата с Къртис днес са в Италия на състезания. Отбелязвам си наум да му се обадя по-късно, за да видя как се с представил.

Саския повдига вежди.

— Е, харесвам и двете — казвам аз.

Одет се усмихва:

— Да, едното през деня, другото през нощта.

— Колко скучно — казва Саския.

Тази вечер се държи малко дръпнато с Одет, сякаш би искала да ме има само за себе си. Или може би си въобразявам? Така или иначе три е неудобно число. В нашето малко трио Одет е сериозната, Саския е безгрижната и аз често се раздвоявам между двете. Тази вечер клоня повече към Саския.

— А защо не и двете едновременно — казва Саския, — намираш си тихо местенце в планината…

— Може би в кабинката на лифта? — казвам аз.

Саския се подхилва:

— От личен опит ли говориш?

Разсмивам се:

— Не! Сега е твой ред. Кое е по-добро?

Умирам да чуя какво ще каже. Където и да иде, мъжете обръщат глави след нея, но тя не проявява интерес към никой от тях, с изключение на Жулиен, но подозирам, че го търпи само заради съветите по сноуборд, които ѝ дава. Подозирам, че и тя като мен предпочита да се съсредоточи върху тренировките.

— Така е — казва тя, — права си. Имам нужда и от двете.

— С Жулиен? — настоявам аз.

Тя се смее и отклонява поглед.

Тъкмо се готвя да попитам Одет какво мисли по въпроса и на вратата се звъни. Разбира се, е досадният Жулиен.

Гледам как го посреща Саския — небрежна целувка по двете бузи.

Одет се намръщва.

— Нали беше женска вечер.

— Е, има ли значение? — казва Саския.

Човек би помислил, че Одет и Жулиен ще се държат приятелски, след като и двамата са французи, но всеки път само Саския разговаря с него. Одет дори не го целува по бузата, само му кимва едва-едва.

Жулиен казва нещо на френски.

— Тази вечер говорим на английски — заявява Саския.

— Днес видя ли ми бекфлипа 720°? — пита той.

Слушаме го известно време. Можеше да е интересно, но английският му е толкова развален, че трудно му се разбира. Саския го прекъсва, за да попита Одет за предстоящото състезание в Швейцария. Липсата на интерес у Саския никак не го смущава. Не може да откъсне поглед от нея. Сякаш е неговата муза, или нещо такова.

Обръщам се към Одет.

— Видях те днес да правиш няколко гигантски деветки[17].

Одет махва с ръка.

— Не бяха чак гигантски. Ти пък направи граб 720°.

— Повечето ги обърках. — Жените често правим това, омаловажаваме всичко, което правим.

Саския се прозява. Тя не се хвали като Жулиен, но и не омаловажава постиженията си. Няма такава потребност. Разтрива врата си, разтяга го на едната, после на другата страна.

— Да не си се схванала? — Жулиен скача, застава зад облегалката на дивана, отмята косата на Саския и започва да разтрива раменете ѝ. Изразът на лицето му е като на котката на нашите, когато мърка в нечий скут.

Потискам усмивката си и поглеждам към Одет да видя дали го е забелязала. Тя ги наблюдава със странно изражение, докато не забелязва, че я гледам.

Лицето ѝ се прояснява и не съм сигурна, дали не си го измислям.

Но за миг ми се стори, че видях омраза в очите ѝ.

21

В настоящето

Хватката на Дейл се стяга около ръката ми. Има мъже, които въобще не могат да посегнат на момиче, като Брент например. Къртис сигурно смята, че би могъл, ако му се наложи, но аз не съм съвсем сигурна. Като гледам студените, сиво-зелени очи на Дейл, съм убедена, че може.

Изведнъж си спомням как преди десет години се нахвърли върху Саския в бара. Мислите ми препускат, не мога да ги стигна. Дали след това не я е нападал и убил? Това ли е станало? Ако е така, в момента съм в сериозна опасност. Той мисли, че съм го поканила тук, за да го вкарам в капан като животно.

По дяволите. Вече пропуснах момента да го изненадам. Какво да правя? Дейл, зловещият манипулатор, ме плаши. Искам да се върне Дейл, богът на викингите.

Поглеждам към ръката му. Ноктите му са добре поддържани, китката му е покрита със златист мъх.

Най-добрите борци правят всичко възможно да избегнат битката, Мила. Но ако не можеш да я избегнеш, удряй първа и удряй здраво.

Баща ми ме е учил да се бия. Беше твърд човек. И умен. Мога да ударя Дейл с лявата ръка, още по-добре с коляно в топките — страхотно искам да го ударя но той ще отвърне на удара и накрая ще пострадаме и двамата. Опитвам друг подход.

— Ако не ме пуснеш веднага, ще кажа на жена ти, че ме целуна.

Много е долно да го използвам срещу него. Аз бях тази, която предизвика целувката. Но не ми пука. Бясна съм. Ако това не проработи, ще го ритна с коляното и ще бягам.

Той пуска ръката ми.

Едно време много уважавах Дейл. Беше веселяк, лесно се общуваше с него и имаше уникално чувство за стил, в пързалянето, в начина, по който се обличаше, пък и въобще как гледаше на живота. Дали да му кажа за Хедър и Брент снощи в килера?

Не, първо трябва да чуя обяснението на Брент. А най-добре да се концентрирам върху вариантите как да се измъкна от това място. Изкачвам стъпалата и се опитвам да успокоя дишането.

— Хей — извиква Дейл.

Обръщам се.

— Извинявай.

Нима! Държиш се като дивак и смяташ, че с едно извинение всичко ще се оправи? Дори не съм сигурна, че съжалява, но кимам и продължавам нагоре, сдържайки дъха си, докато не стигам на безопасно място в кухнята.

Там е Хедър, шик както винаги, с тесни бели джинси и ботушите с високи токчета от вчера. Очите ѝ се присвиват, когато Дейл влиза малко след мен.

Не, Хедър, не съм го целунала, не този път.

Дейл отива право при нея и я прегръща — за да ѝ вдъхне увереност или да предяви правата си, или и двете. Не мога да преценя.

Усещам погледа на Къртис. Дали се вижда колко съм смутена?

— Кабинката работи ли? — пита Хедър.

— Не — казва Дейл.

— Подозирам, че въобще няма да я пуснат — добавя Къртис.

Всички обръщаме глави към него.

— Ако някой е положил толкова усилия да ни качи тук, няма да ни пусне толкова лесно.

— Поне да не бяха взели проклетите телефони — казва Хедър.

— Точно затова ги взеха — отговаря Къртис. — Искат ни тук.

Потръпвам. Какво ли още са ни подготвили?

— Ние летим утре вечер — казва Хедър. — На работа сме в понеделник. Какво да правим?

— Да закусим — предлага Къртис.

Хедър псува.

— След това ще слезем до долу сами — продължава Къртис. — Добре че този, който е нагласил всичко това, не се е сетил да ни вземе бордовете.

Дейл си прочиства гърлото.

— Хедър няма сноуборд.

По дяволите. Не бях помислила за това.

Къртис поглежда към мен и Брент с надежда.

— Имате ли резервен?

И двамата клатим глави.

Къртис поглежда към ботушите на Хедър:

— Дано поне си взела и друг чифт обувки.

— Взела съм — казва тя.

— Слава богу.

Тя поглежда неловко мъжа си:

— С високи токчета.

Къртис се хваща за главата.

Прав е. Имаме проблем.

— Нали ти казах… — започва Дейл.

Хедър изглежда ядосана:

— Ако знаех, че ще се правим на алпинисти, въобще нямаше да дойда.

За малко да кажа: Чак пък алпинисти. Но се сещам за първата част от спускането. Пистата е черна, изключително трудна, стръмна и прорязана от скали. Само за майстори. Ако се спускаме със сноуборд, най-голям проблем ще бъдат оголените места и рискът да надерем бордовете. Но без сноуборд на Хедър наистина ще ѝ трябват алпинистки умения.

Лоша работа.

— Хедър, кой номер носиш? — питам я аз.

— Трийсет и седем.

— Аз нося трийсет и девет, но можеш да обуеш моите „Конвърс“ с няколко чифта чорапи.

Хедър кима.

Стрелкам Дейл с очи. Надявам се да се чувства виновен, че ме нападна.

— А ти, Мила? — пита Къртис.

— Ще карам със сноуборд обувките. — Чисто нови са, още не съм ги обувала. Трепвам при мисълта за мазолите после.

Всички, включително и Дейл, гледаме към Къртис и чакаме неговата присъда. Прекарал е целия си живот в планината и определено е най-опитният сред нас.

Той клати глава.

— Не ми харесва тази работа. Слънцето го е пекло цяло лято, снегът ще бъде твърд като лед. Дори с твоите „Конвърс“ тя ще се пързаля като на кънки чак докъдето свършва снегът.

— Можем да я вържем — казвам аз.

— В склада има въжета — казва Дейл.

На Дейл и Къртис явно не им е минало от снощната кавга, но успяват да се превъзмогнат. Всички искаме да се измъкнем от това място, затова обединяваме усилията си.

— Някога катерила ли си се? — пита Къртис. — Или поне изкачвала ли си някой хълм?

Хедър клати глава с пребледняло лице.

Къртис се обръща към Дейл:

— Надолу е пълно с пропасти. Ако се подхлъзне, ще ни повлече с нея. Предлагам това да бъде последна възможност. Първо да обмислим всички други варианти.

— Като например какво? — питам аз.

— Като да разбием операторската будка. Ако успеем да подкараме кабинката, ще сме изминали половината път. Ако ли не, вътре може да има радио или сигнален пистолет, или нещо подобно. Трябва да проверим околността, да видим какво може да открием. В бараката при влека също може да има радио.

— Който е измислил това, сигурно е психопат — казва Хедър с треперещ глас.

Къртис млъква за секунда.

— Някой да е видял или чул нещо, което да подсказва, че освен нас петимата тук има и някой друг?

Докато оглежда стаята, очите му за миг срещат моите и отчитам как формулира въпроса си. Не споменава за парфюм или коса, но мисля, че знам накъде бие.

Останалите клатят глави.

Къртис не ни предложи да се разделим. Защо? Да речем, можеше да слезе с мен и Брент и да оставим Дейл и Хедър, докато операторите пуснат лифтовете. Да не би да го спира идеята, че е възможно сестра му да е тук?

— Добре — казва Къртис, — първо да хапнем, после ще се хванем на работа.

Той хвърля поглед към Дейл.

— Освен ако някой има по-добро предложение.

Дейл вдига ръка към челото си, иронично отдавайки чест.

Къртис излиза от кухнята.

Хедър поглежда към Брент и аз пак се чудя, какво точно са правили в килера.

Дейл ѝ казва нещо на ухо. Тя кима и търка носа си в брадата му. Бракът им може и да не е перфектен, но явно разчита на него. Какво ли е това усещане? Да имаш някого, който винаги да ти пази гърба? Не знам, защото никога не съм го имала. Изборът си е мой и все пак, понякога си задавам въпроса дали не изпускам нещо важно.

Обръщам се и пълня купите с „Чокапик“. Не съм яла „Чокапик“ от онази зима. Отнасяме купите в ресторанта, където има обърнати столове и подът е покрит със строшени стъкла от снощната разправия.

Храним се в неловко мълчание. Хедър се опитва да улови погледа на Брент.

Недей Хедър. Дейл ще забележи.

Навън слънцето огрява ледника и блясъкът е толкова ярък, че трябва да си прикрия очите, за да погледна през прозореца. На няколко метра нагоре по пистата се виждат останки от различни скокчета, вероятно от летния лагер, който „Бъртън“ организира тук всеки август.

Изпълва ме тъга. В един друг живот щяхме да сме там, наслаждавайки се на деня, вместо да сме залостени тук, пълни с ужасни подозрения един към друг.

Най-после трябва да се примиря, че това въобще не е носталгичното събиране, на което се надявах.

И тези хора вече не са ми приятели.

22

Десет години по-рано

Адреналинът пулсира във вените ми. Днес е денят да опитам бекфлипа. През нощта валя и още не са изчистили пайпа, затова се качихме да тренираме скока на ледника.

Навлизате във високопланински район. Опасност: дълбоки пукнатини в леда, лавини! Поемате риск на своя отговорност! Предупреждението е повторено на шест езика, но ние се провираме под бариерата и навлизаме в дълбокия сняг.

Пресният сняг искри под слънцето. Това е идеалният момент да опитам нови трикове с по-меко приземяване.

Тук сме седмина. Дейл и Къртис копаят със сгъваеми лопати, които са донесли, вързани за раниците. Останалите използваме ръце и бордове, за да оформим рампата за отскок. Коленичила съм на снега и съм хванала борда за автоматите, плъзгам го напред и назад, за да заравня повърхността, а студът се просмуква през грейката ми.

Къртис се изправя, лицето му е зачервено от усилията:

— Изглежда ми окей. Харесва ли ви?

Двамата вървим заедно и на всяка крачка потъваме до колене. Тук въздухът е много разреден и аз пуфтя като родилка. И той пуфти, което ме кара да се чувствам малко по-добре.

— Трябва по-често да ходиш във фитнеса — казвам аз.

— Млъкни. Снощи не те видях там.

— Бях на физиотерапия. След като скочих от онази скала, за да спася бебешката ръкавичка, коляното ми започна да се обажда.

Поглеждам през рамо, за да се уверя, че Саския не може да ни чуе. Тя е доста по-надолу с Одет и Жулиен.

— Саския може да прави мактуист, нали? Направи един на финала на Британското.

— Може — казва Къртис.

— Още не съм я виждала да го прави тук.

— Падна лошо по време на летния лагер в Хинтертукс. Направо се разби. Оттогава започна да носи каска.

— Опитвала ли го е след това?

— Не, доколкото знам.

— Интересно.

Ако днес успея да направя бекфлип, няма да ѝ стане много приятно.

Снегът потъва под краката ми. Къртис ме издърпва нагоре. Точно под мен има синкава, прозрачна като стъкло, пукнатина.

Оглеждаме я внимателно. Много е дълбока — наричат ги бездънни — и продължава надолу, докъдето ти стига погледът.

— Момчета, огромна пукнатина точно тук — крещи Къртис на групата отдолу.

Оглеждам се наоколо за други пукнатини. Проблемът е, че повечето са скрити под тънък снежен слой. Наричат ги снежни мостове и не можеш да ги видиш, докато не стъпиш върху тях.

— Давай — казвам на Къртис. — Ти водиш.

Той се засмива и започва да проверява снега с ръба на борда. Продължаваме бавно напред. На върха закопчаваме бордовете, останали сме без дъх.

Къртис си слага каската. В нашата малка група само той и Саския носят каски. Сигурно и аз трябва да нося, но въобще не са евтини и още не мога да си го позволя.

Чувам, че Саския разпитва Жулиен на френски. Вече ни настигат. Одет върви зад тях, изглежда изнервена.

— Кой ще бъде опитното зайче? — пита Къртис.

— Аз — отговарям моментално. — Най-слаба съм в групата и искам да им докажа, че мога да се меря с тях.

Пускай по права линия, си казвам, защото всички ме гледат.

Засилвам се надолу, после нагоре и политам във въздуха. Отскокът ме изхвърля по-нависоко, отколкото съм очаквала, но запазвам спокойствие, сграбчвам ръба до петата на обувката и натискам върху опашката на борда, така че докато летя във въздуха, бордът ми е перпендикулярен на посоката на движение. Класически граб. Знаеш, че е както трябва, защото го чувстваш. И в момента го чувствам.

Гравитацията ме притегля надолу. Пускам граба. Височината е голяма и ще усетя удара при приземяване. Тежестта на цялото ми тяло се стоварва върху прасците. Продължавам да се пързалям напред, благодарна за всичките преси за крака, които тренирах във фитнеса.

От върха се носят окуражителни крясъци. Докато се откопчавам, Къртис се спуска, после Одет, правят същия трик, което ми показва как мога да подобря моя. Гледам къде се приземяват: виж ти, само на метър по-далеч от мен!

След това скача Саския, после Жулиен и Брент и аз се усмихвам, тъй като и те изпълняват моя трик. И Дейл го прави, но задържа граба, завъртайки се два пъти и пуска ръката, за да направи инди граб, преди да се приземи. Не съм изненадана, че „Оукли“ са избрали точно него. Той има собствен стил.

— Пфу! Двоен граб — казва Джулиан. — Хич не ги харесвам.

На връщане вървя след Одет. Снощи ѝ бях на гости и стояхме до късно да гледаме френски DVD-та за сноуборд. Когато Саския не е наблизо, Одет е различна, по-спокойна е, предполагам и аз. Не ми каза къде е Саския, а и аз не попитах, но усетих, че са имали някакво спречкване. Говорихме си за целите, които си поставяме този сезон: състезанията, в които искаме да участваме, триковете, които се надяваме да усвоим. Ако беше британка, в никакъв случай нямаше да споделям с нея тези неща, но тя е толкова по-напред от мен, че няма значение.

Саския и Жулиен са точно зад нас. Нейният френски сигурно е по-добър от неговия английски, защото отново разговарят на френски. От начина, по който сочи към рампата, се вижда, че ѝ дава съвети.

— И на френски ли е същият досадник? — питам дискретно Одет.

Очаквам да се разсмее, но тя дори не се усмихва.

— Да.

Май наистина никак не го харесва, но има логика. И двамата са невероятни сноубордисти, но докато Жулиен използва всяка възможност да се самоизтъква, Одет си мълчи и просто се пързаля. Ако Къртис не го беше споменал, никога нямаше да разбера, че тази седмица във Варс е била втора на Световната купа на FIS.

— Какво тренираш днес? — пита Одет.

Колебая се:

— Бекфлип, надявам се. — Сега вече не мога да се измъкна.

— За първи път ли ти е?

— Да. Много съм нервна.

Пръстите ѝ, скрити в ръкавицата, стискат ръката ми.

— Не се притеснявай. Ще го направиш!

Брент се приготвя за скок.

— Време е за бекфлип — казвам му тихо. — Последен съвет?

— Не се приземявай върху главата си — хили се Брент. — Не бой се, беше страхотна на батута. Все пак отдай се изцяло. Не искаш да почнеш и да се откажеш по средата.

От начина, по който върви, приведен и отпуснат, със смъкнатите си джинси, човек никога не би предположил, че Брент е елитен спортист. По-скоро ще си помислиш, че се е напушил с трева или просто е флегматик. Но после го виждаш върху сноуборда.

Той се изстрелва във въздуха и прави гигантско 720°. Изглежда, не изпитва страх. Завиждам му. Ръцете ми се изпотяват в ръкавиците. Докато се закопчават, Саския отново разпитва Жулиен. Нямам търпение да видя изражението ѝ, ако успея да направя бекфлипа.

Къртис се изправя.

— Ще се спускаш ли?

— Не. След теб — казвам аз, защото не съм съвсем готова.

Къртис се засилва и прави плавен бекфлип. Всички викат одобрително.

Сега вече наистина трябва да го направя. Засилвам се надолу. Скоростта е важна — имам нужда от достатъчно време във въздуха, за да обърна борда. В момента в който носът на борда стига до върха на пайпа, се накланям назад.

Прилича на въртенето на увеселително влакче. С тази разлика, че вместо да си седиш добре обезопасена, нямаш никаква представа, какво ще се случи. Зрителното ми поле става синьо, после бяло. Ако се ударя в земята точно сега, сигурно ще си счупя врата. После пак виждам синьо небе и докосвам земята, а бордът е под мен.

Виковете са по-силни, отколкото бяха за Къртис.

Когато се присъединявам към Къртис, той ми кима в знак на уважение: „Добре“.

Махам с ръка, сякаш не се е случило кой знае какво. Но вътрешно ликувам. Не знам защо, но похвалата на Къртис ми е по-важна от похвалата на всеки друг. Сякаш в него баща ми и брат ми се съчетават в едно. Впечатлявайки го, сякаш съм постигнала невъзможното и съм впечатлила и тях. Знам, че е глупаво, тъй като чувствата ми към него съвсем не са братски, но ще запазя този момент.

Саския полита във въздуха и не мога да скрия усмивката си, когато пак прави спин. Качих летвата и ще трябва да се напъне, за да я стигне.

Къртис вижда изражението ми.

— Внимавай със сестра ми.

— Какво искаш да кажеш? — питам, стресната.

— Просто… внимавай.

— Да не искаш да кажеш, че трябва да ѝ отстъпя?

— Не. Просто не обича да губи.

Смея се.

— Че кой обича?

Къртис отваря уста, сякаш иска да каже още нещо. Но после я затваря.

Започвам да се чудя дали не ми е извъртяла още някой номер. Нали вече имаме примирие. Без удари под кръста.

— Не се тревожи — казвам аз. — И аз мога да играя твърдо.

Точно в този момент Жулиен излита от рампата и прави някаква странна тапа[18] като тирбушон. Точно това обичам в сноуборда фристайл. Не е като бягането или колоезденето, където състезанието се печели със стотни от секундата и само фотофинишът може да определи победителя. Спортът ни е толкова млад, че състезателите постоянно измислят нови трикове — трикове, които никой не е смятал за възможни или дори не си е представял. Докъде ли ще стигне след десет години?

Когато го настигам, Брент ме тупва по гърба.

— Това беше много добре, Мила.

След още пет бекфлипа съм доста доволна. Всеки път, когато се приземя успешно, си казвам, че трябва да спра, докато съм още начело. После виждам погледа на Саския и решавам да опитам още веднъж.

Точно така ще я бия. Не с мръсни номера, а с неуморен труд, овладявайки новите трикове един по един. Разполагам с цяла група експерти, които да ми дават съвети, и още три месеца до Британското. Ще се справя.

Брент и Дейл са седнали горе и ядат мюсли барове — моите мюсли барове. Добре че поне някой ги харесва. Имам още двайсет кутии. Оставям борда, сядам на снега до Брент и разпечатвам и аз един.

Женско възклицание ме кара да се обърна.

Саския е застанала наблизо, прикрила уста с ръце.

— Толкова много съжалявам, Мила.

Изтръпвам от ужас. Сноубордът ми не е там, където го оставих.

Изправям се с усилие. Трябваше да е зад мен. И дори да се е плъзнал надолу по пистата, все някога щеше да стигне до мек сняг и да спре.

Но го няма.

— Стана случайно — казва Саския, — закачих го с обувката. — Тя сочи към дупката в снега.

Тичам да видя. Едва забележим, на около трийсет метра надолу в тясната пукнатина в леда проблясва моят безценен сноуборд.

Поглеждам я и улавям следа от усмивка, която тя бързо изтрива от лицето си.

А уж вече се разбирахме. Може още да не го осъзнава, но за мен това означава война.

23

В настоящето

Брент чука по стъклото на операторската будка.

— Армирано е.

Двамата с Къртис вече са се приготвили със сноубордове, ръкавици и очила. Обсъждат най-добрия начин да проникнат вътре.

Останалите стоим отстрани. Щом се появи удобен момент, ще се измъкна и ще претършувам спалните — за телефоните и за някакви улики кой стои зад всичко това.

Вятърът се е засилил. Малките оранжеви кабинки скърцат и се люшкат напред-назад. Надеждите ми, че мъжете ще подкарат лифта, не са големи. В наши дни ски лифтовете имат солидни защити за сигурност и този, който ни е довел тук, сигурно се е сетил, че ще се опитаме да проникнем в будката.

Брент грабва сноуборда си.

— Дай първо да опитаме това.

Дейл и Хедър са застанали по-нататък на платформата, разговарят приглушено. Май пак се карат, ако съдя по това, което долита оттам. Той забелязва, че ги гледам, и я кара да замълчи.

— Връщам се веднага. Отивам до тоалетната. — Тичам нагоре по стълбите, после по коридора към спалнята на Дейл и Хедър.

В сравнение с Хедър Дейл е взел съвсем малко багаж, затова започвам от него. Ровя в раницата му. Грейки, ръкавици, очила, пуловери в убити цветове, панталони. Повечето са от марките на старите му спонсори и всичко е почти ново. Бельо — виждам, че тези дни е почитател на „Келвин Клайн“. Някогашният Дейл никога не би се изхвърлял за маркови боксерки. Щеше да си пести парите за екипировка. Калъф с цип „Зиплог“ за отвертки и инструменти за борд. Нищо лично. Телефоните ги няма.

Проверявам под възглавниците и матраците и потупвам юрганите на останалите четири легла. Трябва да бързам. Гардеробът е празен. Куфарът на Хедър е отворен на пода. Пълен е с дрехи — повечето са черни, изглеждат скъпи и са прилежно сгънати. Натискам купчината, да усетя твърдата форма на телефоните. Не са там.

В единия ъгъл е захвърлено дантелено бельо. Доста е странно да видиш бельото на друга жена и не мога да се въздържа да не го повдигна от пода. Миниатюрни прашки от черен воал в комплект със сутиен — триъгълници, които едва покриват зърната, закачени на каишка.

Хвърлям ги обратно. Сега банята. В козметичната чанта на Хедър сред гримовете има блистер с малки сини таблетки. Иска ми се да ги разгледам, но няма време, затова затварям ципа и проверявам тоалетната чанта на Дейл. Ужас, някой идва!

Мушвам се в душкабината и едва успявам да дръпна завесата, когато вратата се отваря.

— Сега иди и си измий лицето — чувам гласа на Дейл, — и се вземи в ръце.

Хедър плаче.

— Никога няма да се измъкнем оттук. Ти си виновен. Не трябваше да взимаш кредитната ѝ карта.

Чия кредитна карта? Моята? Да не са ходили в стаята ми?

— По дяволите, говори по-тихо — казва Дейл. — Тя вече нямаше нужда от нея. Дреме им на родителите ѝ за две-три хилядарки. Те са тъпкани с пари.

Боже мой, мисля, че говорят за Саския. Значи не Саския, а Дейл е използвал кредитната ѝ карта.

— Беше ни длъжна — казва Дейл, — и не помня да си се оплаквала, като ги харчехме.

Сподавено хлипане.

— Ако това се разкрие, мога да изгубя адвокатския си лиценз. Мога да загубя всичко.

— Да не си посмяла да се разпадаш точно сега — просъсква Дейл. — Никой не знае. Не ни хванаха, защо още продължаваш да опяваш?

— Дали ни се е разминало? Или точно затова сме тук? — Хедър подсмърча. — Защото някой подозира.

— Кой? Мила ли имаш предвид? — пита Дейл.

— Или някой, който се представя за Саския. Не трябваше да я крадеш.

— До края на деня ще се махнем оттук. Дотогава трябва само да си затваряш устата.

Хедър отново започва да плаче. Възмутително е, че Дейл се държи така с нея. Без капка съчувствие. Звучи раздразнен и озлобен. Къртис е прав. Дейл се е променил.

— Ще ти донеса хапчетата — казва Дейл.

Някой влиза в банята, появява се леко течение. Дъхът ми спира. Още си спомням пръстите на Дейл, вкопчени в китката ми. Щом на стълбите се държа по този начин, какво ли ще ми направи, ако ме хване тук?

Чувам, че пуска чешмата. Завесата отново потрепва. Дали е излязъл?

Хедър пак подсмърча.

— Благодаря.

— Трябва да отидем при останалите — казва Дейл.

Вратата щраква и после тишина. Свличам се надолу с облекчение. За малко да ме хванат.

Опитвам се да мисля. Значи ли това, че не са я убили те? Ако я бяха убили, сигурно щяха да се разправят за това, а не за кредитната ѝ карта. Но не мога да го изключа. Може един от тях да я е убил, а другият да не знае.

По-добре да продължа с претърсването. Проверих стаята им. Измъквам се, в коридора е тихо. Кой е следващият — Къртис или Брент?

Бързо подминавам три врати и влизам в стаята на Къртис. Много по-подредена е от моята — така и подозирах, че винаги си оправя леглото — и има едва доловим мускусен аромат, вероятно на неговия дезодорант. Искам да свърша колкото се може по-бързо, защото ще бъде ужасно да ме хване намясто.

Синьо-белият му сак с надпис „Спаркс Сноубординг“ е полуотворен на долното легло. Отварям ципа докрай и вдигам капака. Дъските под краката ми сякаш се раздвижват и трябва да се хвана за леглото, за да не падна.

Там, най-отгоре върху сгънатите дрехи лежи картата за лифта на Саския.

Вдигам я с трепереща ръка.

Картата не може да е у него.

Трябва да сканираш картата си най-долу, преди да се качиш на въжената железница, и после още веднъж, като вземеш кабинката. Саския не би могла да се промуши покрай зоркия пазач на лифта без карта. Но пък Хедър и Брент казаха, че са я видели горе на ледника и Къртис също каза, че я е видял да се спуска там. Наистина ли са я видели, или и тримата са забъркани в тази работа?

Всички тези обвинения, които Къртис отправи. Парфюмът, косата, въпросите му дали тя все още е жива. Вероятно за да прикрие факта, че я е убил? Не искам да го приема, но не мога да намеря друго обяснение.

На снимката Саския изглежда толкова красива, колкото си я спомням. Невероятните ѝ сини очи се взират в мен, сякаш се опитват да ми кажат нещо.

Къде си, Саския, и защо картата ти е у Къртис?

24

Десет години по-рано

— Мразя я — прошепвам в ухото на Брент.

Под неоново розовите очила устните на Саския се изкривяват, сякаш знае, че говоря за нея. Дългата ѝ платиненоруса опашка се извива около врата ѝ като змия.

— Спокойно — казва Брент.

— Много обичах този борд.

Мислех, че ме харесва. От това най-много ме боли. Че бях достатъчно глупава да се оставя да ме замае. Сприятелила се е с мен само за да ме накара да сваля гарда.

— По-добре забрави за него — казва Брент. — Ти си в страхотна форма и го дължиш на себе си, а не на борда. Не може да ти отнеме таланта.

Седим на долния край на пайпа и обядваме. Новият ми борд е абсолютно същият като този, който загубих, но продължавам да оплаквам стария. И всеки път, когато погледна към Саския, преживявам отново момента, в който осъзнах, че съм го загубила завинаги.

Днес отново е слънчево и Брент си е сложил бейзболната шапка „Бъртън“ с козирката назад. Той обгръща раменете ми и ме придърпва към себе си.

Стягам се. С тази шапка е много сладък, но досега сме се въздържали от подобни интимности пред другите и никой освен Къртис не знае за нас.

А днес всички са тук. Одет и Саския са седнали наблизо, след спречкването онзи ден сега си говорят приятелски. Къртис си бъбри с едно момиче от Австралия, което преди малко правеше невероятни трикове. Жулиен изглежда смален сред групата френски скиори фристайл. Дори Хедър ни е удостоила с присъствието си. Цяла сутрин се цупеше с камерата си на дъното на пайпа. Спонсорите на екипировката на Дейл са го отрязали — бюджетни икономии — и сега има нужда от няколко свестни снимки, които да изпрати на новите спонсори.

Дъвча си сандвича и се чувствам неловко.

Саския първа го забелязва. Тя повдига очилата върху каската си и ни гледа с присвити очи.

Със свободната си ръка Брент сваля шапката и я слага върху главата ми с козирката напред.

— Харесваш ми, Мила. Обикновено момичетата се вкопчват в мен, но не и ти. — Тъмните му очи ме изучават, сякаш се опитва да разбере защо е така. — А сега аз се вкопчвам в теб, което е много необичайно.

Саския побутва Одет и двете поглеждат към нас. Защо се чувствам толкова неловко? Харесвам Брент. Обичам да гледам на пайпа как се изстрелва и увисва във въздуха, правейки някой свръхзасукан граб. И да знам, че по-късно ще мога да си играя с невероятното му тяло.

Освен това е много свестен. Тази сутрин се появи на вратата ми с резервния си борд. Не исках да му казвам, че снощи се звънна на вратата ми и като отворих, намерих „Маджик Пайпмастър“ 157 подпрян на стената. Предположих, че е от него, но сега подозирам, че е от Къртис, макар да го отрече.

Въпреки че Брент е страхотен, не съм готова за сериозна връзка. Усмихвам се пресилено и се измъквам изпод ръката му. Трябва да поговоря с него, но не сега пред всички.

— Отивам горе.

— Давай. — Трапчинките на Брент блесват.

Радвам се, че не схваща как нещо не е наред. Връщам му шапката, напъхвам остатъка от сандвича в раницата си и надигам бутилката с вода. Жадна съм за още един „Смаш“, но започнах да прекалявам. Наистина ми дава бърз приток на енергия, но остава в тялото ми и напоследък имам проблеми със заспиването.

Когато отпускам бутилката, виждам нещо, което ме изненадва. Къртис е прегърнал Саския, а тя е забила лице в гърдите му. Разстроена ли е? Вчера на ледника страхотно ѝ се ядоса и оттогава беше сдържан с нея, но сега я е прегърнал и ѝ шепне нещо. Досега не съм ги виждала да проявяват такава близост. Какво ли ѝ казва?

Саския кима и се отдръпва от него. Докато се приближава към мен, изследвам лицето ѝ. Не съм убедена, че наистина е разстроена. Просто си играе с него.

Тя вдига борда си:

— Идвам с тебе, Мила.

Опитвам се да успокоя мислите си, докато се изкачваме до върха на пайпа. Трябва да я изтрия от съзнанието си и да насоча гнева си към триковете. Ще ѝ отмъстя, като я размажа на Британското.

— Не си ми бясна заради борда, нали? — пита тя. — Вече ти казах, че беше случайно.

Случайно, друг път. Но няма как да го докажа.

Тя ме побутва с лакът.

— Значи ти и Брент? Така и предполагах.

— А ти пък с Жулиен — отвръщам ѝ троснато.

— Какво за мен и Жулиен?

— Не сте ли заедно?

Тя се смее:

— Не, просто го използвам, както ти използваш Брент. — Конската ѝ опашка се отмята настрани и ме перва по бузата.

— Моля? — винаги успява да каже това, което най-малко очаквам. — Аз не използвам Брент.

Но ме кара да се запитам. Използвам ли го?

Не. Двамата с Брент се забавляваме. Отношенията ни са прости и лесни и в това няма нищо лошо. Саския само търси начин да ми влезе под кожата.

Устните ѝ се изкривяват.

— Забелязала съм, как гледаш брат ми.

— Моля? — поглеждам назад да се уверя, че никой не може да ни чуе.

Усмивката на Саския се разширява. Изпитвам ужас, че съм толкова прозрачна за нея. Как мога да я бия, след като винаги успява да прочете мислите ми?

25

В настоящето

Саския ми се усмихва от картата за лифта.

Нещо — полъх или шум, които само подсъзнание ми е в състояние да долови — ме кара да вдигна глава. На вратата е застанал Къртис.

Обзема ме страх, докато се приближава към мен. Какво ще ми направи? Ненавиждам се, че съм толкова изплашена, но след като Дейл ме сграбчи за ръката, осъзнах две неща:

1. Много малко познавам тези мъже.

2. В тази ситуация нормалните правила не важат.

Къртис спира на крачка от мен. Сигурно изпитва смесени чувства — обида, че тършувам из багажа му; вина, че съм видяла картата за лифта, и паника, че съм го разкрила — но лицето му както винаги е непроницаемо. Без да каже дума, той взима картата от ръката ми. Вторачва се в нея. Обръща я от обратната страна. Поглежда ме.

Шок, това е, което виждам. И подозрение.

— Откъде взе това? — казва той.

— От чантата ти.

Той примигва:

— Ти ли го сложи там?

— Какво? — всичко друго съм очаквала, но не и това. Директна атака, право в очите, и толкова светкавично, че едва ли е имал време да го планира. — Разбира се, че не.

Къртис поглежда отново към картата, огъва я, насочва я под ъгъл към лампата. Даже я мирише. Снимката е отпечатана направо върху пластмасата. Търка я с пръст.

— Изглежда използвана, сякаш е истинската ѝ карта от онази зима.

Актьорските му способности са невероятни, ако наистина играе. Абсолютно убедителен е.

Взимам картата от него. Държа в ръката си едно мъничко парче от пъзела на изчезването на Саския, но нямам никаква представа какво точно означава. Според компютъра в курорта Саския не е използвала картата си в деня на своето изчезване, тогава как Брент и Хедър са могли да я видят на ледника? Засечка в системата, заключи полицията тогава, но сега наличието на картата опровергава това.

— Ако се е качила на ледника в онзи ден, тази карта трябва да е у нея — казвам аз.

Челюстта на Къртис се отпуска:

— Точно това си помислих в момента. В такъв случай къде е била през цялото време?

— Искаш да кажеш, че не е била у теб?

— Точно това казвам. Къде я намери?

— Отгоре върху дрехите ти.

Той кръстосва ръце пред гърдите си.

— Тази сутрин не беше там. Някой я е подхвърлил. Между излизането и връщането ми в стаята.

Забелязвам, как подрежда думите си. Не е готов да приеме, че съм напълно невинна.

— Може да се направи за не повече от пет секунди — казва той.

— Но защо?

— Казах ти снощи, за изнудване.

Иска ми се да му вярвам, но не съм сигурна.

Студеният му поглед става замислен.

— Или може би е насочваща следа. Някой иска да се разровя и да намеря отговорите.

Вътрешностите ми се свиват. Има нещо, което искам да си остане заровено.

— Може ли да ми я върнеш? — пита Къртис.

Колебая се. И я пъхам в джоба на якето си.

— Съжалявам, но картата води до тежки последици. Трябва да кажа на другите.

Той кима, лицето му потъмнява.

Засегнат е, че не му вярвам.

— Претърсих и стаята на Хедър и Дейл — казвам аз, за да подчертая, че не е лично.

Къртис повдига вежди.

— Така ли? Аз също. Кога го направи?

— Преди пет минути. — Ще му кажа за кредитната карта на Саския по-късно. Искам Брент да присъства, защото Къртис ще избухне. — А ти?

— Докато закусвахте.

— Доста рисковано. Намери ли нещо?

— Само огромно количество лак за коса.

— Мислиш ли, че и Дейл вече го използва — казвам аз.

Къртис се засмива и напрежението се разсейва.

След това казва:

— Претърсих и твоята стая.

Заболя ме. Сега знам, какво чувства.

— Правилно.

Той вади сребърносиня гривна от джоба си и ме поглежда. Изчервявам се.

— Какво?

— На Саския е.

— Знам, тя ми я даде.

Той свива очи.

— Кога?

Насилвам се да издържа погледа му.

— Когато още бяхме приятелки.

Той повдига рамене и ми я връща. Не я искам — от самото начало не я исках — но я набутвам в джоба си при картата за лифта. Ще я хвърля в първата пукнатина. Взех я със себе си само защото мислех, че ще му хареса като спомен от сестра му, но моментът вече отмина.

Тръгваме надолу по коридора.

— Докъде стигнахте с операторската будка? — питам аз.

— Влязохме вътре, но не можахме да подкараме кабинката. Нито един от бутоните не работи. Или електричеството е спряно, или някой ги е повредил.

— Нямаше ли радиостанция?

— Не, но се вижда къде е била. Някой я е взел.

Откриваме останалите в ресторанта.

— Дайте да огледаме отвън — казва Дейл, преди да успея да спомена картата за лифта.

Къртис сочи ботушите на Хедър.

— Някой трябва да остане тук с жена ти.

Дали иска да защити Хедър от опасност, или да защити нас от това, което тя може да направи, ако остане сама? Подозирам, че е второто. Къртис, изглежда, не харесва Хедър, забелязах го още преди десет години. Когато Хедър и сестра му живееха заедно, имаха постоянни разправии и Къртис няколко пъти трябваше да се намесва.

— Нямам нищо против да остана с нея — казва Брент.

Дейл прави крачка напред.

— Не и ти, по дяволите.

Забелязвам, че Къртис прикрива усмивката си.

— Ти и шибаните ти ботуши — просъсква Дейл.

Хедър трепва.

Не ми харесва как Къртис и Дейл се съюзяват срещу нея. Дейл очевидно иска да огледа наоколо, но няма да остави жена си с Брент.

— И аз мога да остана — казвам аз, — Къртис и Дейл да вървят.

Ако телефоните са някъде навън, вярвам, че Къртис ще ги намери. Така или иначе, искам пак да си поговоря с Хедър.

Дейл кима недоволно.

— Окей — казва Къртис, — първо да се екипираме. Взел ли си предавател за лавини и въжета?

— Предавател имам, но не и въжета — казва Дейл.

— Можем да вземем от склада.

— Трябват ли ни наистина?

Къртис повишава глас:

— Шегуваш ли се? Не са отъпквали снега от месеци, пластовете са нестабилни. Лавината просто чака да се случи. А що се отнася до пукнатините…

Ледниците са особено опасни по това време на годината — множество пукнатини, но малко сняг да ги запълни. По време на ски сезона техниците натрупват сняг в по-плитките, а по-дълбоките ограждат с въжета.

— Не е толкова страшно — казва Дейл.

Къртис се обръща към нас.

— Докато ни няма, имам една малка работа за вас. — Той бърка в джоба на якето си, измъква няколко връзки с ключове и като фокусник ги поставя последователно на масата.

Дейл грабва една от тях.

— Това е ключът от вкъщи. Това си е направо невъзпитано, пич.

— Извинявай — казва Къртис, макар че явно не го мисли. — Трябваше да го направя, за да видя дали стават в някоя от тези врати.

— Кога ги сви? — пита Дейл.

— Докато закусвахте. Не можех да рискувам някой да ги скрие.

Дейл тряска ключовете на масата и излиза.

На масата виждам ключа от моя апартамент, ключа от колата ми и дори на отделна халка малкото ключе за катинара на колелото ми. Къртис е трябвало да бърка във вътрешния джоб на раницата, за да ги намери между резервните тампони и презервативи, които за всеки случай бях взела, мислейки си за него.

Сякаш пак ме удариха в стомаха.

След като половин час пробвам различни ключове в ключалките, най-после се предавам:

— Кой ще пие кафе?

Когато донасям чашите, Брент и Хедър са седнали в ресторанта един до друг. Млъкват, щом ме виждат, което ми подсказва за какво си говорят. Издърпвам един стол. Брент прокарва пръсти през косата си. Хедър барабани с перфектните си нокти по масата. Толкова ми е странно да си ги представям заедно. Тя е пълна моя противоположност. Надявам се да прояви разум и да не казва на Дейл, защото Брент ще закъса.

Пием кафе. Косата на Брент стърчи във всички посоки от постоянното разрошване. Ще ми се да прекарам пръсти по нея, да му я пригладя, но вече не е моя и не мога да го направя. Той вече не е моят Брент, не е момчето, което помня. Блясъкът от погледа му е изчезнал.

Мисля за дългите, мрачни месеци, след като изоставих сноуборда. В живота ми зейна огромна дупка. Чувствах, че съм изгубила цел и посока. Знаех само, че трябва да запълня празнината, преди желанието ми за живот да се изпари напълно. Първо се обърнах към алкохола, но това само ме караше да се чувствам още по-зле на сутринта.

Една вечер брат ми ме завлече във фитнеса и постепенно започнах да се измъквам от мрака. Понякога, когато изтезавам тялото си до изнемога, почти до припадък, имам чувството, че съм окей. Сякаш ако се напъна още малко, ако тичам по-бързо или вдигна още пет кила, може отново да се почувствам щастлива.

Искам да кажа, разбирам защо Брент се е хванал за бутилката и не го осъждам. Но как само ми липсва, по дяволите. Предишният Брент.

Връщам мислите си отново към нашата ситуация.

— Хедър, мога ли да те попитам нещо?

Тя ме поглежда над ръба на чашата си.

— В деня в който Саския изчезна, защо се качи горе на ледника? — Винаги ми е изглеждало странно, че Саския е била горе в онзи ден.

— Исках да гледам състезанието — казва тя, сякаш е съвсем очевидно.

— Въпреки че Дейл не участваше?

— Да. Защо не? Бяха ме изгонили от работа, нямах какво друго да правя.

Брент пие кафето си. Не казва нищо.

— Но състезанието беше на халфпайпа — настоявам аз, — защо тогава си се качила чак догоре?

— Видях Брент в първата вагонетка — тя му хвърля един поглед. — Заприказвахме се.

— За какво?

— Мислиш ли, че си спомням? И Саския беше там, но не ми се говореше с нея. Когато стигнахме до междинната станция, Брент каза, че ще продължи с кабинката до ледника, за да направи едно спускане за загрявка, и аз се качих с него.

В историята има нещо, което не ми се връзва. Понякога следобед, когато не беше на смяна, Хедър идваше до междинната, разхождаше се с неподходящите си обувки и се печеше на слънчевата тераса, но никога не я бях виждала на ледника. Най-малкото, не беше подходящо облечена. Кожено яке няма да те предпази на минус двайсет.

Брент допива кафето си и се отдалечава към бара.

Хедър продължава.

— Саския беше в кабинката преди нас и на върха се изпокарахме.

— За какво?

— За скандала в бара. Тя се врътна и изчезна. После Къртис се появи, търсеше я и се оплака, че си е разбил рамото заради нея. — Очите ѝ се стрелкат към вратата, сякаш се страхува, че Къртис ще чуе как говори за него. — Беше направо побеснял. Направо страшен. Никога не го бях виждала толкова ядосан.

— Окей. — Това е различна версия за събитията от това, което бях чула от Къртис тогава. И не го обрисува в добра светлина.

— И знаеш ли какво каза? — Хедър пак проверява вратата и снижава гласа си до шепот. Каза: Като я намеря, ще я убия.

26

Десет години по-рано

Във фитнеса мирише на пот и дезодорант. Пълно е тази вечер. Забелязвам австралийката, с която Къртис разговаряше на пайпа, и се насочвам към уреда за преси за краката, който е до нея.

Сигурно я спонсорира „Рокси“, защото целият ѝ екип е покрит с тяхното лого с формата на сърце. Проверявам килата на нейната преса — 100 — и слагам 120 на моята. Тя ми се усмихва.

Къртис прави набирания отсреща, тениската му се е вдигнала и се виждат добре изразените плочки. Той слиза от лоста и сяда на един празен уред до австралийката.

— Мила, познаваш ли се с Ясинта?

— Не — казвам аз, — приятно ми е.

— Ти направо разцепи пайпа днес — казва тя.

— Ти също. — Тя е много по-добра от мен. Трябва да я проверя онлайн да разбера къде е в ранглистата.

— Харесва ми косата ти — добавя тя.

Докато с нея правим преси за крака, Къртис седи на лежанката до нас. По начина, по който е седнал, мога да отгатна, че я харесва. Разбирам защо — тя е бледа и дългокрака като една млада Никол Кидман — и колкото и да не ми се иска да го призная, изглежда много мила.

Когато добавя още двайсет кила, скачам и добавям още петдесет. Утре ще ме болят прасците, защото това е почти три пъти повече от собственото ми тегло. Пет… шест… Къртис повдига вежди. Мисля, че му е ясно какво правя. Седем… осем… девет… Краката ми треперят, но успявам да направя последното вдигане и спирам да си избърша челото.

В другия край на фитнеса Саския прави клякания с медицинска топка и ни наблюдава в огледалото. Забелязвам, че тя пък е наблюдавана от Жулиен, който е на лежанката за щанги до един от готините френски фристайл скиори, с когото го видях днес.

— Имам те на записа от днес — казва Къртис на Ясинта, когато тя свършва серията си. Понякога той взема камерата си на пайпа и се редуваме да се записваме. — Можем да го гледаме довечера при мен, ела ако искаш. Всъщност ела за вечеря.

Очите ѝ светват.

— Чудесно.

Къртис се обръща към мен.

— Мила, ти ще дойдеш ли?

Едва ли ще ми е много приятно отново да го гледам как я зяпа, но трябва да говоря с Брент и така или иначе искам да видя записа.

— Да, разбира се.

Брент извиква Къртис от другия край, Къртис се изправя от лежанката и пред очите ми се мярка бледото му космато бедро, стегнато в спортни шорти. Започвам нова серия от преси. Вече съжалявам, че така натоварих пресата, утре няма да мога да ходя, но Ясинта продължава, а аз не мога да спра преди нея.

По-късно, освежена от душа, се протягам на леглото на Брент. Харесвам това усещане — напрежението в мускулите, натоварени до краен предел. Цялото ми тяло пулсира. Бях изстискала всяка капка от него.

Вратата се отваря и Брент се появява с хавлия около кръста, лицето му е още зачервено от тренировката. Докато се бърше, се отпускам назад и се наслаждавам на гледката. Сега трябва да намеря начин да подхвана темата за нашите отношения.

— Защо Дейл не беше във фитнеса тази вечер? — питам аз. — Нямаше го и миналата вечер.

— Вчера са се скарали с Хедър.

— За какво? — Толкова съм любопитна.

Брент се разсмива:

— Откъде ще знам.

— Тя май не разбира колко зле се отразява на подготовката му. И въобще какво прави тук? Виждала съм я само веднъж със сноуборд.

— Изкарала е една година в университета в Лион. Право и френски. През ваканцията си е намерила работа тук в бара и така са се срещнали с Дейл.

Изненадана съм, че Брент знае всичко това. Мисля, че Хедър му е слабост.

— А следването ѝ? — питам аз.

— Предполагам, че го е отложила.

— Провалят си бъдещето, и двамата.

Брент повдига рамене:

— Все едно, днес е свободната ѝ вечер и той я покани на вечеря. Ще се върнат много късно.

Това ми дава прекрасен повод да открехна темата.

— Точно затова се зарекох тази зима да не се впускам в сериозни връзки.

Брент ме поглежда с любопитство.

— Обещах си, че ще се фокусирам върху сноуборда и върху нищо друго.

Той подсушава косата си и го обмисля.

— Ти окей ли си с това? — Може би е малко късно да го питам. Сигурно трябваше да го спомена по-рано. Но пък необвързващият секс е мечтата на всеки мъж. Защо трябва да се чувствам виновна?

— Както искаш. — Той хвърля хавлията в ъгъла, обува си боксерките и се мята на леглото до мен.

Поглеждам го крадешком. Косата му, още влажна, стърчи на тъмни кичури. Наистина ли е окей? Мисля, че да.

Той изважда две таблетки от блистера на нощното шкафче — болкоуспокояващи за разтегнатия менискус — гълта ги с вода от бутилката, която държи до леглото си, и пак ляга.

Прокарвам пръсти по плочките му. Мирише на чисто и кожата му още е загрята от тренировката — моята също. Завита съм само с хавлия.

Той ме докосва по бузата.

— Очите ти са като на панда.

Ухилвам се.

— Знам. Изглеждам смешно.

— Между другото, Къртис ме помоли да наглеждам Саския.

— Какво искаш да кажеш?

— Двете си дишате във вратовете. Тя май е решила да ти види сметката.

Сещам се за думите на Къртис на ледника — тя не обича да губи — и неприятна тръпка преминава по тялото ми.

— И какво, очаквате да се уплаша, така ли?

— Хей, само ти предавам какво ми каза.

Ще ми се да го приема като шега, но Къртис не е от хората, които излишно се тревожат за нещо. Вглеждам се в лицето на Брент и неприятното усещане се задълбочава. Той приема предупреждението съвсем сериозно.

— Кажи ми защо не я харесваш? — казвам аз.

Брент разтрива челюстта си.

— Нали виждаш как се държи с Жулиен? Така се държеше с мен миналия сезон. Знаеш, че бяхме наели обща вила, с нея и с Къртис.

— Флиртуваше ли с теб?

— По-скоро си играеше с мен. В един момент е мила, в следващия — кучка. В началото я харесвах.

Поне не съм единственият човек, когото е успяла да заблуди.

— Забърка страхотни интриги между мен и Къртис — казва Брент.

— Защо ще го прави?

— Откъде да знам. Може би ѝ доставяше удоволствие. Къртис знае каква е, но нали му е сестра, каквото и да стане, винаги е на нейна страна. Трябваше ми половин сезон, за да разбера каква е. Клетият Жулиен още не е наясно. Тя използва хората.

Изпитвам срам, като си спомня обвиненията ѝ. Наистина ли използвам Брент?

— Не можеш да ѝ вярваш, Мила.

— Какво повече може да ми направи?

— Не знам. Тренираме в опасна среда, затова трябва да внимаваш.

Но аз вече я следя зорко. Не вярвам, че ще опита още нещо.

— Добре, какво да направя, за да я бия?

Брент клати глава:

— Май никога не спираш, а?

— Сериозно ти говоря.

— Окей, или трябва да скачаш по-високо, или да подобриш техниката на триковете. Най-добре и двете. — Той се замисля. — Можеш да опиташ криплър. Не. По-добре недей.

Това е скок, поне това знам, но дори само името му звучи отблъскващо.

— Какво е това?

— Нещо между бекфлип и завъртане на пет. Утре ще ти го покажа. Но не съм сигурен. Ако го сбъркаш, се приземяваш върху физиономията си.

— Чудесно. Ще го проуча в интернет. Може да намеря видео в Ютюб. Как мога да набера по-голяма височина?

Брент повдига края на хавлията ми и с пръст прокарва зигзаг по бедрото ми:

— Това е твоята линия в пайпа, нали така? А това е моята. — Той чертае зигзаг с много по-широки ъгли — Аз удрям стената под ъгъл от около 45 градуса.

— Окей. — Бях го забелязала, но не бях се замисляла досега.

— Правя по-малко отскоци, но са по-високи, защото скоростта ми при излитане е доста по-голяма от твоята.

— Разбирам. — Значи начинът, по който преминавам през пайпа, убива скоростта ми. Утре ще снимам линията на Саския и ще я сравня с моята. Дали се пуска по-отвесно? Утре ще видя.

Ръката на Брент не се е отместила от бедрото ми. Усещането е хубаво. Погледите ни се срещат.

Пропъждам мисълта за Саския от главата си.

— Дали да не продължиш със зигзага и по-нагоре?

Приглаждам си косата, когато с Брент влизаме в хола. Всички вече са се събрали, струпали са се пред огъня. При вида на Ясинта, седнала на дивана до Къртис, стомахът ми се свива.

— Вас чакаме — казва Къртис.

Изчервявам се.

Брент се ухилва:

— Мила, ще пиеш ли една бира?

— Да, дай една — съгласявам се аз.

— След такава тренировка? — казва Къртис. — Не, по-добре ѝ дай един „Супер Маг“.

— Това пък какво е? — питам.

— Магнезиев шейк — казва Къртис, — напитка за възстановяване на мускулите.

Обикновено бих отказала, защото по принцип мразя да ми казват какво да правя, но изглежда, Ясинта пие същото, а и след тези преси нещастните ми прасци имат нужда от грижа. Неохотно се съгласявам и Брент се запътва към кухнята.

— Май и ти имаш нужда от един — извиква Къртис след него.

— Добре, татенце — отвръща Брент от кухнята.

Прескачам Жулиен и сядам на едно свободно място на килима. Огънят съска и пука. Прикривам прозявката си. Снощи лежах будна с часове, тялото ми — изтощено, умът — жужи от многото кофеин. Зарекох се, повече да не пия „Смаш“, но следобед бях толкова изморена, че ми се наложи. Може би приспивателно ще ми помогне. Така ще се възползвам и от двете. Енергия през деня, сън през нощта.

Брент се връща с чаши в двете ръце и сяда зад мен, като ме придърпва в скута си. Уж щяхме да сме дискретни. Дейл и Хедър са седнали до нас в същата поза. Хедър си гледа телефона, изглежда отегчена. Всъщност малко я съжалявам. Щом следва право, сигурно е доста умна, а сега е заседнала в стая, пълна със смрадливи сноубордисти.

— Готови ли сте? — пита Къртис. Лаптопът му е свързан с телевизора. Той насочва дистанционното и премята ръка върху облегалката на дивана. Без да докосва Ясинта. Засега.

Сръбвам от напитката. Брент се мръщи, но не е толкова лоша. Като изветряла лимонада.

Брент е пръв, прави своя бексайд еър[19]. Излита толкова нависоко, че сигурно е изненадал снимащия, защото главата му излиза от кадъра. Забелязвам линията му, когато пресича дъното на пайпа. Полита нагоре и прави обръщането, приземява се чисто и всички ахват в един глас.

— Леле, това беше брутално — казва Дейл.

— Пресилих ротацията. — Брент се ухилва, но преди това бях забелязала охлузеното му бедро.

Кадрите продължават. Появява се Одет, след нея е Къртис. Следва моят скок. Малката височина, която набирам в сравнение с всички останали, винаги ме отчайва. Наблюдавам линията. Определено имам проблем. Утре ще работя върху това.

Саския се появява на върха на пайпа. Но пръст от ръкавица закрива обектива. Моята ръкавица. Когато Саския ме снима за първи път, тя направи същото.

Кацнала на дивана, тя завърта глава към мен.

— Играта продължава — казвам спокойно.

Лицето на Къртис потъмнява, скривам моето зад чашата.

Пръстът се отмества от камерата и Ясинта се спуска в пайпа с розовото си яке „Рокси“. Яд ме е, че е по-добра от мен.

Къртис се навежда, за да ѝ каже нещо на ухо. Тя кима и му отговаря шепнешком. Всичко в мен се преобръща. Дава ѝ съвети.

От начина, по който накланя тялото си към него, по който гледа устата му, когато говори, виждам, че го харесва. Не мога повече да гледам. Но и не мога да се спра.

Къртис отпуска ръка в скута си. Нейната ръка е до неговата и той прихваща кутрето ѝ със своето. Обръщам се настрани.

На екрана се вижда начинаещ скиор, озовал се някак си в пайпа, вероятно се е объркал. Дейл прави гигантски бекфлип, лети с гръб надолу и се приземява почти върху него.

— Разкарай се — крещи Дейл от екрана и всички избухваме в смях.

Егати. Къртис и Ясинта се целуват. Тя се отдръпва с мека усмивка и после се връща за още. Къртис се усмихва, докато се целуват, и докосва брадичката ѝ. Шепне нещо в ухото ѝ. Тя кима, двамата стават и се отправят към горния етаж.

Улавям погледа на Саския, която се е втренчила в тях. Май не съм единствената, която ревнува.

27

В настоящето

На бара Брент вдига бутилките една по една и разглежда етикетите им.

Моля те, Брент, не започвай да пиеш. Очаквам нещо да се случи и ми трябваш трезвен. Още е преди обед, а ни чака дълъг ден.

Обръщам се отново към Хедър. Лъгала ме е и преди. Сега пак ли ме лъже? Но историята ѝ звучи ужасно правдоподобно. Когато става дума за сестра му, емоциите на Къртис винаги са изострени. Видях го няколко пъти да си изпуска нервите, щом стане дума за нея.

— Какво стана после? — питам аз.

— Не можахме да намерим Саския, а състезанието щеше да започне, така че оставих Брент и Къртис на ледника и слязох с кабинката.

Наблюдавам езика на тялото ѝ и се опитвам да реша дали да ѝ вярвам. Тя е много нервна, очите ѝ се стрелкат към мен, към вратата, към Брент, но това не е непременно знак, че лъже. Може да е от страх.

Страх, че Къртис ще разбере.

Че може скоро да я сполети участта на Саския.

В другия край на ресторанта Брент налива солидно количество от някаква течност в чашата си. Брент, недей. Изпива я до дъно, пресича стаята и отива до прозореца.

Хедър си играе с чаената лъжичка.

— След това повече не ги видях. Състезанието започваше, така че взех кабинката до междинната, за да го гледам.

— Нямам спомен да съм те видяла там — казвам аз.

— Гледах малко, после ми стана студено и се прибрах в стаята.

Тя рязко подскача, когато Къртис и Дейл се втурват през вратата със зачервени бузи и оставят снежни следи по пода.

— Открихте ли нещо? — питам аз.

Дейл клати глава:

— Изгубихме си времето.

— Не беше нужно да разбиваме бараката — казва Къртис, — видяхме през прозореца къде е била радиостанцията.

Дейл поглежда към Къртис, свивайки юмруци.

— Някой я е прибрал. Също като долу.

Очевидно разходката не е подобрила настроението им.

Брент опира чело в прозореца.

— Мамка му.

Трябва да кажа на Къртис за кредитната карта, но знам, че ще направи Дейл на кайма. Ако го осакати, дори не можем да извикаме линейка. Стоим на ръба и една погрешна дума може да ни бутне в пропастта.

— Значи, ще трябва да се правя на алпинистка, така ли? — пита Хедър с треперещ глас.

Дейл тегли един шут на стола и Хедър се сепва.

— Трябва да има нещо, което да можем да направим — казва Дейл. — Веднъж запалих колата от кабелите. Може да успеем да запалим един от снегорините.

Къртис сумти:

— Моля, опитай. Дори да успеем да го запалим, сериозно ли смяташ, че можем да го пуснем надолу по черната писта?

Виждам, че дори мисълта за това кара Хедър да потрепери.

— По-скоро ще си опитам късмета пеша — казва тя.

Брент крачи напред-назад пред прозореца като моя котарак, когато отчаяно иска да излезе навън.

Къртис гледа към мен и осъзнавам, че чака да кажа на останалите за картата за лифта. По дяволите. Те ще се нахвърлят върху него. Това ще бъде последната сламка.

Опипвам острите ръбове на картата в джоба си. Ако им кажа, Дейл ще го приеме като окончателно доказателство, че Къртис е убил сестра си, а Хедър ще застане на страната на мъжа си. Брент досега се опитваше да бъде неутрален, но усещам, че е на ръба и това може да наклони везните. А аз ще се окажа по средата.

Обмислям версията на Къртис. Ами ако наистина е била подхвърлена в чантата, както казва? За да ни накарат да се нахвърлим един срещу друг? Точно както стана с кутията на Пандора.

— Него ли гледаш? — пита внезапно Дейл.

Хедър започва да заеква:

— К-к-какво? Не.

Дейл сграбчва ръката ѝ под мишницата. Правя крачка към тях. Брент също се приближава.

Дейл вирва брада.

— Дори не си го помисляй — казва той на Брент.

— Не гледах никого — изрича Хедър едва-едва.

— Пусни я — казвам на Дейл. Каква е тази ревност. Никога не съм го виждала така настръхнал.

Нито пък Къртис или Брент. В стаята витае опасна енергия. Сякаш наистина дивото на планината зове и се просмуква в нас.

Изваждам ръката си от джоба. Ще си мълча за лифтовата карта на Саския, засега, защото не мога да рискувам да избухне още една разправия. Трябва да запазим спокойствие и с общи усилия да се опитаме да слезем долу без загуби.

Къртис поглежда часовника си.

— Трябва да тръгваме, за да слезем долу преди мръкване.

— Ами бараката на влека — казва Дейл, — може там да има радио?

— Съмнявам се — казва Къртис, — щом са ги прибрали оттук…

— Може да не са си направили труда да приберат и него. Ще се качим само за няколко минути…

— Нямаме няколко минути — сопва се Къртис, — не знаем колко време ще ни отнеме да свалим жена ти по черната писта.

Дейл хвърля отровен поглед на Хедър.

Тя поглежда надолу към пода. В този момент не може да се каже от кого се страхува повече. От Къртис или от мъжа си.

— Виж, Хедър — казвам аз, — ако ти е по-лесно, ще ти дам моя сноуборд, а аз ще вървя пеша.

Тя няма представа колко ми струва да ѝ го предложа. Отказвам се от първия шанс да карам сноуборд от десет години насам. Но клетото създание изглежда, че аха ще повърне върху ботушите си.

— Благодаря ти, Мила — измърморва Дейл.

Не го правя за теб, говедо такова. Правя го за нея.

Но Хедър обвива ръце около себе си.

— Забравила съм да се пързалям. От десет години не съм се качвала на борд, а и тогава никак не ме биваше.

Останалите се споглеждаме. Идеята да смъкваме нервна начинаеща надолу по покритата със скали черна писта никак не е привлекателна.

Къртис въздиша:

— Кой иска да се качим до бараката на влека?

Вдишвам студения въздух на ледника. Алпите са се проточили под мен като остри бели зъби. На изток — Италия. Сто километра на север — Мон Блан. Имам чувството, че съм се изправила на върха на света.

Боже, колко ми е липсвало всичко това. Блестящата белота. Тежестта на борда, който нося под мишница, така както другите жени носят дамските си чанти.

— Няма да се бавим — казва Дейл на Хедър.

Тя кима и загръща шала си.

Дейл щеше да остане с нея, но тя вероятно забелязва по погледа му, че иска да тръгне или по-скоро предпочита да ѝ се махне от очите.

— Върви — казва му тя, — аз ще седна тук и ще ви чакам.

Впечатлена съм, че го предложи, но не се оплаквам, защото със сноуборд и очила Дейл отново прилича на викинга Дейл отпреди.

И Брент прилича повече на някогашния Брент. Той кима към полуразголените скокчета и усмивката с трапчинките отново грейва на лицето му:

— Да не би да мислиш същото, което и аз?

— Определено — казва Дейл.

За няколко минути ще се преструвам, че всичко е както преди и ние все още сме приятели.

Къртис очевидно се двоуми дали да оставим Хедър сама, но не възразява открито. Предполагам, че предпочита Дейл да е с него, отколкото тук с Хедър и пак да се изпокарат.

— Внимавайте къде стъпвате — казва Къртис, — следваме линията на влека, в индианска нишка.

— Ясно — казва Дейл.

Тръгваме нагоре по пистата. Бараката е заключена, столовете на площадката са затрупани със сняг. Металните влекачи с пластмасови копчета се полюшват на въжето и поскърцват от вятъра.

— Как не можем да подкараме влека — казва Дейл, — щеше да ни спести ходенето.

На места снегът стига до колене. Газя зад Брент и се задъхвам повече, отколкото искам да си призная. Дейл е най-отпред. Той поглежда назад през рамо. Поглеждам и аз. Хедър е там, кацнала върху снежния насип до главния изход.

Над нас се извисяват острите върхове. Потискам трепването при мисълта за този сняг, който може да се срине върху нас. Всички носим въжета и предаватели за лавини. Бях подарила моя заедно с останалата екипировка, но брат ми все още кара сноуборд и за радост, имаше предавател. Доволна съм, че го взех със себе си.

Разкопчавам ципа на якето, надничам към малката синя кутийка, прикачена към тялото ми, и проверявам екранчето. Последното нещо, което искам да ми се случи, е да съм погребана под снега и да се чудя дали съм включила проклетото нещо.

— Вижте този колко добре изглежда — казва Брент, като се изравняваме с един от най-големите скокове. Той се запътва към него.

— НЕ! — изкрещява Къртис. — Опасно е, следвай линията на влека.

Брент пуфти и се връща обратно.

— Перфектно е за бекфлип — казвам аз, когато Брент ме настига. — Ще го пуснем на връщане. — Очаквам, че ще се засмее, но той не реагира.

— Сигурна ли си, че ще се справиш — казва той, — откога не си карала…

— О-о, не започвай пак. — Тази прекалена загриженост ми напомня защо се разделих с него. Всъщност се пошегувах за бекфлипа, а сега ще трябва да се пробвам.

Дейл се обръща:

— Ти, Мила, винаги обичаше да рискуваш, нали?

Нещо в тона му ме смущава. Взирам се в огледалните му очила, но искам да видя очите му. Това жест на уважение ли е — опит да възстановим приятелските отношения?

Или пък е заплаха?

Като се замисля, струва ми се странно, че се съгласи да оставим Хедър сама. Сякаш е сигурен, че нищо лошо няма да ѝ се случи.

Защото двамата с Хедър стоят зад всичко това.

И ако е така, какво възнамерява да направи с нас?

28

Десет години по-рано

Внимателно наблюдавам как Саския се спуска в халфпайпа.

— Продължава ли да скача по-високо от мен на първия отскок?

— Трудно е да се каже — отговаря Брент.

Въздишам:

— Ще приема това за „да“.

Двамата с Брент сме седнали на дъното на пайпа за обяд. Предишната нощ беше ясна и студена и стените на пайпа още не са омекнали. Той си удари коляното, аз си навехнах китката и двамата притискаме шепи сняг върху натъртените части.

Чува се възклицание — някой падна лошо. По дяволите, това е Къртис. Той изтупва снега от якето си и се изправя.

— Опитва хакон флип — казва Брент. — Вчера го правеше на батута.

Ясинта чака в началото на влека. Къртис нагласява каишката на каската ѝ и двамата се качват заедно. Цяла седмица са почти неразделни. Извъртам очи. Но ако ще ходи с някого, се радвам, че е с нея. Много е мила.

Саския също ги гледа и не изглежда доволна. Иска цялото внимание на брат ѝ да е върху нея.

Одет се спуска и излита високо над ръба. Мактуист, при това огромен. Въздишам отново. Как мога да се състезавам с това?

— Нали няма да участва в Британското? — пита Брент.

— Не, и слава богу.

— Тогава не се тревожи. Поне засега.

— Дори ако тренирам по дванайсет месеца в годината, пак няма да мога да карам като нея. Инстинктът ми за самосъхранение е твърде силен.

— Отпусни се малко. — Брент обгръща кръста ми с ръка.

Отблъсквам ръката му.

— Никога няма да го разбереш. Ти нямаш инстинкт за самосъхранение.

Брент просто се разсмива и ми се иска да го ударя.

Гледам как Одет завършва спускането си. Много малко жени могат да преодолеят страха си като нея, но колкото и да се опитвам, и аз просто не мога. Тъй като условията се подобриха, вече правя малки мактуисти, но страхът постоянно ме следва. Дърпа ме назад. Толкова е обезсърчаващо.

Единствената ми утеха е, че и Саския не може да го преодолее. Тя отново прави мактуист — моите опити я подтикнаха към това — но се вижда, че се страхува не по-малко от мен.

Напъхвам няколко ядки в устата си. Тренирам толкова много, че ми е трудно да възстановявам изразходваната енергия, затова започнах да ям ядки през целия ден, дори докато се возя на влека. Приспивателните хапчета ми помагат да заспивам вечер, но имам нужда от „Смаш“, за да се разсъня на сутринта.

Къртис отново се е качил на върха. Наблюдавам нервно, в очакване, че ще опита още един хакон флип. Трудно ми е да го гледам такъв — Брент също. На какво само се подлагат. С главата надолу, в опасна близост до твърдия лед и безумна ротация, която сякаш няма да спре навреме, за да се приземят, без да се пребият.

Брент пада често, защото с дяволска упоритост пробва границите на възможното. Къртис пада рядко, но когато падне, си събира частите като някакъв Терминатор и пак опитва, докато успее.

Сега полита нагоре, завърта се във въздуха и отново пада.

Брент изръмжава:

— Това сигурно боли много.

Къртис лежи там, притиснал рамото си с ръка.

— Да идем да видим дали е окей — казвам аз.

Брент отхапва от закуската си:

— Почакай малко.

И наистина, Къртис се изправя с мъка и се пуска странично, като проверява дали може да върти рамото си. Все още го притиска с ръка, но отново се насочва към влека.

— Само гледай — казва Брент, — пак ще опита.

— Не трябва ли да го спрем — казвам аз. — Ще си счупи нещо.

Брент се смее:

— Ако искаш съвет, като падне, не се приближавай до него, дори не го поглеждай, защото ще те сдъвче.

Точно като брат ми, когато загуби някой мач.

Жулиен се спуска. При всеки отскок прави по два последователни флипа.

— Мислех, че Дейл ще фрасне Жулиен преди малко — казва ми Брент.

— Наистина ли? — казвам аз. — Защо?

— Изкоментира нещо по повод на това как Дейл грабва носа на борда. И за якето му. В едно и също изречение. Този пич не знае кога да си затваря устата.

Спирам да се смея, защото Къртис полита отново. Почти непоносимо ми е да гледам. Завърта се странично над леда, закача ръба при приземяване и се стоварва с трясък.

Виждаме, че не се изправя, и двамата с Брент хукваме към него. Той притиска рамото си, лицето му е изкривено от болка.

Брент отмества сноуборда му, прихваща го през кръста и го вдига на крака.

— Хайде, брато, дай да те заведем до въжената.

Стоя по-назад, усещам, че Къртис не би искал да го виждам в това състояние. И без това Брент се справя добре.

Ясинта дотичва.

— По дяволите, пак ли падна?

— Окей съм — казва Къртис през зъби. — Ще се видим след тренировките.

Саския наблюдава от върха на пайпа, не изглежда разтревожена.

— Ще се върна след малко — казва Брент и двамата тръгват към вагонетките.

След десет минути Брент се появява сам.

— Как е той? — питам аз.

— Миналата зима няколко пъти си извади рамото — казва Брент. — Мисля, че сега пак го е извадил и после го намести.

Клетият Къртис. Чудя се колко ли време няма да може да кара.

Саския се спуска край нас на път за влека. Поглеждам я, очаквайки, че ще попита за Къртис, но тя ни подминава, без да спира. Предполагам, че го е виждала да пада милион пъти.

С Брент се возим заедно на влека. Очилата ми се замъгляват. Бъркам в джоба. По дяволите:

— Имаш ли кърпа за стъклата?

— Разбира се. — Брент ми подава кърпа с логото на „Оукли“.

Отново се пързаля с обърната назад бейзболна шапка. Когато стигаме до върха, слага очилата си върху нея.

— Сега ще ти покажа какво е криплър.

— Не си длъжен — казвам аз.

Той се мръщи през цялото време, докато стигнем до пайпа.

— Сериозно — казвам аз, — ще го видя в Ютюб. — Няма да го понеса, ако и той се претрепе.

— Просто се опитвам да си спомня как се правеше. Отдавна не съм се пробвал.

Той се засилва надолу по стената и излита. Дъхът ми спира, когато се преобръща на втория отскок. Само преди няколко часа беше в мен, в очите му имаше повече нежност, отколкото исках да видя. А сега е обърнат с главата надолу, извърта тялото си в шеметен диагонал високо над леда.

Залива ме вълна от емоции. Гордост. Завист. Вина. Прави го заради мен. Но изпитвам ужас.

Най-вече ужас. Ако не успее да преобърне борда…

Успява да го преобърне — едва — и аз си поемам дъх.

Одет леко се усмихва, докато се закопчава край мен.

— Криплърите са страшни.

Не съм усетила, че ме наблюдава.

— Здравей, Одет. — Вече се изчервявам.

— Значи, с Брент сте заедно, нали?

Колебая се:

— Не е нещо сериозно.

— Пързаля се красиво. Но може ли да те бие на канадска борба?

Успявам да се усмихна.

— Всъщност не сме се опитвали. Но да, сигурно ще спечели. — Опитвам се да се стегна. — Между другото, хубав мактуист преди малко.

— Благодаря.

Би трябвало да я попитам дали е опитвала криплър, но още дишам тежко. Тук на пистата не искам да изпитвам подобни чувства към никого. Приятели с предимство. Аз и Брент трябваше да сме само това.

След няколко спускания вървя по ръба на пайпа зад Саския, когато Ясинта полита надолу и извърта едно от нейните гигантски 720°. Добре че няма да се състезавам срещу нея тази зима. Саския ще се състезава за Световната купа на FIS другата седмица. Можех да участвам, но след ужасното ми представяне на Лю Роше Оупън ще пропусна международните състезания до следващата година и ще се съсредоточа изцяло върху Британския шампионат по сноуборд.

Ясинта прави зигзази напред и назад. И се засилва по стената. От позицията на тялото ѝ виждам, че се готви за още едно голямо завъртане. Малък черен предмет се изтърколва в пайпа. Ясинта го заобикаля, но след миг вече е във въздуха. Завъртането ѝ се отклонява от оста си и тя се връща към земята, но бордът и краката ѝ са още над равното на върха. Бедрата ѝ се блъскат в ръба на пайпа с ужасен трясък.

Тя изпищява и се смъква на дъното. О, боже. Спускам се по задник надолу по стената, за да видя дали е окей. Саския се присъединява и двете клякаме до Ясинта, която така се е сгърчила от болка, че не може да говори. Махам като луда на хората горе за помощ.

Мозъкът ми се опитва да осмисли това, което видях. Черният предмет. Какво беше това? Оглеждам се наоколо, но не го виждам. Макар че каквото е да е било, съм сигурна, че дойде от ръката на Саския.

29

В настоящето

Бъхтя се по пистата нагоре към бараката на влека, забила поглед в якето на Дейл. Надявам се, че греша за него. Така или иначе сме трима срещу един. Нищо не може да направи.

Отнема ни по-дълго, отколкото съм очаквала. Забравила съм колко трудно се гази през дълбок сняг. Къртис оре напред, вече почти е стигнал до бараката. Поглеждам надолу към сградата на Панорамата. Хедър още е там.

— Къде се пързаля минатата зима — пита Брент.

— Не съм се пързалял — казва Дейл. — С Хедър бяхме много заети да организираме бизнеса.

— И как върви?

Той се поколебава за миг:

— Всъщност трудно. Едва си покриваме разходите.

Окей, очевидно Дейл е закъсал с парите. Къртис спомена за изнудване. Затова ли е този уикенд? Възможно ли е цялото събиране да е отчаяна схема, измислена от Дейл, за да измъкне пари от всички нас?

Ами ако не можем или не искаме да платим? Какво ще направи Дейл тогава?

Къртис стига до бараката и изчезва вътре. Поне вратата е отключена. Трепвам, защото си спомням, че идеята да дойдем тук беше на Дейл. Гледам го нервно, надявайки се, че няма да предприеме нещо.

Когато стигаме до бараката, Къртис се появява отвътре. С разярен вид на убиец. Държи нещо в ръка — лист хартия.

На листа има две думи. Изписани ясно с главни букви, точно като тайните в кутията на Пандора.

ИГРАТА ПРОДЪЛЖАВА.

През тялото ми преминава гърч:

— Какво е това…

— Знам какво е — казва Къртис.

— Какво? — пита Брент.

— Казвахме си го със Саския — отвръщам аз.

— Оо, я стига — казва Дейл. — Сериозно ли го мислите? Не е възможно да е тя.

Къртис пристъпва към него.

— Защо си толкова сигурен?

Дейл вдига ръце:

— Просто не е логично. Знам, че ти е сестра, пич, но спри и се замисли за една секунда. Като например, къде се е крила през цялото това време? — Той поглежда към Брент за помощ. — И защо ще иска да ни размъти мозъците по този начин?

Къртис ни подминава и вдига очилата на челото си, очите му обхождат пистите, сякаш я търси.

— Предполагам, че не откри радио? — извиква Дейл след него.

Къртис не отговаря. Присвива очи, за да вижда по-надалеч и продължава да се изкачва нагоре за по-добра видимост.

Дейл просъсква вбесен и се насочва към бараката.

Обръщам се към Брент:

— Ти какво мислиш? Има ли някакъв шанс…

— Не. Не е тя. — Изстрелва отговора моментално, точно както последния път, когато споменах тази възможност. И това леко ме смущава. Защо е толкова сигурен? Откъде знае? Освен ако…

— Тогава кой е? — Наблюдавам лицето му, поне каквото се вижда под очилата.

— Вече ти казах — отговаря той с равен глас, — трябва да е Жулиен.

— Наистина ли го мислиш?

— Кой друг? Беше се побъркал по нея онази зима. Сигурно мисли, че някой от нас я е убил и иска да ни накаже за това.

— Но защо ще чака десет години?

Брент мълчи.

Движение долу по пистата привлича вниманието ми. Какво…? Прикривам очи от слънцето. Панорамата си е там тиха и неподвижна. Главният изход е скрит от погледа от най-високия скок, така че оттук не можем да видим Хедър. Поглеждам към небето. По-скоро към сянката на облака над нас.

Дейл излиза от бараката с празни ръце:

— По-добре да слизаме.

Той гледа надолу по пистата към Панорамата. Може би най-после се е сетил, че е опасно да оставя Хедър сама.

Брент оглежда скоковете, явно вече обмисля линията си.

Къртис се връща. Хвърля един последен поглед на листа и го напъхва в джоба си:

— Закопчавайте се.

Студеният въздух звънти от щракането на автоматите. Звукът събужда хиляди спомени и усещам възбудата в тялото си. Затягам автоматите и за първи път от десет години се чувствам жива. Само за минута ще прогоня всичката тази гадост от ума си.

Къртис се спуска по най-горния скок и излита във въздуха.

Брент възкликва: „Давай!“.

Аз тръпна от страх — истински страх. Някои хора вземат хапчета, за да изпитат това чувство, и сигурно така е по-безопасно, но аз винаги съм предпочитала да го постигам чрез спорта. Потеглям. Бордът ми съска по леда, набира скорост. Вятърът блъска лицето ми, грейката плющи около бедрата ми. Адреналинът във фитнеса не може да се сравнява с това.

Стигам до края на рампата и политам напред. Докато летя във въздуха, изпитвам познатото и толкова сладко усещане на потъване в стомаха. Грабвам ръба на борда и натискам с предния крак. Инди. После го пускам и се приземявам меко.

— По-кротко, Мила — предупреждава ме Къртис, когато спирам зад него.

— Бях щастлива за миг — казвам аз, — защо трябва да ми го разваляш?

— Тук сме съвсем сами, ако нещо се случи, сме загубени.

Адреналинът блъска в главата ми.

— Ти да не би да караш по-кротко.

— Аз все още карам редовно. А ти ми каза, че не.

— Това е като карането на колело, не се забравя…

— Боже, толкова приличаш на сестра ми… в някои моменти.

Сигурно е забелязал лицето ми.

— Така де, не си въобразявай, че ако си счупиш нещо, ще дойде хеликоптер.

— Давам си сметка.

Къртис поглежда нагоре към Дейл и Брент, които са клекнали над борда на Дейл, занимават се с автоматите, и понижава глас:

— Защо не им каза за картата?

— Не знам.

Къртис ме гледа замислено:

— Наистина ли… — Внезапно отваря уста от почуда.

Обръщам се и виждам Брент да се върти във въздуха, хванал ръба на борда с главата надолу. Приземява се с трясък, спира рязко, изпръсква ни със сняг. На лицето му грее огромна усмивка. Ръкопляскаме. Това най-после е онзи Брент, когото познавах.

— Не се пресилвай — извиква му Къртис.

— Не ме учи как да се спускам, брато.

— Само аз ли си давам сметка какво става — вика Къртис, очевидно изгубил търпение. — Ако нещо се случи с един от нас, ще засегне всички ни.

Точно в този момент Дейл прелита във въздуха и извърта луд корк.

Къртис отчаяно вдига ръце:

— Оо, по дяволите!

Разбирам го — тук е опасно — но в сградата на Панорамата не беше по-малко опасно, особено като се нахвърлиха един върху друг. По-добре да изпуснем парата за няколко минути, преди да потеглим по дългия път към курорта.

Продължавайки да мърмори, Къртис се спуска до следващия скок. И прави небрежен бекфлип.

Окей. Това е моят шанс да бъда лудата глава, която бях преди. И може да е последният ми шанс да направя бекфлип, защото не знам дали някога отново ще стъпя на снега. Брент наглася очилата си зад мен. Не му казвам какво се готвя да опитам, защото няма да му хареса.

Дейл вика отдолу:

— Къде е Хедър?

Прикривам очи от слънцето, напрягам се да видя. Няма я там.

— Може да ѝ е станало студено и да е влязла вътре.

— ХЕДЪР! — Викът на Дейл отеква в планината.

Той се засилва надолу, подминавайки всички скокове.

— По-добре всички да слезем — казва Брент.

Двамата с Къртис се спускат след Дейл.

Поглеждам скока. Дейл вече е при сградата, сваля сноуборда. Знам, че трябва да се откажа, но ще ми отнеме само няколко секунди. Скоро ще се върна у дома, където ме чака все едно и също, а сега имам тази малка възможност.

Засилвам се надолу, разчитайки, че мускулната памет ще ми подскаже движението. Когато стигам до точката за отскок, се навеждам назад и силно се сгъвам, за да съм сигурна, че ще успея да превъртя тялото си. Когато политам към земята, осъзнавам, че съм се превъртяла твърде много. Ще кацна върху опашката на борда. В отчаяно усилие да го коригирам, се навеждам напред. Носът на борда се забива в снега и рязко спира. Горната част на тялото ми продължава да се върти, но краката ми не помръдват, застопорени в автоматите.

Жестока болка разкъсва сгъвката на коляното. За един миг не усещам нищо друго. Сграбчвам го. Когато светът наоколо отново идва на фокус, виждам, че Брент и Къртис са се навели над мен, задъхани.

— Какви са пораженията? — пита Къртис.

Едва говоря:

— Мисля, че е коленната връзка — точно така паднах, когато я скъсах последния път.

Къртис поглежда към сградата. Дейл не е там. Сигурно вече е влязъл вътре.

— Тръгвайте — казвам аз, — ще ви настигна.

— Искаш ли помощ? — пита Къртис.

Въртя глава и се мъча да се изправя. Предпазливо прехвърлям тежестта върху болния крак. Прерязва ме болка. Прехапвам устна, за да не извикам. И двамата се протягат към мен.

— Ще се оправя — казвам аз, — просто тръгвайте.

Къртис избухва:

— Защо никога не позволяваш да ти се помогне?

Двамата с Брент се спускат към Панорамата.

Само това ми липсва — да се нахвърля върху мен:

— Ти да не би да позволяваш? — извиквам след него.

Използвайки борда вместо патерица, куцукам след тях. Горещата болка в коляното се превръща в свирепо ужилване, щом пренеса тежестта върху него. Потисни болката. Успявала си и преди.

Когато стигам при тях, Къртис и Брент вече са успели да съблекат якетата и да се преобуят. Подпирам борда до останалите на стената.

Дейл изскача от сградата:

— Не мога да я открия.

— Провери ли във вашата стая? — казва Къртис.

— Не е там — Дейл е като обезумял. — Някой от вас видя ли я да влиза вътре? Сигурно е пропаднала в някоя пукнатина.

Споглеждаме се. Златното правило на ледника? Никога не сваляй борда. Когато си на борда, тежестта се разпределя върху по-голяма повърхност. Без борд рискът да пропаднеш в някоя пукнатина се увеличава многократно. Когато се катерехме нагоре, се придържахме към линията на влека, знаейки, че допреди няколко месеца лифтаджиите са запълвали пукнатините. Но Хедър няма никаква представа за това и за разлика от нас, няма въжета или предавател.

— Ще огледам наоколо. — Дейл се насочва към гаражите на снегорините.

— Ние ще огледаме вътре — извиква Къртис след него.

— Справяш ли се, Мила — пита ме Брент.

— Да.

Къртис гледа как се мъча да си сваля обувките, без да каже и дума. Виждам, че едва се сдържа.

— Няма нужда да ме чакаш — казвам му аз.

— Добре — отвръща Къртис. — Брент, ти провери горния етаж, аз ще проверя този. Сигурен съм, че е някъде тук.

— Ще бъда в стаята си — извиквам след тях.

Сграбчвам шепа сняг и го притискам към коляното. Край вратата е струпана всякаква екипировка. Ровя из ръкавиците, очилата и въжетата, за да си намеря обувките. Ето ги. Чорапите ми са подгизнали, но стискам зъби и куцукам вътре. Трябва да вдигна крака нависоко.

Завивам по коридора към стаите. Къртис сигурно току-що е минал оттук, защото лампите още светят. Надушвам въздуха и стомахът ми се свива. Мисля, че пак усетих парфюма на Саския.

Сетивата ми са изострени. Зад мен има някой.

Обръщам се толкова бързо, колкото ми позволява коляното, но там няма никого. Уплашена, куцукам напред. Малко ми остава. Нямам търпение да се скрия зад заключената врата. Шумолене отзад ме кара отново да се обърна. По дяволите, много боли. Хващам се за коляното. Но коридорът е празен.

— Ехоо — викам аз.

Трополене на крака от горния етаж. Сигурно това съм чула. Брент е горе. Тази сграда си прави номера с мозъка ми. Продължавам покрай стаята на Брент и килера за бельо.

Светлината угасва. Пълен мрак. Мразя този тъп изключвател. Къде е шибаният ключ? Още притискам леда с една ръка, с другата опипвам стената. Ледът се топи и капе навсякъде, подът става хлъзгав, но точно в този момент не бива да падам. Пълзя напред в тъмното пипнешком. Тук някъде трябва да има ключ.

Зад гърба си усещам течение. Май че се отвори врата? Обръщам се и се напрягам да видя в тъмнината:

— Ехоо?

Има ли някого с мен в коридора? Пръстите ми пляскат по стената. Ето го!

В мига в който лампите светват, нещо изчезва зад ъгъла. Сподавям дъх.

Не съм го видяла. Не може да съм го видяла.

Изглеждаше като проблясък на светлоруса коса.

30

Десет години по-рано

Изпращам есемес на Къртис:

Как е Ясинта?

Счупена бедрена кост. Закараха я в Гренобъл.

Много съжалявам.

Клетата Ясинта. Сезонът ѝ приключи.

Прекарвам будна половината нощ, като обмислям дали да кажа на Къртис за ролята на сестра му в злополуката. Почти съм сигурна, че черният предмет, каквото и да беше това, дойде от ръката на Саския. Но не мога да се закълна, стана толкова бързо. Може просто вятърът да го е отвял покрай нея. И дори да е неин, може да го е изпуснала случайно. В червата си усещам, че го пусна нарочно, но дори и тя може да е искала само да разсее Ясинта и да я откаже от трика.

Така или иначе, нищо няма да постигна, като кажа на Къртис. Саския ще каже, че е било случайно, пък и контузията вече е факт. Дано да ѝ послужи за урок.

На пайпа на следващия ден не мога да се освободя от мисълта за злополуката. Всеки път, като се приготвя да скачам, се оглеждам да видя къде е Саския и дали няма да подхвърли нещо и на мен.

Окей, качва се с влека. Значи съм в безопасност. Поеми си дъх. Хайде, съсредоточи се!

Тъй като до Британското остават само десет седмици, се отказах от идеята да опитвам криплър, засега. Беше страшно дори да гледам Брент да го прави. Сега се мъча да набирам височина, затова се спускам все по-отвисоко. Разбира се, Саския го забеляза и прави същото.

Този път се засилвам от двайсет метра и почти губя контрол по стената. Първият ми отскок ме изхвърля по-високо от очакваното, размахвам ръце като луда, за да запазя равновесие, и някак си се приземявам. Заклащам се още няколко пъти от скоростта и на последния отскок правя не съвсем чисто завъртане. Буксувам и спирам, изненадана, че още съм на крака.

Брент се засилва отвисоко. Каква агресивна линия, нищо чудно, че излита толкова нависоко. Броя ротациите след последния отскок. Едно, две, три. Може би. Върти се толкова бързо, че е трудно да ги преброя.

— Това май беше 1080°? — казвам аз, когато той спира до мен.

Той се ухилва:

— Да. Опитвах за 1260°, но карай да върви.

— Беше много високо. Не те ли е страх?

— Само когато те гледам.

— Млъкни.

— Сериозно ти казвам. Беше почти на ръба на последното пускане. Дай малко по-кротко, а?

— Какво? Точно от теб не го очаквах.

— Извинявай. Отивам да си взема нещо за ядене. Искаш ли…

— Не.

Той се запътва към раницата си.

Одет спира край мен:

— Добре ли си?

Изпухтявам:

— Брент току-що ми каза да карам по-кротко. Какъв лицемер.

— Не е лесно да караш с някого, който не ти е безразличен. Но двете неща трябва да се разделят. Иначе… Дърпа те надолу като котва.

Абсолютно вярно. А може ли човек да прави големи трикове с котва на краката?

— Пак ли се качваш? — пита Одет.

— Не. Ти върви. Трябва малко да се съсредоточа. — Искам да гледам Саския и да видя откъде се пуска.

— Окей — казва Одет, — стискай ми палци. Ще опитам моето задно обръщане.

Вчера я видях да го прави на батута.

— На добър час — извиквам след нея, докато се отдалечава.

Дейл е седнал на снежния насип, сърба „Смаш“. Съжалявам, че въобще го опитах. Вече го намалих до една бутилка на ден, но целта ми е да го спра съвсем. Като си създадеш навик да не спиш достатъчно, е много трудно да го пречупиш. Мисля, че имам нужда от по-силни приспивателни.

Ето я и Саския. Напрягам се да видя. По дяволите — тя тръгва от още по-високо. Обръщам глава, когато минава покрай мен на път към влека. Веднага след нея идва Къртис. Каквото и да е станало с рамото му, явно няма да го спре.

— На последното завъртане трябва да направиш тейлграб[20] — извиква той на Брент, докато ме подминава. — Сигурно ще можеш да го задържиш и по-дълго.

Миналата година Къртис беше пръв в британската ранглиста, Брент е втори, но по начина, по който се спуска тази година, може да си разменят местата.

Не разбирам защо Къртис му помага? Дори и да смята, че има нещо необичайно в това, Брент не го показва. Само кима съсредоточено и отхапва от ябълката си.

Догонвам Къртис и се мятам на копчето до него. Искам да разбера каква игра играе.

— Мислех, че си в болницата — казвам аз.

— Ясинта не искаше да пропускам тренировката — отговаря той.

— Как е тя?

— Не е много добре. Щом ѝ разрешат да лети, ще се прибере у дома. Много лошо счупване.

— Ужасно. Как е рамото ти?

— Прегледаха ме, докато бях в болницата — усмихва се пресилено, — удобно съвпадение, нали?

— Какво казаха?

— Не е толкова зле.

Което значи, че страхотно го боли, но не достатъчно, за да го спре да кара.

Кимам по посока на Брент:

— Мога ли да те попитам нещо? Защо го правиш?

— Какво?

— Помагаш на Брент.

Мълчание.

— Момчето има топки — казва той накрая.

— Да, но се състезаваш срещу него.

Той свива рамене:

— Предполагам, че така я играя тази игра.

— Той помага ли ти?

— Да, обсъждаме триковете.

— Играеш играта доста по-различно от сестра си. — И по-различно от мен, помислям си аз, но не го казвам.

Челюстите му се стягат:

— Надявам се.

Очилата ми пак се замъгляват. Стискам копчето между краката си, издърпвам ръкавицата и бъркам в джоба за кърпа:

— Имаш ли кърпа за очила?

— Заповядай.

Някой си е изпуснал очилата по средата на влека. Протягам се да ги взема. Бордът се изплъзва под мен.

Къртис ме сграбчва през кръста:

— Държа те.

По дяволите. Колкото и да се преструвам, че не ми пука за него — пука ми. Повече от всякога:

— Благодаря.

Беше грешка да взимам влека с него. Трябва да се фокусирам. Почти сме стигнали до върха. Поемам си дълбоко въздух, опитвам се да проясня ума си.

— Добре ли си? — пита Къртис.

Усмихвам се:

— Да, опитвам се да скачам по-високо от сестра ти.

— Забелязах. — Той не се усмихва.

— Нека позная. И ти ще ми кажеш да успокоя топката.

— Кой ти го каза?

— Брент.

— Не. Дерзай. Само… пази си гърба, когато си край сестра ми, окей?

Взирам се в него:

— Какво искаш да кажеш?

Той стиска устни, сякаш съжалява, че въобще е казал нещо.

Ще ми се да ми обясни. Мисля си за предишното му предупреждение. Беше казал на Брент да я държи под око. Може би Саския е правила и по-лоши работи от противните номера, които ми погоди? Възможно ли е да е наранила някого?

Край, точка. Ще я предизвикам.

Тя се закопчава на върха, отивам право при нея.

— Може ли да поговорим?

Изглежда изненадана.

— Разбира се.

Откакто бутна борда ми в онази пукнатина, почти не сме разговаряли. Докато се закопчава, Къртис поглежда към нас. Оглеждам се къде можем да отидем, за да не ни слушат.

— Искаш ли да се спуснем до седалковия лифт? — казва тя.

— Добре, чудесно — казвам аз.

— Къде отивате — извиква Къртис, когато тръгваме в обратна посока.

— На седалката! — викам аз.

Със Саския се спускаме по червената писта, която сега е пуста. Двете бяхме тук преди месец, когато още си мислех, че сме приятелки. След всичко, което направи, никак не ми е приятно да си го призная, но ми липсва да караме заедно.

Над една бабуна тя прави половин завъртане. Засилвам се след нея и правя 360°. Тя вижда, прави същото и изскача отстрани на пистата. Аз опитвам 540° и падам. Тя се смее.

Хората смятат, че ако си жена състезателка, още повече когато си сред други жени, не е готино да си много надъхана. Забелязвам го дори у Одет, усещам, че и аз се мъча да прикривам състезателния си хъс. Но със Саския мога да дам воля на спортната си злоба. Тя въобще не се страхува да бъде себе си и това ми помага и аз да не се страхувам. Колкото и да ме вбесява, в нейната компания се чувствам такава, каквато съм в действителност.

Защо не можем да бъдем приятелки? Сигурно щеше да е възможно, ако участвахме в отборен, а не в индивидуален спорт. Или пак щяхме да се състезаваме помежду си просто защото така сме устроени?

Стигаме до края на седалковия лифт, едва си поемаме дъх.

Няма опашка, затова заставаме направо под колелото и изчакваме седалката. Беше такъв кеф, че искам да го повторим. По дяволите. Сега трябва да я питам за злополуката.

Тройната седалка се завърта към нас. По-рано валя лек снежец и черната облегалка изглежда като посипана с пудра захар.

— Хей! — извиква някой.

Обръщаме се.

Къртис се спуска по пистата към нас.

— Чакайте ме!

Саския ме дърпа за ръкава:

— Давай.

Поколебавам се, но Саския ме тегли напред и седалката ни подхваща.

— Ще се видим на върха — извиквам на Къртис.

Саския не е спуснала предпазната преграда, затова се протягам нагоре.

— Чакай — казва тя, — първо да си сваля якето. Изпотих се.

Оставям преградата вдигната и се облягам назад. Денят е топъл. Още сме в началото на февруари, но се усеща като пролет. Саския връзва якето си около кръста и се обляга до мен.

Къртис изсвирва пронизително от долната седалка.

Обръщам се:

— Какво?

— Предпазната преграда!

— Какво му става — мърмори Саския.

Свалям преградата, тя щраква и притиска бедрата ни. Обръщам се към Саския. Да приключим с този въпрос.

— Какво подхвърли вчера пред Ясинта?

За мой ужас, тя се разсмива:

— За това ли искаше да говорим?

Наблюдавам я и се надявам, че смехът ѝ прикрива изненада, а не радост, че е провалила сезона на Ясинта.

Тя бърка в джоба си и изважда парче черен плат.

— Това ли имаш предвид?

Забелязвам марката в ъгъла — бялата светкавица на „Електрис Айуеър“. — Хей, това е моята кърпа за очила.

— Намерих я в пайпа, където падна клетата Ясинта. Изпусна я точно пред нея.

— Ти я изпусна! — казвам аз.

Тя пак се разсмива:

— Защо ще изпускам твоята кърпа?

Зяпвам. Това, което направи, причини тежката травма на Ясинта и въпреки това няма и следа от угризение. Напротив, сякаш дори е доволна от резултата.

— Не мога да повярвам. Ти сигурно си… — Направо съм без думи. И как, по дяволите, се е докопала до кърпата ми?

Тя поглежда през рамо към брат си на долната седалка:

— Твоята дума срещу моята дума. Ако си мълчиш, и аз ще си мълча. На кого мислиш, че ще повярват?

Току-що видях как Къртис трепери над сестра си. Преди ми каза да внимавам с нея, но ако се стигне дотам, по всяка вероятност ще ѝ повярва. Кръвта вода не става. Все пак става дума за моята кърпа за очила.

Тогава се сещам за есемеса, който му изпратих вчера. Толкова съжалявам. Може лесно да се изтълкува като чувство за вина. Приятелството ми с Къртис значи толкова много за мен. Дори ако Саския каже, че съм изпуснала кърпата неволно или пък е било глупав номер, знам, че никога няма да ми прости, че съм счупила крака на гаджето му.

Саския пъха кърпата обратно в джоба си:

— Ще я запазя за доказателство.

31

В настоящето

Коляното ми пулсира. Куцукам възможно най-бързо по коридора. Погледни страха в очите. На това ме научи сноубордът. Завивам зад ъгъла, изпълнена с ужас от това, което ще видя.

Коридорът е празен. Въздъхвам с облекчение.

— Хедър! — извиквам.

— Мила?

Гласът на Хедър е толкова слаб, че едва я чувам.

— Къде си? — викам аз.

— Тук…

Чувам блъскане в края на коридора. Проследявам шума, подминавам две врати и бутам следващата. Хедър изскача оттам и се хвърля в ръцете ми.

— Вратата… — трепери толкова силно, че едва говори.

— Хей — казвам аз, — вече си окей.

— Не можах да я отворя.

— Току-що я отворих много лесно. Може би просто е заяла — отварям широко вратата, — ето, виж.

Стаята е нещо като съблекалня за персонала, с клетки за дрехи и обувки, душ и тоалетна. Не помня да съм я виждала преди. Може би лампите не са били запалени.

Хедър обгръща тялото си с ръце, все още трепери. Този път определено не играе. Това е една много изплашена жена.

— Защо въобще си влязла тук? — казвам аз.

— Търсех тоалетна — очите ѝ оглеждат коридора, — отидох в нашата стая. Но на връщане видях някого.

— Кого?

— Не знам. Но в коридора имаше някого.

— Искаш да кажеш Брент или Къртис?

— Не, не беше никой от нас.

Сърцето ми пак започва да бумка. Тъкмо бях убедила себе си, че ми се е привидяло. Но щом и Хедър го е видяла…

— Мъж ли беше, или жена?

— Не можах да видя добре. Просто се затичах и се скрих тук.

Душа из въздуха. Миризмата е толкова слаба, че не знам дали не си въобразявам.

— Усещаш ли миризмата на парфюм?

Тя души:

— Не, защо?

— Къртис смята, че може би Саския е тази, която ни е довела тук — казвам аз.

— Не — Хедър се свива край стената. — Не може да бъде.

Пребледнява толкова силно, че за секунда си мисля, че ще припадне. Хващам я за ръката.

— Дишай дълбоко.

— Но тя… — трудно ѝ е да го изрече — е мъртва. Нали?

— Би трябвало. — Но вече не съм сигурна.

Хедър млъква потресена. Не знам дали по принцип се страхува от духове, или точно от този дух.

— Както и да е, Дейл се побърка — казвам аз, — по-добре да идем и да им кажем, че си жива.

Очите ѝ се стрелкат нагоре-надолу по коридора.

— Ще дойдеш ли с мен?

— Само ще те забавя — обяснявам ѝ за коляното, — върви, аз ще дойда, когато мога.

Тя тръгва неохотно.

Коляното ми гори и съм страхотно жадна. На мивката има чаша. Докуцуквам до нея и трепвам, когато вратата се хлопва зад гърба ми. Чашата не изглежда много чиста, затова пускам чешмата и пия от шепи. Тук налягането е по-лошо дори от моя душ. Излиза само тънка струйка.

Изпивам две пълни шепи, облягам се на стената и събирам сили да закуцукам обратно към стаята си.

Точно когато се обръщам, за да тръгна, някой нахлува през вратата.

Издавам тъничък писък.

Къртис сграбчва бедрото ми:

— Хей, аз съм.

Оставам без дъх. От шока, в комбинация с ръката му.

— Открих Хедър.

— Да, току-що я видях.

Не се отдръпвам, но и той не се отдръпва. Също като мен още е със сноубордисткото си яке и велкро лепенките на яките ни са достатъчно близо, за да залепнат. Усещам аромата на кожата му — пот и слънцезащитен крем.

— Как е коляното ти?

Усмихвам се:

— Боли.

И той се усмихва:

— Не можа да се въздържиш, нали?

— Не можах.

— Съжаляваш ли?

— Не.

Ръцете му се притискат до бедрата ми и цялата се напрягам.

— В стаята имам коленна шина — казва той, — но какво, по дяволите, ще правим, като вече не можеш да караш надолу. Направо ме вбесяваш.

Но не изглежда бесен. Вече не. В очите му има топлина, различна от досега. И нещо друго.

Избутвам го, докато се опре на плочките.

— Мила.

Радвам се, че още ме държи, защото в момента не мога да разчитам на краката си.

— Какво?

— Какво правиш?

— На какво ти прилича?

Желанието в изражението му е примесено със смущение. Той преглъща:

— Трябва да ти кажа нещо.

Коремът ми се свива от страх и само за секунда емоциите ми се сриват. Отдръпвам се от него.

Той ли е? Той ли е убиецът?

Боже, дано да греша, но какво друго може да бъде?

Всички смятахме, че Къртис има по-стабилни морални принципи от всеки от нас. Ако я е убил, собствената си сестра, на какво можем да се надяваме? Ако не мога да вярвам на него, не мога да вярвам на никого. Никога.

Той прави крачка към мен.

— Прости ми, Мила.

Какво ли ще ми стори?

Дърпам вратата, но тя не се отваря. Гледайки го през рамо, дърпам по-силно. Мамка му. За разлика от спалните, тази врата няма резе. Някой я е затворил с ключ.

— Ти ли я затвори?

— Не. Мила, чуй ме.

Обзета от паника, се насилвам да мисля. Не може да я е затворил, защото щях да го видя. Без да отделям очи от него, блъскам по вратата.

— Спри — казва Къртис.

Гласът на Хедър:

— Мила? Къртис?

— Тук сме! — Блъскам по вратата.

Отваря се със скърцане. Хедър стои там, едва си поема въздух. Тя ли я е заключила?

— Бързо — казва тя, — Брент е ранен.

32

Десет години по-рано

Натискам звънеца на вратата на Брент.

Отваря Къртис, навил ръкавите на суитшърта си, целият покрит с брашно.

— Брент трябваше да замине за Рисул. Утре има фотосесия за „Смаш“. Забравил е да ти каже.

— О! — правя крачка назад.

— Влез — казва Къртис, — правя пица.

— Хм, окей. — Следвам го в кухнята.

Той леко накуцва, набляга на левия крак.

— Боли ли те?

— Нищо не е. По това време на сезона винаги се претрепвам.

— Брент има болкоуспокояващи, сигурно…

Къртис ме прекъсва:

— Не вярвам в тях.

Тестото върху плота е разточено на малки кръгове. Трябваше да се сетя, че сам прави тестото за пицата. Носът и бузите му са загорели от поредицата слънчеви дни, изпотил се е от готвенето и косата му е влажна. Наблюдавам как вади семките от една червена чушка, пръстите му са бързи и ловки. Не знам защо, но съм сигурна, че в леглото ще бъде много по-различен от Брент. Какво ли е усещането на пръстите му върху кожата ми?

Къртис вдига очи и улавя погледа ми. Лицето ми пламва. Също като сестра си и той има неестествената способност да чете мислите ми. Ужасно се надявам, че не е прочел какво си мислех точно в този момент.

— Вино? Бира? — пита той както винаги с неутрален тон.

— Само вода. — Сама си наливам чашата.

Къртис кима към гъбите:

— Би ли ги нарязала?

Търся нож:

— Докато ни догонваше горе, изглеждаше доста нервен.

Той пристъпва от крак на крак.

— Защо?

Повдига рамене:

— Не знам. Може би… Сега, когато Британското вече наближава, може би е по-добре да не караш с нея. За всеки случай.

Смея се неуверено:

— Защо? Какво мислиш, че ще направи още?

Той е забил поглед в пиците, очевидно този разговор никак не му допада.

Спомням си нещо:

— Предпазната преграда. — Къртис рязко вдига глава. Ледена тръпка минава през тялото ми. — Нали не мислиш, че тя…

Когато прекарваш толкова много време по седалковите лифтове, невинаги спускаш преградата. Не е голяма работа. Дори не ми е минало през ума, че мога да падна. Седалката е наклонена назад, така че е почти невъзможно.

Освен ако не те бутнат.

— Не — казва Къртис. — Разбира се, че не.

Но явно си беше помислил точно това. Или поне го е допуснал като възможност.

Нарязвам гъбите на тънко.

— Да кажем, че вече няма да се качвам на седалковите лифтове със сестра ти.

Двамата режем и мълчим. Възможно ли е да е прав? Сипа ми алкохол в чашата и ритна борда ми в пукнатината. Безразсъдното ѝ поведение причини злополуката на Ясинта. Може ли обаче да отиде толкова далеч? Под лифта беше пълно със скали. Ако бях паднала, можех да умра.

Мобилният на Къртис иззвънява. Той проверява екрана и се намръщва:

— Здрасти. Кога? Не, това е точно преди Бъртън US Open. Ще трябва да изпратят фотографа тук.

Разговорът приключва.

— Агентът ти ли беше?

— Да — изглежда наистина стресиран.

— Не е лесно да си известен — шегувам се аз.

Той грабва ножа от ръката ми:

— Ако ще ги режеш така, по-добре да ядем замразена пица.

Гледам гъбите, нямам идея какво съм сбъркала.

Къртис отваря хладилника, изважда още гъби и ги накълцва толкова бързо, че подскачат във въздуха.

— Ето така. Виждаш ли? Иначе увяхват.

— Предпочитам да ям замразена пица, вместо да се мъча толкова.

— Повярвай ми, струва си трудът. Подай ми малко босилек, моля.

Оглеждам малките бурканчета със сушени треви на плота. Ето го. Босилек.

— Свеж босилек! — казва той с отчаян глас.

Откъсвам няколко листа от саксията и ги нарязвам. Миризмата на босилек изпълва кухнята.

— Спри! — извиква Къртис.

— Сега пък какво сбърках?

— Никога не ги режи. Убива аромата. Накъсай ги.

Хлопвам ножа на плота. Ако бяхме заедно, щях да ти кажа да млъкнеш, да те натисна до стената и да те целуна. Или направо да те завлека на горния етаж.

Ревностната му енергия в кухнята е досадна, но съм сигурна, че в спалнята ще бъде като експлозия.

— Не ме гледай така, Мила. — Казва го толкова тихо, че едва го чувам.

Сепвам се.

— Съжалявам.

Той се обръща с гръб.

— Самоконтролът ми си има граници.

Мисля, че иска да каже, че и той го усеща. Цялото ми тяло се напряга. От началото на сезона напрежението расте и тъй като Британското е само след два месеца, вече е стигнало до точката на кипене.

Къртис издиша дълбоко, все още с гръб към мен, и сочи към хола.

— Върви там. Аз ще довърша пицата.

Краката ми ме понасят към дивана. Прав е — не бива да го гледам така. Не мога да го причиня на Брент или на Ясинта, и Къртис също не би им го причинил. Двамата с Брент успяват някак да запазят приятелски отношения, макар че в ранглистата са съперници, но ако сега се случи нещо между мен и Къртис, това ще ги разруши.

Отмествам купчината влажни дрехи и сядам. Днес миризмата на чорапи е особено силна. Три чифта обувки за сноуборд са подпрени на радиатора. Вдигам един брой на White Lines от масичката. Къртис е на корицата, прескача нещо, което прилича на бездънна пропаст. Прехвърлям страниците, надявайки се да открия интервюто, когато чувам гласа на Саския.

— Какво има за вечеря?

Браво. Само това ми липсваше.

— Хм, пица — казва Къртис.

— Вкусно мирише.

Поканил ли я е, или се е самопоканила? Не мога да преценя.

Тя влиза в стаята. Като ме вижда, лицето ѝ помръква, но бързо се съвзема.

— Привет.

— Здрасти. — Би трябвало да кажа нещо, просто от учтивост, но си я представям на седалката до мен, протегнала ръка зад гърба ми.

Саския съблича якето си и го мята на дивана, като почти ме перва по краката. След това сваля каската и ръкавиците. Разпуска конската си опашка и русата ѝ коса се разпилява по гърба. Наистина ли щеше да ме бутне?

В този момент осъзнавам нещо. Какво цели Саския? Да ме изнервя, доставя ѝ удоволствие. Какво цели Къртис? Опитва се да сплаши основната ѝ съперница?

Саския измъква ръкавиците от джоба на грейката си, слага ги на радиатора и излиза от стаята. Чувам щракване на ключалката на вратата на тоалетната.

Картата ѝ за лифта лежи на пода до масичката. Сигурно е паднала от джоба ѝ. Ставам от дивана. Почти съм набутала картата в джоба си, когато шум в коридора ме кара да вдигна глава.

Там е застанал Къртис:

— Какво правиш? — пита той тихо.

Не отговарям.

Веждите му се събират:

— Недей.

Как е отгатнал какво бях намислила? Толкова ли съм прозрачна?

— Какво?

— Знаеш какво.

Яд ме е, че ме хвана. Поглеждам към вратата на тоалетната, за да се убедя, че Саския още е вътре.

— Съсипа ми половин ден каране, като ми бутна борда. — Да не говорим, че ми открадна кърпата, за да саботира Ясинта, казвам си наум. — Защо да не си го върна?

Той не отговаря.

— Да не си ѝ бавачка случайно? Тя може да си купи нова. Достатъчно е да си покаже личната карта на касата.

— Знаеш, че ще си отмъсти. — Водата в тоалетната се пуска. Къртис скъсява разстоянието помежду ни. — Дай ми я.

Дърпам я, за да не може да я стигне.

Малкият мускул на слепоочието му трепва.

— Не искам да се караме заради това, Мила.

— Тогава не се меси. Или ми помогни да я бия.

Лицето му се изкривява.

— Не може да искаш това от мен. Тя ми е сестра.

Вратата на тоалетната се отваря, Саския влиза в стаята и повдига вежди, като ни вижда заедно.

— Много задушевно. Да не би да прекъсвам нещо?

Пускам картата зад гърба си на пода и тръгвам към вратата.

— Всъщност не съм гладна.

33

В настоящето

Брент е седнал на стълбите, които водят към залата за празненства, и си разтрива главата.

Отпускам се на стъпалото до него.

— Добре ли си?

— Бил съм и по-зле.

Къртис държи ръката си на ключа, готов да го натисне, ако лампите угаснат.

— Какво стана? — питам аз.

Брент примигва:

— Не знам.

Мирише на алкохол.

— Пил ли си? — питам аз.

Той се намръщва:

— Не.

Стрелкам Къртис с поглед. Брент може да е паднал, защото е пиян. Виждам, че Къртис мисли същото. Но пък само преди минути направи бекфлип, значи не може да е чак толкова пиян.

— Просто беше седнал тук, когато го открих — казва Хедър.

През онази зима на няколко пъти бях виждала Брент да пада лошо, но обикновено се изправяше доста бързо и отиваше пак да се спуска. Този път изглежда доста по-зле. Погледът му е стъклен и блуждаещ, гледа наоколо, сякаш не разбира какво става.

— Бутна ли те някой? — питам аз.

Брент се хваща за челото:

— Не знам.

Саския ли те бутна?

Може обаче да е била Хедър или Дейл. Или дори Къртис. В края на краищата Къртис беше този, който изпрати Брент на горния етаж. Може да го е бутнал, преди да ме намери в съблекалнята. Поглеждам отново към Къртис, все още разтърсена от предишния ни разговор. Той също ме поглежда с тъга в очите.

Брент се изправя тежко и се залюлява.

Къртис го подхваща:

— Хей, по-леко, братле. По-добре седни.

— Окей съм — казва Брент.

Но губи равновесие и се хваща за перилата, за да не падне.

Къртис стои близо до него, готов да го прихване. Той проверява часовника си и псува.

— Колко е часът? — питам аз. — Не искам да изкарам още една нощ на това място.

— С това коляно? Мислех с Брент да се спуснем до долу и да ги накараме да пуснат лифта за вас. Но сега… — той хвърля поглед към Брент, — може би аз и Дейл?

По дяволите. Нямам доверие на Дейл и виждам, че и Къртис не му вярва. Но като стана дума, къде е Дейл? Проверявам коридора в двете посоки.

— Идеята да ви оставя тук никак не ми харесва — казва Къртис, — но имаме ли друг избор?

В момента не съм сигурна кой от двамата повече ме плаши. Не вярвам на никого.

Хедър стои настрани, изглежда напрегната.

— Мисля, че не сме сами. Видях някого в коридора — казва тя на Къртис, — докато вие бяхте на ледника.

— И аз мисля, че видях някого. Само за секунда, зави зад ъгъла. — Потръпвам като го изричам на глас. — И беше… съжалявам Къртис, но приличаше на сестра ти. Кълна се, че видях дълга руса коса. — След това, което Къртис се опита да ми каже в съблекалнята, не знам дали беше тя или нейният дух. Или просто болното ми въображение.

Къртис затваря очи:

— По дяволите.

— Който и да е бил, той ме заключи в съблекалнята — казва Хедър.

Сещам се как вратата се залости и след мен. Може просто да е повредена.

— Боже, страхотно ме боли главата — казва Брент.

— Колко си пил? — пита го Къртис.

— Почти нищо. Не е от това. Трябва да си наплискам лицето.

Тоалетните са отляво. Къртис помага на Брент да стигне до тях.

Хедър обикаля коридора.

— Дейл? — вика тя. — Къде си? Дейл!

— Виждала ли си го, след като влезе вътре? — казвам аз.

— Не. — Тя стига до ъгъла и спира, сякаш не смее да ме изпусне от поглед.

Къртис и Брент се връщат от тоалетната.

— Няма вода — казва Къртис.

— Каквоо — казвам аз.

— Да проверим в кухнята — предлага той.

Подготвям се за мъчително куцукане, но той прехвърля ръка през кръста ми с поглед, който сякаш ме предизвиква да възразя. Не мога да не трепна. Но сега допирът му ме кара да се чувствам странно.

Чешмата в кухнята малко църцори, но скоро спира. Къртис опитва топлата вода, но и там не тече нищо.

— Сигурно тръбите са замръзнали — казвам аз. Това обяснява ужасно слабата струя в банята.

— Колко, мислиш, че е температурата навън? — пита Къртис.

— Може би минус десет?

Къртис кима:

— Студено е, но не чак толкова.

Прав е. Панорамата е построена да издържа на ниски температури. Един път, като се пързалях тук, беше минус трийсет. Странно е тръбите да замръзнат точно сега, когато на практика още не е зима.

— Някой е спрял водата — казвам аз.

ИГРАТА ПРОДЪЛЖАВА.

Дали Саския е спряла водата? По изражението на Къртис виждам, че си задава същия въпрос, макар че би могъл да бъде всеки от нас. Или някой друг, може би Жулиен?

— Ако донесете малко сняг, ще го разтопя — казвам аз.

— Отивам — казва Къртис и грабва тенджера.

— Добре поне, че имаме ток — казва Брент. Май вече започва да идва на себе си.

Къртис се заковава на място.

— Някой взел ли е фенер?

Тримата клатим глави.

— Имам един малък — казва Къртис, — но ако някой ще остава тук, трябва да намерим още. Веднага. Или поне свещи.

В тази сграда има безкрайни коридори без прозорци. Прехапвам устни при мисълта колко ще бъде тъмно, ако спре токът.

Къртис захвърля тенджерата и хуква по коридора. Брент тича след него.

— Хей, добре ли си? — викам след него, но той вече е изчезнал.

Хедър е застанала на входа, кръстосала ръце пред гърдите, сякаш да се предпази.

— Видя ли някъде фенери или свещи? — питам аз.

— Не знам — казва тя, — просто искам да се махна оттук.

В този момент се радвам, че е с мен. Проверявам кухненските шкафове за свещи, но не откривам нищо.

Защо човек винаги е най-жаден, когато няма вода? Слагам чашата под чешмата, но тънката струя едва я напълва до половината, преди да спре. Надигам я. Някой минава покрай мен — Брент е.

— Хей — извиквам аз, — ако си по-добре, би ли нагребал малко сняг. Умирам от жажда.

— Разбира се. — Той взима тенджерата, изоставена от Къртис.

— Чакай — Изваждам още една тенджера. Снегът е само въздух, не мисля, че от една тенджера ще съберем много вода.

Брент я взима и излиза.

Влиза Къртис, в едната ръка с фенерче, в другата с шина за коляно.

— Ето, сложи я.

— Благодаря.

— Искаш ли да ти помогна?

— Ще се оправя. — След това, което се опита да ми каже, ме е страх да го погледна в очите. Навивам крачола на грейката и внимателно поставям шината на коляното си.

— Трябва да поговорим.

— Добре — казвам аз, макар да не съм сигурна, че искам.

Къртис измъква блистер с хапчета от джоба си.

— Изпий две.

Болкоуспокояващи. Обикновени, от английски супермаркет.

— Твои ли са?

— Да.

Без да ме забележи, проверявам дали блистерът не е отварян.

— Мислех, че не вярваш в тях?

— Не вярвам.

— Добре. — Това по някакъв начин го обрисува като човек. Или поне какъвто си го представях. Човек, който взима болкоуспокояващи на събиране с приятели, макар че не вярва в тях. Не съм сигурна дали го прави от грижа за другите, по-слаби от него, или от натрапчива потребност да е подготвен за абсолютно всичко.

Изваждам две хапчета и ги преглъщам без вода.

Той започва да отваря шкафовете.

— Какво търсиш?

— Фенер, свещи, каквото и да е.

— Вече проверих.

— Ще проверя в ресторанта — Къртис бързо излиза.

Колко време ги пълни Брент тези тенджери? Най-после се връща, задъхан, с двете тенджери една върху друга, натъпкани със сняг.

— Нямаше те цял век — казвам аз.

Той ги слага върху електрическата печка.

— Исках да го взема от място, където никой не е стъпвал.

Гребвам шепа, притискам я върху коляното и включвам котлона на най-силно.

— Как е главата ти?

Той я разтрива.

— Малко ме боли, но ще се оправя.

Къртис се връща, носи свещи и запалка. Оставя всичко на плота.

— Браво — казвам аз.

— Намери ли фенер? — пита той Брент.

— Не — казва Брент.

Къртис се обръща към Хедър:

— Дейл донесе ли фенер?

— Не знам. — Хедър май не знае нищо в момента.

— Все пак къде е Дейл? — казвам аз.

— Върна ли се, след като излезе да оглежда навън? — пита Къртис.

— Нали идвам оттам, не го видях — казва Брент.

— И аз не съм го виждала — казва Хедър. Сега вече изпада в паника. Очите ѝ шарят наляво-надясно.

Къртис се обръща към Брент.

— Провери тяхната стая и сградата, а аз ще изляза да викам навън. Бъди предпазлив.

Връщат се след няколко минути. Дейл не е в стаята.

— Изгубих си гласа от викане, но никой не отговори — казва Къртис. — Това е някакъв абсурд. Нямаме никакво време.

— Имаше ли предавател? — питам аз.

— Не — казва Къртис. — Точно това ме смущава. Оставил го е до вратата, заедно с въжето и сноуборда. Давай да го намерим. Мила, ти остани тук.

— Само да си сложа обувките — Брент излиза бързо.

Къртис сочи към свещите и запалката.

— Дръж ги в себе си, в случай че токът спре — казва ми той. Поглежда към Хедър, която се е отпуснала край стената, и ме издърпва в коридора. — Пази си гърба — прошепва ми той в ухото.

— Какво? — отвръщам стресната.

Хедър е доста дребна, но с жените никога не знаеш.

Наблюдавам как изчезва по коридора и си мисля за деня, когато Саския и Хедър ме закопаха жива.

34

Десет години по-рано

Хедър затъпква последните шепи сняг върху мястото, където е главата ми. Студът ме притиска отвсякъде, реже през якето и грейката, макар че са с 3G стандарт. Примигвам към сивкавия полумрак и си поемам дълбоко въздух. И се надявам, че никога няма да бъда в такава ситуация наистина.

Няколко добри приятели загинаха в лавини. Това лято Дорийн Клавет, френският номер пет на халфпайпа, беше отнесена, докато се е пързаляла фристайл. Никой не я и търсил, защото момчето, с което карала, също било заринато. Това ли са усещали в последните си мигове? Колко време е минало, докато умрат? Не, не искам да знам.

Докосвам леда с пръсти. Момичетата сигурно вече ме търсят. Саския и Одет обикалят снега отгоре ми с включени предаватели и получават сигнала от предавателя, вързан на врата ми.

Тъй като Хедър никога не би се съгласила да играе моята роля, на нея възложихме закопаването. Предполагам, че това е връхната точка на сезона ѝ — да ме закопае жива. Постоянно се цупи, когато с Дейл си говорим за сноуборд. Дразни се, че се разбираме толкова добре. Така или иначе, в момента снегът на ледника е десет метра, задачата ѝ не беше много трудна.

Чакай малко. Предавателят ми включен ли е? Играх си с него, преди да скоча в дупката. По дяволите. Снегът около мен е набит толкова здраво, че не мога да си разкопчая якето, за да проверя.

Обзема ме паника. Искам да изляза. Къде се бавят?

Цялото упражнение беше идея на Саския. Времето беше ужасно. Видимостта — твърде лоша, за да се пускаме на халфпайпа, затова дойдохме на ледника с намерение да си построим рампа, но бързо установихме, че няма да можем дори да я виждаме.

— За какво са ни предавателите, ако не знаем, как да ги използваме — каза Саския. — Кой иска да бъде погребан? Мила?

— Не, благодаря — отвърнах аз.

— Защо, страх ли те е?

Самодоволният блясък в очите ѝ ме накара да си отворя устата. И като истински идиот се хванах на въдицата.

— Добре, ще го направя.

Мила лудата глава пак да се покаже. Защо трябваше да го правя?

Притеснена, си мисля за предупрежденията на Къртис. От няколко седмици обаче Саския стои на дистанция, сигурно ѝ е казал нещо, но също така вече не може да прави номера, не и пред очите на Къртис и на останалите.

Замръзвам в тази дупка. Ръцете ми са толкова студени, че едва ги усещам. Трябваше да си сложа ръкавиците.

Саския и Одет ги няма цяла вечност. Защо се бавят толкова? Къртис е долу на пистата, засича им времето. Естествено, трябваше да го превърнем в състезание момчетата срещу момичетата. Идеята пак беше на Саския. Хайде, момичета. Къде сте сега?

Не чувам нищо. Колко дълго ще ми стигне въздухът?

Стегни се. Брент ще е следващият закопан. Той не би изпаднал в паника. Него от нищо не го е страх. Опитвам се да контролирам дишането, поемайки въздух бавно през носа. Ако се наложи, мога да пробия снега с ръце, ще ги размахам и те ще дойдат да ме измъкнат.

Светлина. През дупка над главата ми. Засмивам се с облекчение, когато лицето на Саския се взира надолу към мен.

— Тук няма нищо — казва тя.

Дупката отново е затъпкана със сняг.

Какво прави? Тя ме видя. Видя ли ме?

По-тъмно е, отколкото преди малко. Да не би да е натрупала отгоре още сняг? Усещам присвиване от страх в стомаха. Какво е намислила?

— Хей! — викам аз. Но не ги чувам, затова предполагам, че и те не ме чуват.

Вдигам ръце и започвам да бутам нагоре. Снегът реже пръстите ми. Ледени осколки политат към лицето ми. Примигвам, за да ги отпъдя, ледена влага залепва по миглите ми. Отново блъскам, но снегът е набит здраво. Въобразявам ли си, или ми става по-трудно да дишам?

Защо поне Одет не направи нещо? Поемам въздух на големи глътки. Спри. Дишай бавно. Така въздухът ще ти стигне за по-дълго.

Къртис и Дейл едва ли ще допуснат това да продължи твърде дълго. Всъщност може и да позволят. Колкото по-дълго, толкова по-добре за тях, да могат да ни натрият носовете с по-доброто си време. Брент не може да ми помогне, той слезе до павилиона да си вземе нещо за ядене. В тази мъгла Хедър дали ще може да си спомни къде ме е закопала? Дори и да успее, едва ли ще се забърза да ме спасява.

Това беше много тъпа идея. Няма никаква причина да лежа закопана тук. Защо просто не закопахме предавателя, както правят хората? Събирам всичките си сили и пробвам отново, бутам нагоре с две ръце. Снегът се сипе по главата ми, влиза в устата ми. Кашлям, за да го изплюя, вече в пълна паника.

И тогава с ужас осъзнавам. Саския е планирала цялата работа.

35

В настоящето

Мъртвите черни очи на елена са се взрели в ресторанта. Бледата му козина е сплъстена, рогата му са покрити с прах. Не мога да се освободя от чувството, че ме гледа.

Единствените звуци са ритмичното тиктакане на часовника и пукането на огъня. Десет минута се мъчих да го разпаля. Тук всичко е просмукано от влага.

Хедър се мята из стаята като уловена муха:

— Къде е той, по дяволите?

И аз съм притеснена. Дейл не е идиот, но на такъв терен и най-добрите могат да закъсат. Може да лежи някъде ранен, погребан под снежно свлачище или паднал в пукнатина.

Освен ако това не е някакъв злокобен план, замислен от него и Хедър. В такъв случай Брент и Къртис също са в опасност. Или Саския е някъде тук? Тогава всички сме застрашени…

Небето зад прозореца е сиво, върховете са тъмносини. Последната светлина вече се стопява. Едно е сигурно: днес няма да слезем долу и аз изпитвам ужас от мисълта, че ще прекарам още една нощ на това място.

Грея пръстите си на огъня, но не спирам да треперя. Напъхала съм самоделна торба с лед под коленната шина на Къртис. Ибупрофенът не успя да притъпи болката. Алкохол ще помогне, но докато мъжете не се върнат, не искам да си замъглявам ума.

— Този дяволски часовник направо ме побърква — казва Хедър.

— Мене пък ме побърква еленската глава — казвам аз. Колко ли подобни ситуации са наблюдавали тези мъртви очи? Преди да построят Панорамата, на това място е имало обикновена дървена барака, убежище за катерачите в продължение на десетилетия. Може да се види на някои от снимките на стената. Дали и еленът е живял тук? Изглежда достатъчно стар.

Хедър разбутва купчината цепеници за огъня.

— Какво правиш? — питам аз.

— Ако открием телефоните, може да повикаме помощ.

Вече поне два пъти гледахме там, но не ѝ го казвам.

— Ааа! — Хедър грабва часовника и го хвърля към стената… Той се разбива в дървената ламперия. Стъклата се посипват по пода. Не знаех, че може да избухне така.

Сега е моментът. В такъв момент на слабост има по-голяма вероятност да ми каже истината.

— Нали знаеш, че не аз съм те поканила тук?

Тя кима.

— Кой тогава?

Тя прехапва устна:

— Не знам.

— Опитвам се да си обясня кой е подготвил кутията на Пандора — доверявам ѝ аз. — Трябва да знам дали ти и Брент…

Тя се готви да възрази.

— Ако сте го направили, трябва да помислим кой друг може да знае за това.

Хедър поглежда през рамо към коридора, после рязко обръща глава към мен:

— Да. Спах с Брент. Сега доволна ли си?

— Окей. — Няма да я питам дали е станало, когато вече бяхме заедно, макар че ужасно ми се иска. Брент не беше моя собственост. Бях му казала, че не искам сериозна връзка, и въпреки това той беше един от най-необсебващите мъже, с които съм била. Единственото време, което прекарвахме само двамата, беше в леглото.

И веднъж в една много тъмна и запотена сауна.

Но какво е могло да накара Хедър да изневери на Дейл?

След като вече си го призна, потокът се отприщва.

— Виж, реших, че Дейл ми изневерява — казва тя, — със Саския.

— Сериозно ли говориш?

— Отидох да го видя във фитнеса и те излязоха заедно от стаята с батута. На лицето ѝ беше изписана онази самодоволна усмивка.

— Чакай, да не е било в деня преди Британското? Спомням си го. Бях във фитнеса, когато тя го помоли да я придържа.

Дейл не беше много навит, но Саския го подкупи — каза, че ще му плаща питиетата до края на сезона — може да се е усмихвала, защото е разбрала как се прави криплър.

— Няма значение, Дейл отиде да се преоблича — казва Хедър, — и аз я попитах защо се хили така. Тя… не го каза направо, но… даде да се разбере, че са правили секс, направо там, във фитнеса.

Дали наистина са го направили, или Саския просто е искала да я ядоса? Саския много обичаше да дразни хората. Склонна съм да мисля, че не е спала с него, но не мога да обясня на Хедър защо мисля така.

— Когато попитах Дейл, той отрече и изхвръкна през вратата. Но… — Хедър ме гледа така, сякаш иска да я уверя, че е права.

— Дори да са спали заедно, до мен не е стигнало нищо.

Тя отново поглежда през рамо и понижава глас.

— Все едно, точна тази нощ спах с Брент.

— Окей. — Значи Брент не ми е изневерил, защото предишния ден бях скъсала с него.

— Отидох в апартамента на Дейл, за да се опитам да поговорим, но него го нямаше. Само Брент беше там. — Трудно ѝ е да се контролира и продължава с измъчен глас. — Излях си болката и той ме прегърна. Някак си започнах да го целувам. Той ме попита дали съм сигурна, че искам да го направим. Казах му, че съм сигурна, и той ме отведе на горния етаж.

По бузата ѝ се спуска сълза.

Добрият стар Брент. Перфектното рамо да се изплаче човек. Последвано от перфектния секс за отмъщение. Било е много рисковано — Дейл е могъл да се върне всеки момент — но Брент беше винаги готов да поеме риск, а и знаех, че я харесва. Макар че съм изненадана. Двамата с Дейл бяха приятели. Предполагам, че е бил разстроен от нашето скъсване и Хедър го е хванала в момент на слабост.

— Кой друг знае за това? — казвам аз.

— Саския. Никой друг.

Побиват ме тръпки. Къртис, изглежда, смяташе, че сестра му стои зад цялата работа, и това, което Хедър току-що ми каза, съвпада с това предположение.

— Беше просто лошо съвпадение — казва Хедър. — Саския беше на улицата, когато Брент ме изпрати на вратата. Видя, че Брент ме прегръща на прага и си направи извода. Директно ме попита.

Никак не се изненадвам. Саския беше много проницателна за тези неща.

— Отричах, но сигурно съм била много нервна, за да съм убедителна. Тя умря да се смее.

Мога да си го представя. Клетата Хедър.

— Едва не я ударих там, на място — ръката на Хедър се свива в юмрук, — но си казах: Остави. Продължи си по пътя. Бях на смяна онази вечер, така че се прибрах да се преоблека.

— Какво стана в бара после? — казвам аз. — Защо пак се скарахте?

Хедър въздиша:

— Без да искам, бутнах чашата ѝ, а тя реши, че е нарочно. Каза, че ще разкаже на всички, че съм се чукала с Брент. Аз ѝ казах, че преди това ще им кажа, че се е чукала с Дейл. Беше много гадно.

— Дааа — казвам бавно. Картинката започва да се изяснява.

Хедър продължава:

— Саския, разбира се, каза, че не е спала с Дейл. Клетият Дейл — каза тя. — Сега веднага отивам там и ще му кажа за теб и Брент. Не спираше да ме заплашва.

— Затова ли я удари?

— Да.

— А дали му е казала?

— Не. Поне доколкото знам.

— И ти не му каза вчера?

Хедър отпуска глава:

— Той ще се разведе с мен.

— Сериозно? За нещо, което е станало преди десет години?

— Не знаеш какъв е — казва тя тихо.

Но по-рано бях видяла колко е обсебващ. Може би е права. Познава го много по-добре от мен.

— Къртис знае ли?

— Не, освен ако Брент не му е казал.

Главата ми гъмжи от въпроси. Това има ли нещо общо с изчезването на Саския? Винаги съм се чудела защо Брент и Хедър са били на ледника в онзи ден. Може би са искали да поговорят някъде насаме и затова са се качили горе, но само за това едва ли биха отишли толкова далече. Въпреки че кабинката би била перфектното място да поговорят, без някой да ги чуе. Освен ако Саския… какво? Може да ги е проследила? И е използвала това, което знае, за да изнуди Брент да ѝ посочи грешките, докато тренира криплъра. Брент е добро момче. Може да се е примирил, че ще пропусне разгрявката преди Британското, само за да защити Хедър. Но какво е станало след това? Трагична злополука?

Или нещо друго?

Във всеки случай току-що научих две неща:

1. Хедър може да лъже — не само мен, но и мъжа си.

2. Брент и Хедър знаят как да си държат устите затворени. Има ли и други неща, които премълчават?

36

Десет години по-рано

Закопана съм в тази студена, тъмна гробница, но продължавам да се опитвам да се измъкна. Ледът е твърд като гранит. Греба и драскам, сигурно кожата ми се бели — пръстите ми са изтръпнали и не го усещам — но не стигам доникъде.

Дишането ми става все по-учестено, стените на гробницата ме притискат. Не мога да дишам. Дали копая в правилната посока? Мисли! Опитвам се да се съсредоточа, но е толкова тъмно, че вече не съм сигурна, къде е горе и къде е долу.

Усещам горчив вкус в гърлото си. Ще повърна. Отварям уста, за да си поема дъх, но нищо не влиза в гърдите ми.

— Помощ! — крещя. Блъскам с ръце пред лицето си. Трябва да се измъкна оттук. Не искам да умра по този начин.

Сняг се посипва в отворената ми уста. Изкашлям го.

Лъч светлина. Процепът се превръща в дупка и лицето на Къртис наднича към мен. Той извиква и два чифта ръце започват да копаят. Къртис и Дейл. Би трябвало да им помогна, но треперя толкова силно, че ръцете не ме слушат.

Най-после дупката е достатъчно голяма. Къртис се навежда и ме измъква навън. Лежа без дъх на снега. Той разкопчава якето си и ме завива с него. Като покров. Отхвърлям го. Не мога да понеса нищо върху себе си. Искам само да дишам.

Гласът на Саския.

— Моят предавател нещо не е наред.

— Ти не си наред! — изкрещява ѝ Къртис.

Чувам успокояващия глас на Одет, но не разбирам, какво казва.

Фигурите се местят напред и назад — Саския, Къртис, Дейл. Поемам сладки глътки въздух. Брент сигурно още е за храна.

— А ти защо не можа да я намериш? — пита Къртис.

— Саския искаше да я открие сама — отговаря Одет.

Трябва да стана. Не искам да ме виждат толкова слаба и уязвима. Но мисля, че не мога да мръдна.

Къртис коленичи до мен.

— Искаш ли малко вода? — Той вади бутилка — своята бутилка — и я поднася към устните ми. Отпивам глътка и оставям главата си да падне обратно в снега.

Одет се навежда над мен:

— Мила, добре ли си? Предавателят на Саския нещо не е наред.

Изобщо не вярвам, но виждам, че Одет вярва. Тя е такъв човек, винаги вярва в доброто у хората.

Къртис вади протеинов бар от джоба си и разкъсва обвивката.

— Яж.

Въртя глава. Няма да мога да преглътна. Снежинки падат от небето и се сипят върху лицето ми. Искат пак да ме закопаят. Потръпвам и се опитвам да се изправя. Причернява ми пред очите, но забивам здраво крака в земята, дишам дълбоко и чакам да ми мине.

Раницата ми е оставена наблизо в снега. Слагам я.

— Спускам се надолу.

— Чакай… — казва Къртис.

Искам да се махна колкото се може по-бързо от ледника. Да се махна от Саския и от всички, които станаха свидетели на това.

Снежни парцали се лепят по очилата ми, докато се спускам през виелицата. Един след друг се появяват маркерите на черната писта. Те са единственият ми ориентир накъде да се движа. Следвам ги надолу. Пистата е пуста. Никой не е толкова луд, че да излезе в това време, освен нас, разбира се.

Можеше да ме убие. Какво да направя? Какво мога да направя?

Когато стигам до междинната, краката ми треперят два пъти по-силно от обикновено. Имах намерение веднага да взема въжената железница и право надолу, но след като вече съм тук, това би изглеждало като пълна капитулация. Пък и какво да правя долу? Да броя плочките в малкия си апартамент? Толкова съм наранена. Може би ако остана да се пързалям, ще притъпя това чувство.

Слепешката се запътвам към кабинковия лифт. Няма опашка и веднага се вмъквам в първата празна кабинка.

Вратите започват да се затварят, когато Къртис влита вътре. Той подпира борда си до моя, смъква раницата и сяда на пейката срещу мен. Притискам колената си с длани, за да ги спра да треперят. Не искам да ме вижда такава.

— Окей ли си?

— Да. — Добре че очилата ми са огледални, обръщам се към прозореца.

— Тя отиде твърде далеч този път.

Обръщам се към него, смаяна, че най-после казва нещо срещу нея.

Забил е поглед в обувките си, челюстите му са стегнати, тялото му е вдървено. За кратко съчувствието надмогва гнева ми. В колко ли подобни ситуации го е въвличала през годините? Каква ли е била в училище? Веднага си я представям: красивата кучка, царицата на гимназията. Момичето, с което всички момчета искат да ходят, а всички момичета искат да бъдат приятелки с него, защото умират от ужас какво може да им причини.

Как мога да ѝ го върна, освен да я победя на Британското?

— Тогава ми помогни да я бия.

Къртис вдига очи:

— Защо го искаш толкова много?

Нещо — може би усещането за близостта на смъртта или радостта от оцеляването — ме карат да споделя:

— Знаеш ли кой беше най-щастливият ден в живота ми?

— Британското миналата година?

— Не. Паднах на предпоследния трик и се изложих. И не спечелих. Най-щастливият ми ден беше в училище, бях на дванайсет и имахме спортни състезания. Спечелих едно след друго бягането на 400 м, на 800 м и щафетата 4x100, където бягах последна. А дори не бях в училищния отбор по атлетика. Просто исках да победя много повече от всички останали.

Къртис въздиша.

— Разкажи ми за серията си на халфпайпа.

Събирам си мислите. Моментът никак не е подходящ, но може да нямам друг шанс.

— Окей, значи засилвам се, бексайд еър, фронтсайд инди… — Скок след скок, изброявам всеки трик. Нямам никакви тайни. Виждал ме е да ги правя всеки ден.

— Първото нещо, което трябва да оправиш, е грабът на обувката.

Главата ми клюмва. Това е когато вместо да хванеш борда, хващаш обувката. Никак не е готино.

— Правиш го при петиците, а понякога и при тройките.

Къртис разнищва триковете на съставните им елементи посочва още пет-шест неща, които трябва да поправя. Слушам го съкрушена. Ще ми се да имам молив и да си водя бележки. Нищо чудно, че Саския се справя по-добре от мен. Брент и Дейл са ми давали съвети, също и Одет, но не толкова подробни като тези. Егото ми е ранено.

— Брент каза да опитам криплър — казвам аз, след като свършва.

Къртис повдига вежди:

— Мисля, че не е пробван от жена.

— Не и на състезание.

Той се замисля за миг. После се намръщва:

— Не. Или поне още не. Това, от което имаш нужда, преди да опиташ, е да паднеш.

— Какво?

— Твърде много те е страх да не паднеш.

Абсолютно прав е, страх ме е. При падане си чупиш костите. Приключва ти сезонът. И дори ти спират спонсорството. Знам го от опит. Но какъв е смисълът да му го обяснявам.

Освен това ме е яд, че го е забелязал.

— Не искам да си счупя нещо толкова близо до Британското. — Остават само две седмици.

— Да, но това те спира. Намери си голям скок в пухкав сняг и тренирай падания. Не е толкова лошо, колкото си представяш. Чак след това можеш да мислиш за криплър.

Гледам го с недоверие. Падането е опасно дори когато се приземяваш в пухкав сняг. На чия страна е? Наистина ли иска да ми помогне, или пак се събуди братската му лоялност?

37

В настоящето

Хедър крачи напред-назад пред прозореца на ресторанта. Ако не ме болеше коляното, и аз щях да крача.

— Ами ако не се върнат? — казва тя.

— Ще се върнат — отвръщам ѝ.

Навън вече е тъмна нощ. Къде са и защо още не са намерили Дейл? Поглеждам към масата, за да съм сигурна, че свещите и запалката са там, ако светлината угасне. Вътрешно съм точно толкова уплашена, колкото и Хедър. Докато претърсват, Къртис и Брент може да са паднали в някоя пукнатина. Да изляза ли да ги търся? Ами ако човекът, който ни разиграва — Саския, Дейл или някой друг — ги е ранил? И те са там някъде, чакат да им помогна.

Напрягам се да измисля тема за разговор.

— Е, как е семейният живот?

Хедър идва при мен:

— Горе-долу е… окей.

— Хубаво.

Тя се спира и започва да ми разказва за техните приятели и роднини и за новата им агенция, но знам, че първоначалният ѝ отговор беше по-искрен. Че просто става.

Тя леко потреперва.

— Виж, трябват ми хапчетата. В нашата стая са. Ще дойдеш ли с мен?

— Разбира се — отговарям, но заставам нащрек. Пази си гърба. Дали не замисля нещо?

Още съм с яке и грейка. Напъхвам свещите и запалката в джоба си и се изправям. Докато вървим по коридора, натискаме всеки електрически ключ.

— Боли ли те много — пита ме тя, докато куцукам до нея.

— Доста. — Няма смисъл да лъжа. Стискам зъби, за да не охкам на всяка крачка.

Двойните врати се хлопват зад гърба ни.

И лампите угасват.

Хедър изписква. Подготвям се, че тя — или някой друг — ще ме нападне. Тършувам в джоба за свещта и запалката. Мъча се да си представя плана на сградата. Ако някой дойде от главния вход, ще куцукам с всичка сила и ще се заключа в моята стая. Ако се приближат от тази страна, завивам наляво и пак наляво… и после какво?

Чувам някого — надявам се, че е Хедър — да пляска по стената.

— Не мога да намеря ключа — казва тя.

— Не се мъчи. Няма ток. — Щраквам запалката и виждам бледото ѝ лице. Ръката ми трепери толкова силно, че ми е трудно да запаля свещта.

Без паниката, Мила. Паниката само пречи.

Най-после успявам да запаля свещта. Проверявам коридора в двете посоки. Сами сме.

— Дай по-бързо да ти вземем хапчетата и да се връщаме в ресторанта — казвам аз, — там ще бъде по-светло от огъня.

Стигаме до стаята.

— Хапчетата са в банята — казва тя.

Вдигам свещта пред нас и влизаме вътре. Хедър бърка в тоалетната си чанта и изважда блистер. Вдига поглед и изкрещява.

Правя стъпка назад. С треперещ пръст тя сочи огледалото. Там с червено червило е изписано: ВИНОВНИ.

Хедър ме гледа с обезумял поглед.

Какво значи това? Кой е виновен — Хедър или и двамата — и виновни за какво? На светлината от свещта Хедър диша тежко и учестено. Аз също. Дръпвам завесата на душа и вдигам свещта, за да осветя ъглите на стаята. Няма никого.

Гардеробът.

Оглеждам се наоколо за някакъв предмет, който да използвам като оръжие, но няма нищо подходящо.

— Дръж това — казвам на Хедър и ѝ подавам свещта. Не ѝ вярвам, но в момента нямам друг избор. И двете ми ръце трябва да са свободни, първо ще удрям, после ще питам.

Хедър стои близо до мен, докато се приближавам към гардероба. Рязко отварям вратата. Празен е. Взимам свещта от Хедър.

Тя вади с треперещи ръце две таблетки от блистера и ги гълта. Улавя погледа ми.

— Имам паник атаки.

— Давай да се махаме оттук.

Свещта осветява пътя ни и ние тръгваме обратно по коридора. ВИНОВНИ. Може да е заради кражбата на кредитната карта на Саския. Или да е част от плана за изнудване. Когато стигаме до ресторанта, съм вече доста разбита.

— Трябва да хапна нещо. — Куцукам към кухнята.

Хедър върви след мен. Коляното ми пулсира и трябва да го вдигна, но Хедър не е в състояние да свърши нищо сама. Запалвам още свещи, за да виждам какво правя и да намеря нещо за ядене, което не трябва да се готви. Откривам буркан с домати и няколко консерви с риба тон. Странно. Мога да се закълна, че вчера бяха повече.

Стържа сирене, но държа Хедър и вратата под око. Коляното ми ме прави уязвима. Почти съм сигурна, че ако се наложи, ще мога да се справя с нея, но не с нея и Дейл?

Хедър се втурва към коридора. Тръгвам след нея.

— Чух нещо — шепне тя, — точно сега. Ти не чу ли?

— Не. — В коридора е тъмно и тихо. — Може просто да са били тръбите.

— В сградата има още някого.

Поглеждам през рамо към тъмния ресторант.

— Какъв беше шумът, който чу?

— Скърцане. Като затваряне на врата.

— Може да е бил вятърът — казвам аз и се опитвам да звуча убедително.

Връщаме се в кухнята. Далеч сме от огъня и зъбите ми започват да тракат, но оставям ледената превръзка върху коляното си. Ако ще слизам надолу пеша, трябва да огранича отока.

Хлопване в далечината. Хедър извиква и сграбчва ръката ми.

Гласове в коридора — Къртис и Брент.

Хедър се втурва към тях.

— Открихте ли го?

Отговорът е очевиден. Дейл не е с тях.

Къртис дори не смее да я погледне.

— Съжалявам. — Той изключва фенера и тримата се скупчваме в осветената от свещи кухня.

Хедър се обръща отчаяно към Брент.

— Трябва да продължите да го търсите.

— Опасно е — казва Къртис. — Съжалявам, Хедър, наистина съжалявам. Но сме уморени. И правим грешки.

Двамата с Брент изглеждат изтощени. Знам, че не са от хората, които се отказват лесно. Брент сваля шапката си и прекарва пръсти през влажната си коса.

— Как нямам телефон точно когато ми трябва? — роптае Къртис.

Хедър грабва фенера.

— Добре, ще вървя сама. — Тонът ѝ е истеричен.

Вдигам ципа на якето.

— Отивам с нея. — Няма как да я пусна сама на леда, в тъмното. С това коляно няма да стигна далече, но ако не бях направила онзи бекфлип, Дейл можеше и да не е там, навън, изоставен сам.

Къртис препречва входа.

— Ще свършиш в някоя пукнатина.

Хедър се опитва да мине покрай него.

— Не можем да го изоставим на студа.

— Хедър, кракът ми току-що потъна в снежен мост — казва Брент тихо. — Къртис ме сграбчи, но снегът поддаде под двамата и беше страшно.

— Може да се е скрил в дупка в снега — добавя Къртис, — щом се развидели, ще излезем пак.

Поглеждам Брент, той леко поклаща глава. И аз не смятам, че Дейл има някакъв шанс. По това време на годината температурата тук сигурно пада до минус петнайсет.

Обръщам се отново към Къртис. Още ли смята, че Дейл и Хедър са намислили нещо? Че Дейл е изчезнал нарочно? Като останем насаме, ще го питам. Макар че отчаянието на Хедър е доста убедително. Тя бута и блъска Къртис, за да мине покрай него.

Брент я хваща и тя се свлича в ръцете му. Той ме поглежда неловко над рамото ѝ. Толкова е странно да видя как я е прегърнал.

— Как е коляното ти? — пита Къртис.

Свивам рамене. Няма полза да се оплаквам.

— Имаш ли спортни лепенки?

— Имам. Но бих оставил шината и ледените компреси за 24 часа.

— Имах предвид за слизането утре.

Тревога преминава през лицето на Къртис.

— Много е дълго да се извърви с разбито коляно.

Той се свлича на стената до мен и виждам как гърдите му се повдигат и спускат. Изглежда абсолютно изтощен.

Брент още се опитва да утеши Хедър.

— Преди колко време спря токът? — пита Къртис.

— Преди около двайсет минути — казвам аз. — Откъде мислиш, че се спира?

— Докато бяхме навън, огледах. Електрическото табло е на външната стена на сградата. На него има огромен катинар.

Значи или някой друг е бил навън заедно с тях, или някой от двамата го е изключил.

Хедър блъска Брент по гърдите.

— Ти си виновен. Ти ни накара да дойдем тук.

Брент понижава глас:

— Не съм. Казах ти го снощи.

— Не ти вярвам — казва Хедър.

— Чакай — казвам аз, — защо точно Брент ви е накарал да дойдете тук?

Хедър хвърля гневен поглед към Брент и се обръща предизвикателно към мен:

— Той ме изнуди.

38

Десет години по-рано

Снегът ме притиска отвсякъде, смазва гърдите ми. Не мога да дишам. Отчаяна, размахвам ръце.

— Хей — гласът на Брент се промъква в съзнанието ми.

Отварям очи. Не е лед. Просто юрганът. Топлият, мек, неизпран цял сезон юрган на Брент. Вдишвам миризмата му и се опитвам да изравня дишането си.

— Добре ли си?

— Лош сън.

— Ела тук.

Заравям лице в гърдите му. Сънят беше толкова истински. Не знам дали днес ще се престраша да се кача на пистите. Какво ще ми погоди Саския следващия път? Ако продължавам по същия начин, трябва да приема, че ще има следващ път.

Имам чувството, че съм на кръстопът. Имам две възможности: да се дистанцирам от групата, да продължа да тренирам сама и да избягвам да ходя у Брент, когато Саския е там. Или да се преборя с нея.

Не мога да ѝ позволя да победи.

Но имам ли сили да се преборя?

— По-добре ли си? — казва Брент в ухото ми.

— Да.

Той се измъква от леглото и дърпа пердето. Лицето му грейва.

— Има половин метър пресен сняг. Искаш ли да се качим на ледника за няколко спускания, докато е пухкав? Халфпайпът ще бъде затрупан.

Потрепервам само при думата „затрупан“.

Павираната главна улица на Лю Роше е разчистена, снегът е струпан от двете ѝ страни. Дебел бял килим покрива всичко друго наоколо. Върху уличните знаци има снежни калпачета, половин метър сняг е натрупан по покривите и балконите. Паркираните коли се виждат едва.

С Брент и Къртис вървим по главната улица.

Снежните навеи са засипали малката каменна църква, кръстът и оградата от ковано желязо са сковани от лед. Продавачите почистват плочките пред магазините.

Днес е 1 април, но е по-студено, отколкото беше през февруари. Вдигам догоре ципа на якето. Наскоро бях при доктора, за да ми предпише по-силни приспивателни. Доста силни са и тази сутрин още съм леко замаяна.

— Трябва да отида до „Спорт 2000“ — казва Брент, — вчера ми се спука поддръжката за гърба.

С Къртис седим и го чакаме върху снежния насип пред магазина. Миризмата на шоколад се носи от близката сладкарница и устата ми се пълни със слюнка.

— Говорил ли си с Ясинта? — питам аз.

— Да, обадих ѝ се снощи — казва Къртис, — след две седмици ще ѝ свалят гипса и ще започне рехабилитация, за да е готова за австралийската зима.

— Чудесно. Поздрави я от мен.

— Непременно.

Мъж гони жена по улицата със снежна топка в ръка. Не мога да не се засмея. И двамата са към петдесетте. Пресният сняг събужда детето, скрито в душата на всеки от нас.

Далечен гръм отеква през долината и смехът ми секва. Това са планинските спасители, гърмят по пистите, за да предизвикат лавини, които иначе биха затрупали хора. Днес имат много работа. Няма да пуснат никого горе, докато не се убедят, че е безопасно. Взирам се в затрупаните със сняг писти. След това, което стана вчера, имам чувството, че съм изгубила смелостта си. Не искам никога да бъда затрупана.

Още по-силен тътен ме кара да трепна. Очите ми търсят снежния облак, който показва, че има лавина.

— От всички спортове на света защо избра халфпайпа — пита Къртис, — защо не бягане? Или нещо друго?

Дали е усетил как се чувствам? Може би.

— Сигурно е заради Човека паяк.

Той не разбира:

— Какво?

— Като малки с брат ми бяхме очаровани от способността на Човека паяк да залепва по стените. И решихме да опитаме. Слагахме матраци на пода и с всичка сила се хвърляхме към стената. После опитах халфпайпа, стените са високи колкото двуетажна сграда. И в известен смисъл ние се лепим по тях.

Къртис се смее. Сигурно си мисли, че съм доста странна.

— Ами ти — казвам аз, — защо халфпайп?

Той се замисля.

— Когато се спускаш в сноу парка, можеш да направиш колко, максимум четири или пет скока. В биг еър имаш само един. В халфпайпа можеш да се отблъснеш от стените десетина пъти в рамките на една минута. Адреналинът не може да се сравни с нищо друго. Главата ми обикновено е доста заета, мисля едновременно за хиляди неща, но когато съм в пайпа, главата ми е празна. В зоната съм. Владее ме силата или нещо подобно. — Той спира. Ухилва се. — Този разговор не бих могъл да го водя с никой друг.

— И аз.

Той задържа погледа ми секунда по-дълго, отколкото трябва. Засиявам.

Брент излиза и Къртис се изправя. Не говори с мен така, когато Брент е наблизо. Предполагам, че е заради респекта помежду им.

— Доскоро. Люк — казвам под нос, — нека силата бъде с теб…

— Стига — измърморва той.

Като се замисля, ако в онази нощ на ледника бях отишла при Къртис, вместо при Брент, сигурно досега щяхме да сме скъсали, и то брутално, и нямаше дори да си говорим. Като му отказах, получих шанса да го опозная по начин, който иначе би бил невъзможен. Така че в края на краищата е било за добро.

Макар че това не ме спира да го желая.

Качваме се на въжената железница. По дяволите. Саския вече е вътре, с Одет. Къртис кимва на Одет и отива в най-далечния край на вагонетката, без да каже нито дума на сестра си.

Но Брент отива право при нея.

— Защо си такава кучка?

Недей, Брент. Не го прави.

Вагонетката затихва. Оглеждам се безпомощно.

Брент вдига ръка, сякаш да я сграбчи.

— Остави Мила на мира. Разбра ли?

Саския извива високо вежди, сякаш иска да се разсмее. Брент не е от онези, които могат да те сплашат.

Къртис започва да си проправя път към нас.

— Не мога да повярвам, че някога съм те харесвал. Ти си просто една разглезена пикла без самочувствие, и това всички го знаят. — След като го изрича, Брент сваля ръката си и идва при мен.

Издишам. Беше ужасно неловко. Брент мрази сблъсъците, затова съм смаяна, че го направи заради мен.

— Благодаря ти — прошепвам, — но мога да се защитя и сама.

В другия край на вагонетката усмивката на Саския се е постопила. Дали успя да ѝ натрие физиономията? Мисля, че наистина успя. Нали зад всичките ѝ изцепки все пак е човешко същество.

Одет я тупа по бедрото. Ръката ѝ се задържа там. А, да не би да са заедно?

Саския ми хвърля бърз поглед, сякаш може да чуе мислите ми. Блясъкът в погледа ѝ се връща и устните ѝ пак се извиват в усмивка. Знае, че ги видях.

Главата ми пламва.

Приятелите ти не са твоя собственост. Когато бях малка, майка постоянно ми го повтаряше. Но греши. Винаги има степенуване на лоялностите. Мислех, че Одет е толкова моя приятелка, колкото е и на Саския, но както изглежда, през цялото време е принадлежала само на нея.

Сега, след като го разбрах, се чудя как не съм го видяла по-рано. Всички сигнали бяха налице. Малките тайни усмивки, които си разменяха, как винаги сядаха една до друга. Знаех, че Саския прекарва много време при Одет, но смятах, че е, за да избягва останалите.

Защо трябва да се крият? Защото и двете са известни сноубордистки? Или защото не искат семействата им да разберат?

Всичките ни разговори с Одет бяха за трикове и скокове… Аз се ласкаех от нейния интерес, а тя сигурно през цялото време е предавала информацията на своята приятелка. Чувствам се предадена.

Одет ми изпраща извинителна усмивка, но аз не ѝ отговарям със същото.

Вагонетката влиза в междинната станция.

Когато слизам, Саския ме чака на платформата. Тя се навежда към мен и прошепва в ухото ми:

— Не се тревожи, ще си го върна обратно.

С Брент и Къртис взимаме кабинката към ледника, оставяйки Саския и Одет зад нас, и аз се насилвам да мисля за сноуборда. Разговорът с Къртис, независимо от мотивите му, ми припомни какво ме отведе на халфпайпа. Това усещане, че залепваш за стените и преодоляваш гравитацията. Никога не му се наситих и все още не съм му се наситила. Няма да позволя на Саския да ме уплаши.

Точно затова трябва да продължа да се боря. И за да имам шанс да вляза в първата тройка, трябва да се боря с всичко, с което разполагам.

Докато натрупваме сняг за рампата, в главата ми се върти съветът на Къртис за падането. Сега е перфектният момент да опитам. Да падам нарочно, противоречи на всичко, което някога съм правила, но Къртис е прав. Страхът ми пречи да вървя напред.

Спускам се надолу и политам като Супермен във въздуха, приземявайки се право по очи. Въздухът ми изскача, но не е толкова зле, колкото очаквах. Снегът е толкова пухкав и мек, сякаш потъвам в хладна възглавница.

Брент моментално се появява до мен.

— Добре ли си?

Усмихвам се слабо и свалям заснежените очила от лицето си.

— Окей съм.

От върха на пайпа Къртис ми кимва одобрително. Пак заваля. Тлъсти, мокри снежинки се лепят по бузите ми като целувки. Изправям се и поемам отново към върха.

И падам отново. И отново.

Клетият Брент не разбира какво става.

— Казах ти да опиташ само веднъж — тихо ми казва Къртис на четвъртия път.

— Още ме е страх — казвам му аз, — и ще падам, докато спра да се страхувам.

39

В настоящето

Взирам се в Хедър.

— Ти каза, че поканата е била от мен.

Тя хлипа толкова силно, че едва говори.

— Първата беше от теб.

Обърквам се.

— Първата?

Гримът се стича по бузите ѝ на черни вадички. Подавам ѝ салфетка от купчината на кухненския плот.

Тя издухва носа си и си поема въздух разтреперана.

— Получихме покана от теб, но не искахме да се връщаме тук, затова ти пратих имейл, че няма да можем да дойдем. След няколко дни получих още един имейл. — Тя се мъчи да се овладее. — От Брент.

Брент се намръщва и клати глава.

— Не може да бъде.

— Какво точно пишеше в имейла? — питам аз.

— Ела или ще кажа — казва Хедър. — Само това.

Брент ѝ хвърля поглед, изпълнен с паника.

— Не бой се — казвам му аз, — знам, че си спал с нея.

Брент рязко обръща глава към мен. Отваря уста. И я затваря. И пак я отваря.

— Добре, спах с нея. Беше преди десет години, за бога. Има ли някакво значение сега? — Той поглежда към Хедър и Къртис. — Но не знам абсолютно нищо за този имейл, кълна се.

Мозъкът ми отново започва да жужи. Значи, всеки е получил покана от мен, с изключение на мен самата. Аз получих покана от Къртис. Всички приехме поканата, с изключение на Хедър. След като отказва, е получила покана — или по-скоро заплаха — от Брент. Това значи ли, че Брент стои зад всичко това от самото начало? Дали е поканил мен и Къртис така, че да изглежда, че сме се поканили взаимно? Но защо?

Имам чувството, че трябва да вярвам повече на Брент, отколкото на Хедър, но не мога да забравя погледа му снощи в стаята.

— Как си обясняваш този имейл? — питам го аз.

Брент прекарва пръсти през косата си и отново стрелка с поглед Хедър.

— Ами… някой може да знае, че сме се чукали, и го е използвал, за да я изнуди да дойде тук.

Иска ми се да му вярвам, но не съм съвсем сигурна.

— Кой знаеше за вас двамата?

— Доколкото знам, никой.

Саския знаеше, мисля си аз, но не го казвам. Леко съм замаяна от болката. Облягам се на стената. Трябва да минат няколко часа, преди да мога да взема още ибупрофен.

Хедър започва отново да плаче. Брент посяга към нея.

Тя го пляска през ръката.

— Ти си виновен за всичко.

— Хайде, хайде — Брент се мъчи да я успокои.

Къртис се обляга на стената до мен, отпуснал глава назад, затворил очи. Не мога да преценя дали мисли, или просто е изтощен.

Стомахът ми къркори. Трябва да ям нещо, преди да припадна. С последни сили се изправям, отварям консервите и пльоквам доматите и рибата в една чиния. Гордън Рамзи[21] сигурно би получил истеричен припадък — прилича на храна за кучета — но не мисля, че на някого му пука.

Докато седим край камината, настроението е много различно от снощи. Ядем в пълна тишина, надвесени над чиниите. Вятърът се е усилил, ламарините на покрива дрънчат. Представям си Дейл някъде навън. Щом слънцето залезе, температурата рязко пада.

Страданието на Хедър е затихнало до тихи хлипания, които разтърсват раменете ѝ. Храната ѝ стои недокосната.

Къртис примъква още един стол.

— Дай да повдигнем коляното.

Опитвам се да го повдигна. Болката се стрелва нагоре по бедрото. Извиквам и кракът ми пада обратно на килима.

Къртис прикляква:

— Дай на мен. — Той внимателно повдига крака, гледайки ме в лицето.

— Благодаря! — Все още ми е неловко да ме пипа. Искам да говоря с него, но чакам удобен момент, когато Брент и Хедър няма да ни слушат.

Тази вечер Брент пие бренди. Налива си още една голяма чаша.

— Сигурен ли си, че… — започва Къртис.

Брент го отрязва:

— Млъкни. — Изгълтва чашата и я пълни отново.

— Хедър, трябва да хапнеш нещо — казвам аз, но тя, изглежда, не ме чува.

— Какво е станало с часовника? — чуди се Къртис.

— Не питай — отвръщам аз.

Той коленичи и замита строшените стъкла до стената с ръкава на якето си. От лявата страна на камината два ръждиви пирона стърчат от стената на два пръста един от друг. Не помня да съм ги видяла вчера. Имало ли е нещо там? Напъвам се да си спомня. Снимка може би? Да не би някой да я е взел?

Гласът на Хедър се е превърнал в гневен шепот.

— Тук сме заради това, което направи — казва тя на Брент. С ъгъла на окото си забелязвам, че Брент поглежда, за да провери дали с Къртис сме чули.

— Шшшшт — прошепва той. — Внимавай.

По дяволите, Брент се опитва да ѝ попречи да каже нещо. Какво?

40

Десет години по-рано

Преобръщам се във въздуха, политам надолу, загубила представа къде се намирам. Надолу… надолу… батутът въобще под мен ли е? Подготвям се за най-лошото.

Дейл успява да ме издърпа, чува се звук от разкъсана тениска. Батутът ни отблъсква и ни хвърля един към друг. Татуираните му ръце ме прихващат, докато се опитвам да запазя равновесие. Целите сме потни от усилията и той също е само по тениска.

— Беше окей, докато не посегна за граба — казва той.

Опитвам се да се приземя след криплър. Още съм много далеч, но това е най-добрият ми шанс да се класирам в тройката. Обикновено на батута ме придържа Брент, но в момента го интервюират за Snowbord UK преди Британското, което започва след два дни. За малко да помоля Къртис, но поддържането на батута може да стане доста интимно и не съм сигурна, че няма да направя нещо, което не бива.

Без съмнение, правилно решение. Наложи се Дейл да ме прихваща отново и отново. Батутът е малко малък за подобни упражнения и дори при приземяването след флипа почти изпадам от рамката.

— Къде греша? — питам го аз.

Дейл избърсва челото си.

— Когато посягаш за граба, се отклоняваш от оста на въртене. Искаш ли пак да ти демонстрирам?

— Не. — Показа ми го вече десет пъти, завъртайки се странично във въздуха с едно плавно и стилно движение. Отстрани изглежда толкова лесно. В момента дори не го правя с борд, просто грабвам въображаем борд. Ще го закопчая по-късно, когато овладея движението. Ако въобще го овладея.

— Опитай няколко без граб — казва той.

— Добре.

— Чакай една секунда — Дейл съблича тениската си.

Опитвам се да не зяпам. Огромна племенна татуировка покрива едно от рамената му, оттам към изразените мускули на гърдите изпълзяват змии. Ако Къртис беше тук, гол до кръста и достатъчно близо, за да усетя топлината на тялото му… Да, добре че не е тук.

Изчаквам Дейл да се отмести встрани и скачам три пъти, за да набера височина. Той скача навреме, в ритъм с мен. На четвъртия скок излитам нагоре. Дори с главата надолу мога да видя, че пак съм накриво. Докато се превъртам, ръката ми перва Дейл и го чувам, че изръмжава.

Докато падам, той ме хваща. Размахвам крака, за да успея да стъпя.

— Извинявай.

Хванал ме е през кръста. Телата ни са залепнали едно за друго, гърдите му, силни и влажни, притискат моите гърди. По-мощни са от на Брент. По-скоро като на Къртис.

— Ударих ли те? — казвам аз.

Бузата му е зачервена. Докосвам я, без да мисля. Усещам леко наболата му брада под пръстите си. Сиво-зелените му очи се втренчват в лицето ми, зениците са леко разширени. Нещо пламва в мен и преди да се усетя, го целувам.

За секунда и той ми отвръща, халката на устната му се забива в долната ми устна. Отскачаме назад. Трудно е да се каже кой се отдръпна пръв, но Дейл изглежда толкова шокиран, колкото и аз.

— Извинявай — казвам аз, — не биваше да го правя.

— Да — казва той — не биваше да го правим.

Сега се чувствам ужасно.

И все пак, ето един много верен мъж. Мога да си представя, че много жени биха се отдръпнали, ако някой неочаквано ги целуне, но съм почти сигурна, че повечето мъже няма да устоят, независимо в какво състояние е връзката им. Може би съм твърде скептична. Имала съм само една сериозна връзка — поне си мислех, че е сериозна, докато не се прибрах неочаквано от Британското със скъсана коленна връзка и не заварих една от така наречените ми приятелки в квартирата на въпросното ми гадже.

Дейл трие халката на устната си, сякаш се опитва да изтрие целувката. Почти съм сигурна, че няма да каже на Хедър. Тя би ме убила, разбира се, но най-вече ще иска да убие него и той го знае.

Поглежда ме.

— Не мога продължа.

— Разбирам — казвам аз.

Той скача от батута.

По дяволите. Сега няма кой да ме придържа.

Превъртам се във въздуха, политам надолу, загубила представа къде се намирам. Този път под мен няма батут. Просвам се в снега на една страна.

Изгаряща болка пронизва гърдите ми. Имам чувството, че дробовете и стомахът ми са изскочили през устата. Опитвам се да си поема дъх, но не успявам.

Обхваща ме паника, макар че днес съм падала няколко пъти. Устата и ноздрите ми се борят за кислород. Болката…

Най-после засмуквам въздух. Мислено проверявам частите на тялото си. Всичко е наред. Всичките мърдат. Сериозно си фраснах главата. Но поне се приземих меко.

Брент се взира в мен.

— Край. Стига толкова.

Двамата сме на ледника, в най-отдалечения му край. Изградихме импровизиран халфпайп, за да мога да тренирам криплъра в мек сняг. Ако бях долу на пайпа, нямаше да мога да се изправя.

Имам сняг в панталоните, в сутиена и на всички други места. Изтръсквам се.

— Не бой се, следващия път ще стане.

— Съжалявам — казва Брент, — повече не мога да гледам.

— Няма що, благодаря. Не мислех, че съм чак толкова зле. — Когато се приземих, очилата ми изхвърчаха. Къде са? Чак там. Изправям се, леко замаяна, и се затътрям да ги взема.

Брент ме следва.

— Мила, сериозно ти казвам. Ще си счупиш нещо. Трябва да спреш.

— Ти предложи да опитам криплър.

— Така е, по-добре да не бях го споменавал.

Избърсвам очилата си.

— Само още веднъж. Или два пъти.

— Дори нямаш каска.

— И кой ми го казва? Човекът, който се спуска с бейзболна шапка, макар че се претрепа два пъти този месец.

Той си сваля шапката и прокарва пръсти през косата си.

— Не мога да те оставя да си го причиняваш.

— Рискът си е мой. Аз решавам. Имам още два часа, докато спрат лифта.

— Имаш нужда от повече време на батута.

— Не разполагам с повече време.

— Защо се напъваш толкова? Спускаш се прекрасно.

— Да, но искам да победя.

Брент върти глава.

— Победата не е всичко. На света има и други неща.

— Като например?

— Семейство, приятели. Живот.

Сега вече побеснявам.

— Семейството ми е болното място. За майка ми не съм достатъчно мека и нежна, но за баща ми и брат ми съм твърде мека и нежна. А приятелите ми дори не разбират защо харесвам сноуборда. Така че си прав, в момента победата ми е по-важна от всичко. Обаче не съм достатъчно добра.

— Знаеш ли какво обича да ми казва баща ми? Дай най-доброто от себе си, това е всичко, което можеш да направиш.

— Знаеш ли какво ми казва моят баща? Постарай се повече, Мила.

— Майната му на баща ти. Трябва да го правиш за себе си и за никой друг. Ако паднеш и се разбиеш, само ти ще страдаш. — Брент посяга към мен, но аз го отблъсквам. — Сега си на върха на силите си, така че се порадвай на момента. След десет години ще погледнеш назад и ще ти се иска все още да можеш да правиш всичко това.

— Ти май не разбираш? Това е последният ми шанс. Ако не забия криплъра тук, няма да мога да го опитам утре на пайпа и да го направя на следващия ден на Британското. А ако не успея, това е краят. Ще трябва да си ходя и да си намеря истинска работа.

— Значи ще се опитваш, докато си счупиш врата?

Ако още малко продължим да спорим, ще си изпусна нервите.

— Някога казвала ли съм ти да караш по-кротко?

Брент въздиша:

— Знам, и съжалявам, но не ми е безразлично какво ще стане с теб.

— Благодаря, но няма нужда. Окей? Това не беше част от нашата сделка.

Той замлъква за миг.

— Виж, не знам какво точно е това, но между нас има нещо. Не съм безразличен. Съвсем просто е.

— Тогава дай да му сложим край. Каквото и да е това нещо. Дори не трябва да ме гледаш. Просто имам нужда да останеш още десет минути, защото ако падна лошо, ще си остана тук и никой няма да разбере.

— Правилно ли те разбрах? — Гласът му е слаб. Огорчен. — Това ли е причината да скъсаш с мен? Защото не съм безразличен?

Гледам към пистата, към скока, изкарана от търпение. Постепенно ме обхваща страх.

— Това не е точно скъсване. Дори не беше точно връзка.

— Не мога да променя чувствата си, Мила. Всъщност мислех, че и ти не си безразлична към мен.

Нямам време за тези приказки.

— Кажи ми къде греша. Трябва ли да набера по-голяма скорост?

Брент клати глава и закопчава борда си.

— Брент! — извиквам аз.

Той изчезва надолу.

Катеря се нагоре по склона. Със или без него трябва да го направя. Закопчавам се и оглеждам околността. Три фигури правят слалом по пистата, половин дузина скиори се качват с влека, но никой не гледа в моята посока и са твърде далече дори да ме чуят. Ще изчакам да дойдат по-близо.

Винаги съм се гордяла, че нямам нужда от никого, но сега си давам сметка, че не е напълно вярно. Понякога, дори в индивидуален спорт като сноуборда, имаш нужда от някого.

Все още никой не поглежда насам. Сърбят ме петите да скоча, макар че е твърде рисковано. Ааа! Просвам се на снега. Точно днес ли трябваше да се случи? Как ще погледна нашите в очите, ако не мога да бия резултата си от миналата година или още по-лошо, ако се класирам по-назад?

Представям си реакцията им.

Казахме ти, Мила.

Вземи се стегни.

Студът се просмуква през якето и грейката. Скоро започвам да треперя, но лежа там и не мърдам.

Обидата на лицето на Брент ми тежи на сърцето и ме изяжда отвътре. Нищо не съм му обещавала, защо тогава се чувствам толкова виновна?

Не съм права. Трябва да говоря с него. Псувам наум, закопчавам борда и се спускам надолу. Но когато стигам до халфпайпа, Брент го няма никъде.

Одет се приближава. Целуваме по двете бузи.

— Днес не тренираш ли?

Сега, когато знам, че са със Саския, се чувствам неловко край нея.

— Бях на ледника, опитвах криплъри.

— Чудесно. Успя ли?

— Близко съм. — Не искам да издавам подробности. Ще ги разкаже на приятелката си. — Скъсахме с Брент.

Тя докосва ръката ми.

— Съжалявам.

— Сигурно е за добро. Както каза, беше като котва на крака ми.

Тя ме поглежда със съчувствие.

— Ако беше някой друг спорт, ски бягане например, можеше да е различно. Но в халфпайпа рисковете са много големи.

— Вие със Саския някак си се справяте — казвам аз, преди да успея да се спра.

— Всъщност умирам от страх за нея. — Одет се обръща да я потърси с очи.

Ето я и нея, качва се с влека.

— Защо пазите отношенията си в тайна? — питам аз.

— Тя не иска никой да знае.

— Разбирам. — Усещам, че това натъжава Одет. — Хей, Брент не мина ли оттук преди малко?

— Да, пусна се веднъж, падна и си удари коляното. Слезе надолу преди няколко минути.

— Какво… — обхваща ме паника, — той добре ли е?

— Тръгна към въжената железница. Не мисля, че е много зле.

Дали обаче ще може да се състезава? „Смаш“ са основите спонсори на Британското тази година и Брент е тяхната звезда. Снимката му, политнал във въздуха, е по всички билбордове в курорта. Той се прави, че не е голяма работа, но знам, че е под напрежение.

Трепвам, като се сещам за заплахата на Саския. Ще си го върна обратно. Това ли е станало? Тя ли е предизвикала падането му? Иска ми се да попитам Одет дали Саския е била наблизо, когато е паднал, но не се осмелявам. Ще сляза долу и сама ще го попитам.

Саския стига до върха на лифта и поглежда в моята посока. Не мога да се закълна, но ми се струва, че злорадства.

41

В настоящето

Това място ме побърква. Брент седи до Хедър в осветения със свещи ресторант или за да я успокои, или за да ѝ попречи да каже това, което не иска да чуем. Опитвам се да отгатна какво може да е то. Всякакви мисли се въртят в главата ми.

Грозни мисли.

Неща, които са много по-лоши от едно чукане.

Какво е правил Брент, докато с Хедър и Къртис бяхме в съблекалнята? Дали нарочно не си с ударил главата? Доста бързо се възстанови. Освен това му отне цяла вечност да напълни тенджерите със сняг. Възможно ли е да е направил нещо на Дейл и после да го е бутнал в някоя пукнатина?

Огънят догаря. Къртис става да сложи още дърва. Като се замисля, Къртис също изчезна за известно време, уж отиде да търси фенери, освен това никак не обича Дейл. Знам, че Къртис има горещ нрав, но може ли да мрази Дейл толкова, че да го убие?

Възможно ли е Къртис и Брент да са съучастници?

Черните очи на елена се забиват в мен. Болката в коляното ми пречи да мисля ясно. Опитвам се да си спомня колко време ми отне последния път, за да започна да го натоварвам. Разбира се, зависи колко лошо съм го изкълчила и дали е разкъсана само кръстната връзка, или и други сухожилия.

Лампите светват.

— Е, това поне е нещо — казвам аз.

Къртис сумти.

— Да, но за колко?

— Така е. — Поне знам, че нито Брент, нито Къртис са сирели тока.

— Някой си играе с нас — казва Къртис.

Но кой? Дейл?

— Мисля, че е сестра ми. — Къртис отправя мрачен поглед към вратата, сякаш тя ще се появи там.

Проигравам наум това, което ми каза днес следобед в съблекалнята. Ако я е убил, как може да мисли, че е тя? Оглеждам останалите, за да видя как реагират на това.

Хедър става.

— Отивам да си лягам.

Не мисля, че го чу какво каза. Или е твърде стресирана от изчезването на Дейл, за да мисли за каквото и да било. Очите ѝ са зачервени от плач. Не мога да си представя какво изпитва в момента. Освен ако не е някаква мистериозна схема, замислена от двамата с Дейл.

Вдигам един от свещниците.

— Вземи го, ако токът пак спре. Запалката още ли е в теб?

Тя се потупва по джоба.

— Да — оглежда колебливо коридора.

— Ще дойда с теб — готвя се да стана.

Но Брент скача.

— Аз ще я заведа.

На тръгване грабва бутилката с бренди.

Къртис притиска слепоочията си.

— Мисълта, че сестра ми е някъде там, направо ме влудява.

Хвърлям поглед към коридора, за да се убедя, че Хедър е заминала. Къртис ще се побърка, като му кажа за кредитната карта, а в момента тя няма нужда от нови нападки.

— Покупките от кредитната карта на Саския… колко пари са похарчени?

— Около три хиляди.

— Във Франция или в Англия?

— Във Франция и из цяла Европа, в магазини и ресторанти. Майка ми и баща ми не знаеха какво да правят. Бяха ѝ дали тази карта за спешни случаи. Спонсорите ѝ даваха далеч по-малко от моите. Но нали знаеш каква е. Харесва скъпи неща.

Забелязвам глаголното време. Харесва скъпи неща. Наистина ли вярва, че още е жива? Сигурно не съм го разбрала правилно. Той не я е убил. Но какво друго крие от мен?

Къртис въздиша.

— Накрая баща ми спря картата. Нашите почти се разведоха заради това. Майка ми не му проговори седмици наред.

— Не можаха ли да проследят плащанията — казвам аз, — по охранителните камери или нещо подобно?

— Полицията направи всичко възможно, но ресторантите нямаха камери. Някои от магазините имаха, но записът беше много лош. Можеше да бъде всеки.

Поемам си дълбоко дъх.

— Това, което ще ти кажа, няма да ти хареса — казвам му аз. — Не е била Саския. Бил е Дейл.

Къртис ме гледа, изумен. Разказвам му за разговора, който подслушах по-рано.

Слава богу, че Дейл и Хедър не са тук. Гневът залива Къртис на вълни. Той прави всичко възможно да се сдържи, но мускулите на челюстта му играят и кракът му нервно чука по пода.

— Все пак е странно — казвам аз, — нали им е трябвал кодът ѝ.

Къртис горчиво се засмива.

— Беше го написала на бележка, залепена за проклетата карта. Оставяше я на кухненската маса. Много се разправяхме за това, но на следващото ми идване картата пак беше там. Хич не я беше грижа. Парите не бяха нейни, така че не ѝ пукаше.

Той замлъква за миг.

— Значи Дейл е откраднал кредитната ѝ карта. Но това не обяснява защо усетихме парфюма ѝ. Или кичурът от косата ѝ, или картата за лифта, която изведнъж се появи в сака ми.

— Какво искаш да кажеш? Че просто е решила да приключи с предишния си живот и да изчезне?

— Може би.

— Беше ли щастлива? — Стъпвай внимателно, казвам си наум.

Той се замисля.

— Нямам представа.

— Вашите знаеха ли за нея и Одет?

— Какво?

По дяволите. Той не знае. Собственият ѝ брат. Макар че въобще не съм изненадана. Саския имаше много и различни страни. Никога не разбрах коя е истинската, може би и Къртис не го е знаел.

— Одет и Саския — казвам аз, — те бяха заедно.

Къртис се мръщи.

— Не, няма начин.

— Довери ми се.

Той бързо примигва.

— Знаех, че Одет е гей, но…

— Как разбра за Одет?

Той се колебае.

— В началото на сезона я поканих да излезем и тя направо ми го каза.

Запомням този факт, за да го осмисля по-късно.

— Значи казваш, че сестра ми е била…

— Не е моя работа да слагам етикети, но двете с Одет бяха двойка.

— Сигурна ли си?

— Напълно.

Къртис се втренчва в пламъците.

— Вашите как щяха да реагират? — питам го аз.

Без отговор.

— Къртис?

Лицето му се изкривява.

— Не ми е казала.

— Щеше ли да бъде проблем за вашите, че ходи с жена?

— Ммм. Не мисля. Щяха да са окей. Мамка му, как може да не съм го разбрал?

Без часовника е пълна тишина.

— Значи мислиш, че е решила да изчезне за десет години — казвам аз, — и после да се върне, но защо, с каква цел?

Той се обръща към мрака зад прозореца.

— Точно това ме тревожи?

— Ако е искала да ни разиграва, защо ще чака цяло десетилетие?

— Така и не успях да разбера половината от нещата, които правеше.

Гласът на Саския отеква в ушите ми. Ще си го върна обратно.

И аз не успях да разбера дали е причинила падането на Брент. Той каза, че автоматът му се бил разхлабил, затова бил паднал. Знам, че за малко е свалил борда, за да хапне, и допускам, че тогава го е пипнала. Затова беше толкова трудно да я хване човек, защото беше дяволски хитра и нищо не можеше да ѝ се припише със сигурност.

Къртис се изправя.

— Виж, капнал съм, а ти си контузена. В момента нищо не можем да направим — посяга към джоба на якето за фенерчето, — дръж го у себе си. Ще те заведа до стаята.

Докато се изправям с мъка, погледът ми се спира върху пироните на стената. И изведнъж се сещам, какво висеше там.

Стара брадва за лед.

42

Десет години по-рано

Днес вътрешният ми часовник тиктака по-силно от всякога. Сега е моментът. Последни тренировки преди Британското. Обаче не съм готова.

Всеки път, щом стигна до върха на пайпа, се подготвям да направя криплър и всеки път нещо ме спира. Опитвам се да се залъжа, че е просто от благоразумие. Ако днес се контузя и утре не се представя, спонсорите с пълно основание ще си потърсят по-надежден състезател.

Но дълбоко в себе си знам, че е страхът.

На пайпа е претъпкано. Цяла седмица британските сноубордисти пристигаха с коли или самолети от местата, където са тренирали, и днес всички са тук, пробват границите на възможностите си. Две момичета, които срещнах на Британското миналата година, идват да ми кажат „здрасти“, включително и Клер Донахю, сегашната номер едно. Брент прави страхотни скокове, превързал е болното си коляно. Къртис май успя да забие своя хакон флип. Дейл си удари китката и слезе по-рано да търси физиотерапевт.

Но всичко това го отчитам само мимоходом. На два от опитите вчера почти успях да се приземя и мисля, че знам каква ми е грешката. Да опитам ли пак? Или не? Може би само веднъж…

Какво става? Лифтаджията опъва въжетата, защото е 4 часът. По дяволите. Толкова дълго обмислях моя криплър, че не ми остана време да се съсредоточа върху другите трикове. Леко замаяна, вървя към мястото, където оставих раницата си.

Къртис разговаря с Нейт Фармър, който миналата година се класира трети.

— Чух, че имаш някои нови трикове — казва Нейт.

Къртис се преструва на изненадан.

— Така ли си чул?

Отбелязвам, че нито отрича, нито потвърждава.

Нейт се усмихва.

— Значи до утре няма да разберем какво си подготвил.

Къртис свива рамене.

— Много е заледено да се опитва.

Макар да знам прекрасно, че ледът не би го спрял.

Одет се приближава, късата ѝ коса е скрита под каската „Росиньол“.

— Как беше тренировката днес?

Насилвам се да се усмихна:

— Не беше зле. Още съм цяла-целеничка.

Тя прави огромни усилия да се държи мило с мен, след като Саския ме погреба преди две седмици.

Усещам, че ще ме попита какво ще изпълнявам утре. За да я отклоня от въпроса, соча към Къртис и Брент:

— Кой мислиш, че ще победи утре? — От това, което видях днес, ми е трудно да реша.

— Зависи какво искат да видят съдиите — казва Одет. — Ако предпочитат техника, тогава Къртис. Ако гледат за височина, може би Брент.

Саския се приближава, за да си вземе раницата, със самодоволен вид. И с основание. Утре ще ме бие, освен ако не се провали жестоко. Което няма да се случи. Техниката ѝ е почти толкова солидна, колкото и на брат ѝ. По дяволите, мислех си, че след като толкова много го искам, ще мога да го постигна. Но тя го иска не по-малко от мен и има преднина от десет години.

През последните две седмици тя стои на дистанция. Предполагам, че Къртис ѝ е казал нещо. Но от друга страна, може би просто изчаква подходящия момент.

— Готова ли си за Британското? — пита тя Одет.

— Да, надявам се — казва Одет.

Усещам тревожен сигнал.

— Нали няма да се състезава? — казвам аз.

— Напротив — отговаря Саския.

Сякаш ми изкараха въздуха.

— Не е британка…

— Имам нужда от точките — казва Одет. — Състезанието е малко и наградният фонд е незначителен, но могат да участват състезатели от други страни. Не влизаме в британската ранглиста, но получаваме FIS точки. Пропуснах няколко състезания тази година, защото си навехнах китката, така че точките ми трябват.

Ако допреди малко ми се повдигаше, сега наистина искам да повърна. Нямам никакъв шанс да вляза сред първите три. Това е лошо. Много лошо.

На хартия резултатът няма да се отрази на британската ранглиста, но ще ми повлияе психически, на ранглистата в главата ми. И още по-важното е, как ще изглежда в очите на потенциалните спонсори, които гледат състезанието.

Усмивката на Саския е леко напрегната и осъзнавам, че и тя не е много доволна от този факт. Откога го знае?

Шокирана, взимам борда, за да се включа в състезанието на нашата малка група надолу към курорта, което се е превърнало в нещо като ритуал, с който завършваме деня. За момчетата е безобидна игра, но ние, момичетата, я приемаме лично. Одет винаги печели, което не е изненадващо, но аз и Саския сме горе-долу равностойни. Трябва да благодаря за това на Стефан, миналогодишното ми гадже, а тя — на брат си.

Необозначеният старт е на върха на пистата. Със Саския заставаме на позиция.

Трябва да направя нещо. Или, както се казва, да си вървя у дома.

— Видя ли ми криплъра по-рано? — казвам с ведър глас.

Това изтрива усмивката от лицето ѝ. Тя разменя погледи с Одет и се обръща към мен невярваща.

Брент си затяга автомата наблизо. Откакто вчера скъсах с него, не ми е проговорил, но след моментно забавяне протяга юмрук да ме поздрави:

— Да бе, Мила, направо го заби.

Ръкавиците ни се срещат и го поглеждам с мълчалива благодарност.

Саския е зяпнала. Това е фалшива победа, но друга няма да имам.

Тя потупва Къртис по рамото.

— После ще дойдеш ли да ме държиш на батута — пита тя сладко.

Той поглежда към мен и Одет.

— Не. Обърни се към някоя от приятелките си. Или май нямаш приятелки?

Саския си слага очилата с кисело изражение. Явно иска да опита криплър, но не желае никой от конкуренцията да я види. Сега вече това включва и Одет.

Хмм. Ако продължа да качвам напрежението и я накарам да повярва, че утре ще направя криплър, може да рискува с нещо, което не е по силите ѝ.

— Готови ли са всички? — вика Къртис. — Старт.

Пистата е черна. Насочвам борда по линията на наклона, тежестта върху предния крак. Летим надолу: Брент и Къртис, аз, Саския и Одет. Грейката ми плющи, вятърът бучи в ушите ми. Както винаги, момчетата дръпват напред, Одет е веднага след тях. Аз и Саския сме на една линия, засега. Докато заобикалям един паднал скиор, уморените ми бедрени мускули изпращат протестни сигнали.

Пистата прави десен завой. Къртис завива мощно като истински слаломист. Брент, както винаги, скача над малката скала, около която се извива пистата, и продължава напред. Просто защото е Брент. Мразя отвеса под скалите и обикновено следвам останалите по пистата, но днес се чувствам безразсъдна. Или по-скоро отчаяна. На пистата е пълно със скиори, така че необработеният сняг сигурно е по-бърз. Коригирам скоростта и се насочвам към скалата.

Преди да мога да размисля, вече съм във въздуха, политам надолу и стомахът ми остава зад мен. Ударът при приземяването усуква колената ми и почти ме изхвърля през носа на борда. Мускулите на краката ми горят, накланям се назад и продължавам надолу.

Брент изчезва между боровете. Спускам се след него. Дърветата са покрити с дебела бяла пелена. Под сенките им въздухът е по-студен и с дъх на смола. Снегът има лилав оттенък и е дълбок до коляно. Сноубордистите мечтаят за такива условия, но аз съм твърде съсредоточена върху гонката, за да им се насладя.

Дърветата се изпречват бързо и нагъсто и имам нужда от пълна концентрация, за да ги избегна. Клони брулят бузите ми, сняг се сипе по главата и раменете ми. Всеки момент ще стъпя отново на пистата. Ето я!

Напрягам се да видя белезникавото яке на Саския. По дяволите. Тя почти излиза от завоя. Точно тук пистата се стеснява за няколко метра до една лента, от едната страна има скали, от другата — дълбок отвес. Двете със Саския ще стигнем там по едно и също време. Само че аз ще пристигна отгоре.

Тя поглежда встрани и ме вижда. Няма да се отдръпна. Тя да се отдръпне.

Но виждам, че няма никакво намерение. Бордът ми ще понесе удара и тъй като идвам към нея отгоре, нейният борд ще бъде изтласкан от пистата.

Приближаваме се и се подготвям за удара. Точно преди бордовете ни да се сблъскат, нещо мощно ме дръпва назад за яката на якето.

Какво…? Бордът се изплъзва изпод мен и падам в снега. Другата фигура се стоварва до мен.

И това разбира се, е Къртис. Как се е озовал зад мен?

Той рязко смъква очилата си. Червеният, гневен цвят на бузите му не е от студа.

Усещам как и моето лице пламва, поравно от гняв и от срам. Ръцете ми треперят. Щях да я бутна. Наистина щях.

Той се изправя. Лицето му се изкривява от болка и той се хваща за рамото. О, господи, заради мен ли го заболя?

— Защо, Мила? Защо трябваше да го правиш?

Мога да му кажа как Джейк ме биеше във всеки спорт и стана ръгби звезда, преди да завърши училище. Как баща ми спря да ме забелязва, защото го интересуваше само Джейк. Как имам нужда да им покажа, че съм добра в нещо.

Но нямам извинение.

Къртис клати глава.

— И ти си същата като нея.

Нямам какво да кажа, защото знам, че е прав.

Но това не е най-лошото. Най-лошото е, че Саския е точица в далечината и пресича финала. Би ме, за кой ли път.

43

В настоящето

Ръката на Къртис ме е прихванала през кръста, куцукам на излизане от ресторанта.

В главата ми се върти ръждивото острие на брадвата за лед.

Искам да кажа на Къртис, но ако той я е взел от стената?

— Чакай тук — казва ми той и влиза в кухнята.

Отваря едно чекмедже. Поглежда ме изумен.

— Какво има? — питам аз.

— Ножовете. Всичките са изчезнали.

— Какво? — Куцукам към него. — По дяволите. Докато правех вечерята, бяха тук.

Къртис блъска с всичка сила по плота. Подскачам от трясъка. Значи някой е взел брадвата и всички ножове и ни е оставил тук обезоръжени.

Поразява ме ужасна мисъл.

— Надявам се, че не са ни взели багажа и бордовете.

— Права си.

Забързваме се по коридора. Засега има ток, но очаквам пак да спре. Стигаме до главния вход и с облекчение установявам, че нещата ни още са там. Натъпквам очилата, ръкавиците, въжетата и предавателя в джобовете си, връзвам обувките една за друга и ги премятам през врата.

Къртис закопчава обувките върху своя борд и върху борда на Брент и ги взима под двете си мишници.

— Ще се оправиш ли?

— Разбира се. — Взимам моя борд, но забелязвам борда на Дейл, останал сам на стената. И в този момент осъзнавам.

Къртис също е забил поглед в него.

— Повече няма да го видим, нали? — казвам с разтреперан глас.

Той свива устни.

— Не знам.

Мрачни и мълчаливи се запътваме към стаите. Като стигаме до моята, стоварвам борда на пода, предпазливо бутам вратата и пак псувам наум, че може да се заключва само отвътре. Всеки би могъл да влезе. Дори може още да е вътре.

— Чакай. — Къртис влиза в стаята, проверява гардероба и банята. — Чисто е.

— Благодаря — казвам смутено.

Той се вглежда в мен, може би забелязва страха ми, защото погледът му омеква:

— Щом се съмне, се махаме оттук. Блъскай по стената, ако имаш нужда от нещо.

Заключвам вратата след него. Още съм нащрек, оглеждам се наоколо, но всичко изглежда както го оставих.

Отпусни се, Мила. Сега никой не може да влезе.

Ако има брадва, някой може да разбие вратата, но поне ще го чуя. И после какво? Да викам за помощ?

Ами ако никой не се отзове?

Поглеждам към малкия прозорец. В най-лошия случай сигурно мога да разбия стъклото и да се измъкна оттам. По някакъв начин. Като влача болния си крак. Достатъчно широк ли е? Дърпам пердето. И почти изпищявам.

Върху запотеното стъкло са изписани две думи: ЛИПСВАШ МИ.

Кожата ми настръхва. Не е тя. Не може да е тя.

Вторачвам се в написаното. Изписано е с главни букви, също като тайните в кутията на Пандора и ВИНОВНИ на огледалото на Хедър. Преди малко Брент е минал по коридора. Може да е той. Надявам се да е той. Трябва да разбера. Събирам сили да изляза навън, отварям рязко вратата и оглеждам коридора.

Брент отваря врата на стаята си с бутилка бренди в ръка.

— Ти ли си написал онова нещо на прозореца ми? — казвам аз.

Той примигва.

— Какво?

Влизам вътре, накуцвайки, и затварям вратата зад нас.

— Някой е написал ЛИПСВАШ МИ.

— Не съм аз.

Дъхът ми спира. Не може да е тя. Едва ли ѝ липсвам.

Не и след това, което направих.

Брент се взира в мен.

— Мислиш, че е Саския?

— Не знам.

Погледът му се втвърдява.

— На теб липсва ли ти?

Залива ме чувство на вина.

— Брент… — Знам точно какво има предвид.

Той отпива от брендито.

— Лека нощ, Мила.

Не ме прегръща за лека нощ, подобни жестове вече са неуместни между нас. Куцукам навън. Отношенията ни са толкова развалени, че никога няма да се оправят. Аз ги съсипах. Съсипах и него.

Връщам се в стаята и изтривам написаното на прозореца — или самата Саския, или някой друг се носи като привидение из тази сграда. Резето на вратата вече не ми изглежда сигурно. Търся с какво да го заклещя, за всеки случай. Тубата със слънцезащитен крем е единственото, което имам подръка.

Лягам в студеното, тясно легло и гласът на Брент отеква в главата ми. Късаш с мен, защото не съм безразличен?

Той е мило момче — тогава беше съвсем млад — и не ми е направил нищо лошо. Саския беше права — използвах го. Сноубордът прави нещо с мен. Превръща ме в звяр, който не го е грижа за никого. И днес го забелязах, когато се вълнувах повече за моя бек флип, отколкото за Хедър.

Взирам се в тъмното и мисля за Стефан.

Не става дума за канадската борба. Става дума за теб, Мила. Непременно трябва да спечелиш всеки шибан спор. Дори всеки шибан разговор.

Мисля за Вини, треньора по бойни изкуства във фитнеса, с когото ходех допреди няколко месеца. Уморих се да се надпреварвам с теб, Мила.

Май не е само сноубордът? Просто това съм аз.

Гласът на Брент отново. Победата не е всичко.

Но за мен победата е всичко. Когато искам нещо, отивам до края, за да го постигна, независимо от последствията. Приятелството няма значение, нито чувствата на другите хора. И ако само така може да се стигне до върховете в спорта, това определено създава проблеми в живота извън него.

Затова нямам истински приятели. Затова всичките ми връзки се провалят. И сега плащам цената. Аз съм напълно и абсолютно сама.

Лицето на Одет изплува пред очите ми. Потъвам в още по-дълбок мрак. Тя продължава да е в инвалидна количка. Къртис каза, че едва движи ръцете си. В наши дни технологията е много напреднала. Дали може поне донякъде да се справя без чужда помощ?

Не мога да повярвам, че Къртис я е потърсил онлайн, а аз не го направих. Не съм никаква приятелка. Тя каза, че вече никога не иска да ме вижда, но това беше веднага след злополуката. След като е минало толкова време, може би е приела случилото се и мисли по друг начин.

Дължа ѝ го, трябва да опитам отново.

Само че не знам дали съм достатъчна силна да се изправя пред нея след това, което направих.

Гласът на Къртис. И ти си същата като нея.

Свивам се на кълбо. Болката в крака е непоносима, но напълно я заслужавам. Надявах се, че това събиране ще ми даде възможност да поправя някои грешки, но съм се издънила много лошо и грешките са непоправими. Брент все още го боли от нашето скъсване, Къртис подозира, че съм направила нещо ужасно — и аз наистина направих нещо ужасно — а с Хедър сме твърде различни, за да се разбираме.

Колкото до Дейл, егоистичното ми желание да опитам бекфлип забави останалите в търсенето на Хедър. И може да е станало причина за смъртта му.

Притискам очите си с кокалчетата на пръстите. Не мога да понеса мисълта, че е някъде навън. Но няма да рева, не и докато не сляза долу.

Тайната ми ме изяжда отвътре. Време е да си призная. Отмятам юргана и отново куцукам в коридора. Чукам на вратата на Къртис.

Стъпки, щракване на резето и вратата се отваря. Къртис стои пред мен, облечен с черните си термофланелка и долнище. Насилвам се да срещна погледа му. Кажи му. Отварям уста, но не мога да изрека думите.

Къртис дълго ме гледа — отчасти тъжен, отчасти уморен. Отчасти любопитен. Коридорът е леден. Обгръщам гърдите си с ръце. Той отстъпва назад и ми посочва леглото.

Не съм го очаквала, но краката ми решават вместо мен. Куцукам по дъските и се отпускам в тясното легло. Юрганът ме плесва по бузата, гладък и мек, матракът още пази топлината на тялото му.

Къртис запалва лампата в банята, гаси лампата в стаята и скача в леглото до мен.

44

Десет години по-рано

Барът е претъпкан. Светлините мигат, музиката блъска, звънти смях. Нашествието на британците. Проправям си път през разноцветните сноубордистки якета, за да стигна до бара. Не исках да идвам, но ако не бях се появила, щеше да изглежда като поражение. По дяволите. Къртис е на бара и ме забелязва.

Присъединявам се неохотно.

— Как е рамото?

— Не е толкова зле.

Дали ми е простил за днес? Не мога да реша, защото гледа към нещо над главата ми. Обръщам се и разбира се, там е сестра му.

Облечена е със сребристо, тясно горнище, в сепарето срещу нея е Одет. Жулиен се мъчи да ги завлече на дансинга. Одет сякаш иска да го плесне, а Саския се смее — едновременно го поднася и флиртува с него. Цяла зима го води за носа по този начин. Гледката леко ме изнервя, защото знам, че в един момент търпението му ще се изчерпи. Май и Къртис мисли същото, защото е готов да скочи при тях, ако се наложи.

— Все пак какво мислиш за Жулиен? — казвам аз.

— Без коментар — казва Къртис и аз се разсмивам.

Хедър приключва с нечия поръчка. Махам, но тя не ме забелязва и започва друга поръчка.

В другия край на бара Саския е убедила Жулиен да седне. С каква лекота го разиграва.

— Виж, у сестра ти има много неща, на които се възхищавам — казвам аз с неохота.

Погледът на Къртис издава съмнение.

— Какво например?

— Не ѝ пука какво мислят другите за нея.

— И това е хубаво?

— Жените много се тревожат какво мислят другите за тях. Знам, че и аз го правя, и ме е яд, но не мога да се спра. Сестра ти пет пари не дава.

— Не бих казал, че това е добро качество.

— Това е мъжко качество.

Той мръщи вежди.

— Така ли?

— Да. На мъжете не им пука чак толкова. Вниманието ви е насочено към това, което искате да постигнете. Но когато едно момиче се държи по този начин, хората го критикуват. Сексистко е, но това е положението.

Къртис се стяга, надига се, опрял ръка на бара. Над главите на хората виждам, че Жулиен отново е скочил на крака, изглежда възбуден, но Саския му се усмихва сладко и той май се успокоява.

Къртис отново се обръща към мен.

— Знаеш ли, че никога не е имала сериозна връзка?

— Така ли?

— Никога не покани някого у дома да се срещне с нашите.

Защото харесва жени? Той знае ли? Сигурно знае. Нали ѝ е брат. Но не е моя работа да казвам каквото и да било.

— Вашите строги ли са?

— Не. Никак.

— Ти с колко приятелки си ги запознал?

Къртис брои на пръсти до десет и продължава да брои. Усещам пламъче на ревност, но той се разсмива.

— Само се шегувам. Може би три.

— Като малки как си се чувствал като по-големия ѝ брат?

— Защо питаш?

Вдигам рамене.

— Просто от любопитство.

Той разтрива челюстта си, явно не му се отговаря и отново съм смаяна от неговата лоялност. Забрави, се готвя да кажа, но преди да успея, той проговаря.

— Беше абсолютен кошмар. — Усмихва се, за да разсее тежестта на думите си. — Може да съм по-голям от нея, но отрано се научих да не ѝ се изпречвам на пътя.

— Така ли?

— Веднъж, когато бяхме на градския басейн, с един приятел ѝ скрихме дрехите. Били сме може би на седемнайсет. Приятелят ми го предложи. Знаех, че няма да свърши добре, но не казах нищо. Във всеки случай, наложи ѝ се да прекоси града по бански.

Усмихвам се, представяйки си картинката.

— Била е на колко, на петнайсет? На тези години трудно се понася.

— Както и да е. Върна ми го тъпкано. Това е сестра ми. Винаги си го връща тъпкано.

— Ти какво направи?

— На пръв поглед нищо. Но всички в училище започнаха да шушукат зад гърба ми. И на бала никой не искаше да танцува с мен. — Той се смее. — Не беше ми се случвало дотогава.

Аз също се смея, представяйки си Къртис, красавеца на училището, объркан и самотен на годишния бал.

— Отне ми половин лято да разбера защо. Беше пуснала слух, че съм някакъв садо-мазо демон.

Този път се смея с глас.

— А не си ли?

Той повдига вежди многозначително.

Смехът ми угасва и бузите ми пламват, макар да съм сигурна, че просто се занася.

Той едва сдържа усмивката си.

— Така или иначе, сключихме примирие и оттогава ме остави на мира.

Сигурно защото ѝ е много по-удобно големият ѝ брат постоянно да бди над нея, да оправя поразиите ѝ и да я измъква от гадни ситуации. Но не го казвам. Явно това, което другите могат да си позволят да кажат за нея, си има граници и не искам да ги прекрачвам.

— Хей! — Къртис маха с ръка и привлича вниманието на Хедър.

— Какво ще поръчате? — Хедър изглежда разсеяна тази вечер и очите ѝ са подпухнали. Плакала ли е?

— За мен „Оранжина“, а за… — той ме поглежда.

— И за мен същото.

Къртис сигурно се пита защо не поръчвам нищо за Брент, който е застанал сред група момчета, които не познавам. Усещането за загуба ме пробожда. Загубата на приятел.

— Всъщност, дай ми две — казвам аз.

Къртис подава банкнота от десет евро през бара.

— Не… — Мразя мъже да ми плащат сметката. Вадя портмонето си, но вече е късно, Хедър е взела банкнотата и нямам енергия да се разправям. — Благодаря.

Къртис взема бутилката си.

— Чакай — казвам аз, — имам нужда от твоя съвет за утре. Да играя ли предпазливо, или да рискувам?

Той се колебае. Дали не прекалявам, като го карам да ми помага непосредствено преди голямото състезание?

— Брент ми каза, че опитваш криплър — отвръща той накрая. — Успя ли да се приземиш поне веднъж?

За всеки случай проверявам дали Саския и Одет не могат да ни чуят.

— Не, но на два пъти бях съвсем близо.

Къртис свива устни.

— Утре в колко ще се спускаш?

— В десет.

— Ледът на пайпа ще бъде твърд като камък.

Раменете ми се отпускат. Прав е. Снегът още няма да е омекнал.

Той се вглежда в лицето ми.

— Защо го искаш толкова много?

— Вече ти казах. Обичам да печеля. Точно ти би трябвало да го разбираш.

— Мисля, че го искаш повече от мен.

— Брат ми е ръгби звезда. — Гласът ми трепва. — Искам да покажа на хората, че и аз имам талант.

Тонът му омеква.

— Ти имаш талант. Не ти трябва състезание, за да го докажеш.

Прехапвам устната си, за да не се разплача.

— Когато се състезавам, знаеш ли, с кого се състезавам? — казва той.

— С Брент?

— Не, със себе си.

— Какво?

— Опитвам се да се представя по възможно най-добрия начин. Майната им на другите. Да, искам да ги победя, но не мога да контролирам това, което правят. Мога да контролирам само това, което правя аз. Забрави за брат си. Състезавай се заради самата себе си.

Има смисъл в това, което казва, този подход очевидно му върши добра работа, но не е прекарал целия си живот да догонва някого. Родил се е с предимство. Нямам този лукс. Преглъщам с усилие.

— Не го разбираш. Ти си по-големият.

Точно в този момент нещо ми просветва. Къртис става известен като сноубордист точно по времето когато брат ми се прочу като ръгбист. Дали той не е причината Саския да стане такава? Изпълвам се със симпатия към нея. Колкото и да е страшно да си го призная, двете много си приличаме.

Къртис пак се напряга. В другия край на бара лицето на Жулиен е станало мораво.

— Отивам — казва Къртис и хуква натам.

Надигам бутилката с „Оранжина“.

— Нали знаеш, че това са пълни глупости — казва глас в ухото ми.

Обръщам се стресната и виждам, че Дейл е зад мен на бара. За първи път говори с мен след целувката ни.

— Моля?

Дейл кима към Къртис:

— Къртис Спаркс е най-амбициозният човек на земното кълбо. И наистина си играе с психиката на хората. Не вярвай на нито една дума, която казва.

45

В настоящето

С Къртис лежим един срещу друг в тясното му легло. Под ръката си усещам мекотата на термофланелката му, чаршафите миришат на него и усещането е толкова хубаво, че мога да се разплача.

Кажи му. Но единственото, което мога да направя, е да го зяпам.

От трепкането на мускула на челюстта му чувствам, че и той също се бори със себе си за нещо.

— Какво искаш? — Гласът му е нисък и мек.

Толкова съм нервна, че цялата треперя. След като не му отговарям, той вдига ръка към мен, сякаш не може да се въздържи, и прекарва дългите си пръсти по долната ми устна:

— За това ли дойде тук?

Гърлото ми се стяга. Не знам дали е заради този поглед в очите му, или защото го желая толкова отдавна. Или е, заради това че ми е помагал толкова много пъти, независимо дали съм го искала, или не. Но ако се опитам да проговоря, гласът ми ще се пречупи.

Къртис сигурно е объркан от моето мълчание. А и досега не ме е виждал да си глътна езика.

— Искаш ли да те целуна? — прошепва той.

Гърлото ми се стяга още по-силно.

Той приближава лицето си толкова близо, че дъхът му стопля устните ми. И това е краят — не мога да мисля за нищо друго, освен да го целуна. Устните ми се разтварят.

Но той не скъсява разстоянието.

— Няма да те целуна, докато не ми кажеш, че го искаш.

Хващам главата му и го придърпвам към себе си. Той ме обръща по гръб на матрака и ме целува истински — силно и дълбоко. Устните му имат вкус на паста за зъби, кожата му мирише на дим. Той преплита пръсти с моите, слага ръцете ми от двете страни на главата ми и разтваря дланите си върху моите длани. Притиска ме върху матрака.

Знаех си, че ще стане така. Поема контрол върху ситуацията, както винаги.

Наболата му брада драска лицето ми в сладък контраст с меката топлина на устните му. Никога не са ме целували с такава страст. Може би не само аз съм чакала този момент цели десет години.

Колко дълбоко можех да се влюбя в този човек. Но не тук, не сега, с всичко, което се случва наоколо, и с тази тайна, която виси над главата ми. Какъв ужас. Искам да избягам от стаята.

Къртис вдига глава, за да си поеме въздух, впил очи в лицето ми и се сещам колко добре може да отгатва мислите ми. Примигвам срещу него.

— Добре ли си?

— Ъхъ.

— Кажи ми да спра. — Той изчаква за момент. След като не отговарям, се навежда и започва да ме целува много по-нежно — челото, бузите, брадичката. Навсякъде освен по устните. И аз не мога да се спра, защото го искам толкова много. Той ме целува по брадичката и надолу по гърлото, продължавайки да притиска ръцете ми. Това страхотно ме възбужда.

Когато устните му се връщат към моите, отварям уста да го приема, но той си играе, подава ми езика си само за миг и после го замества с пръсти. Исках да видя как губи контрол, но май аз съм изгубената. Извивам се под него и се мъча да освободя ръцете си, защото имам нужда от повече.

Най-после ми подава езика си. Поемам въздух през носа и имам чувството, че сме под вода. От начина, по който диша, най-после и той губи контрол.

Нямаше да ме целува така, ако знаеше какво направих на сестра му.

Трябва да му кажа, преди да сме отишли по-далеч. Но той ще ме намрази.

А ми е толкова хубаво.

Когато най-после освобождавам едната си ръка, дърпам термофланелката му. Той прекъсва целувката и както ме е възседнал, я съблича. Гледам тялото му в полумрака. Това не са напомпаните, неестествени мускули на бодибилдърите, които срещам във фитнеса, а силните, активни мускули на един атлет. Дори и сега, след десет години.

Той ме поглежда, леко озадачен, докато го изследвам.

Прокарвам пръсти върху стегнатата, гладка кожа, проследявайки хълмчетата и вдлъбнатинките. И белезите. Красив е.

— Може ли? — Той посяга към яката на термогорнището ми.

— Може.

Съблича го. Зърната ми са твърди от студения въздух и когато ги докосва с върха на пръстите си, се втвърдяват още повече.

Той рязко дръпва ръката си и сяда изправен върху мен, раменете му се вдигат и отпускат.

Какво стана току-що?

— Мила, трябва да ти кажа нещо. — Бедрата му ме притискат. — Опитах се да ти го кажа по-рано, в съблекалнята.

По дяволите. Мисля, че знам какво иска да ми каже. Но нещо не се връзва. Освен ако всичко е било само лъжа. Това, че мисли, че още е жива и че е някъде тук, и ме попита, кой смятам, че я е убил. И ми каза, че някой е подхвърлил ски картата ѝ в сака му. Червата ми се преобръщат. Сигурно я е измъкнал от джоба ѝ, за да запази нещо за спомен.

Сините му очи са се впили в мен изпитателно.

— Преди да ти кажа, искам да знаеш, че съжалявам за това, което сторих.

Не може да е нещо друго. Картини като на филм прелитат през съзнанието ми. Как силните му ръце се стягат около врата ѝ. Или как я намушква с един от огромните кухненски ножове. Или как я блъска в някоя пропаст. Или…

Той поглежда към вратата.

— Само не им казвай, окей?

Очите му гледат с див поглед. Какво ще ми направи, след като ми каже? Дали ще се разправи и с мен както с нея? Там отвън, на леда?

Изблъсквам го от себе си. Пронизва ме убийствена болка в коляното, докато се мъча да се измъкна изпод него и да докуцукам до вратата, все още гола до кръста.

Къртис скача след мен и запречва вратата.

— Мила.

— Пусни ме да изляза.

— Моля те.

Улавям отчаянието в гласа му. Сестра му знаеше точно как да натисне някого по слабото място. Обичаше да довежда хората до ръба, просто така, за удоволствие, да види какво ще се случи. След като му е играла по нервите цели двайсет години, нищо чудно, че може да е прегрял.

Обръщам се към него.

— Няма нужда да ми казваш. — Гласът ми притреперва. Ако това излезе наяве, ще му лепнат до живот. По-добре е да не знам.

— Има. Трябваше да ти го кажа по-рано. — Той преглъща. — Ти ще ме намразиш, но се надявам, че има шанс да ме разбереш. Окей… — Той си поема дълбоко дъх.

Искам да затисна устата му с ръка. Веднъж като ми каже, ще трябва да го докладвам на властите.

Ще го направя ли?

46

Десет години по-рано

Наблюдавам как Къртис разбутва хората в бара, за да стигне до Жулиен. Напълно съм объркана за утре и нямам никаква идея какво да правя.

Прав ли е Дейл? Мога ли да вярвам на думите на Къртис, или през цялото време ме е манипулирал в полза на сестра си?

Дейл продължава да се опитва да привлече вниманието на Хедър. Обикновено не му се налага да чака за питието си, но тази вечер тя май го игнорира. Сигурно пак са се карали. Надявам се да не знае, че съм го целунала. Никой няма полза от това.

Отнасям „Оранжините“ при Брент, но не съм сигурна, че въобще ще иска да приеме нещо от мен.

— Исках да ти пожелая късмет утре.

Брент взема бутилката с тъжна усмивка.

— Късмет и на теб, Мила.

— Благодаря. Ще ми трябва.

— Нали знаеш, че никога не съм искал да те спирам?

— Знам. — Отпивам от „Оранжината“. Наблъскана е със захар и щеше да е по-добре да пия обикновен сок, но тази зима малката ни група направо се пристрасти към напитката.

Гласът на Къртис се извисява над музиката.

— Не се интересува от теб, не схващаш ли? — казва той на Жулиен. После преминава на френски, сигурно му повтаря същото, за да е сигурен, че го е разбрал.

— Значи утре се изправяш срещу Одет? — казва Брент.

Пуфтя.

— Не ми го припомняй.

— Не се тревожи. Няма да се отрази на британската ранглиста.

— Ще повлияе на начина, по който реагира публиката. — Сменям темата. — Когато Къртис ти дава технически съвети, вярваш ли му?

Брент отговаря моментално:

— Да, защо?

— Просто… Не е ли странно, че ти помага? Все едно че ти помага да го биеш. Не мислиш ли, че би ти казал нещо, което… — търся правилните думи.

— Искаш да кажеш, нарочно да ми даде лош съвет? Не. Не е такъв човек.

— Да, но обича да побеждава.

В другия край на бара Жулиен е изчезнал и Къртис говори с две момчета, които не познавам.

— Трябва да разбереш нещо за Къртис — казва Брент. — Той познава много хора и изглежда много общителен, но всъщност е страхотно затворен. Има един вътрешен кръг и всички, които са извън него, са потенциални противници. Но ако си в този кръг, ще убие човек заради теб.

— Разбрах — казвам бавно.

— Но трябва да спечелиш доверието му.

— И мислиш, че си го спечелил?

Брент кима:

— Не стана бързо, но — да.

— Дейл в кръга ли е?

— Нее. Дейл страхотно го дразни.

— Забелязала съм го. — Две силни личности се борят за надмощие. — А аз? Аз в кръга ли съм?

Брент поглежда настрана:

— Трудно е да се каже.

С други думи — не. Отговорът му ме наранява, но знам, че е истина. Може и да съм била за малко във вътрешния кръг след като Саския ме погреба, но след днешното надбягване проиграх шансовете си.

Отпивам от бутилката и се чудя кой би могъл да бъде в моя вътрешен кръг. Когато реши, брат ми може да превърне живота ми в ад, имам проблеми и с двамата си родители. С Брент бяхме близки, но вече не сме. И с Одет, но отново — вече не сме. Сноубордът ме изолира от приятелите у дома. Грешката е изцяло моя, защото колкото пъти трябваше да избирам между тях и сноуборда — рождени дни, годежни партита или нещо друго — винаги избирах сноуборда.

Така че нямам никого. Нямам вътрешен кръг.

Около мен групи от приятели си приказват и се смеят. Как стигнах дотук? В навечерието на най-важното състезание в кариерата ми нямам приятели и съм абсолютно сама.

Брент ме бута по ръката.

— Искаш ли утре сутринта да се качим заедно нагоре?

— Да, чудесно. — Искра надежда. Може би това ще проработи. Аз и Брент ще си останем приятели.

Хедър събира прибързано празните чаши от сепарето на Саския. Тя събаря все още неизпитата ѝ „Оранжина“. Саския казва нещо и Хедър се изправя вбесена. Саския също се изправя, сребристото ѝ горнище проблясва. Двете се разправят и Хедър изглежда все по-бясна и по-бясна, макар че заради музиката не мога да чуя какво си казват.

Одет се е вторачила в Саския шокирана, после бавно се изправя. Изкрещява ѝ нещо на френски и изхвърча от бара.

По дяволите, какво ѝ каза Хедър?

Саския се навежда към Хедър и прошепва нещо в ухото ѝ.

Хедър я удря през лицето. „Кучка такава!“, казва го достатъчно силно, за да го чуя.

Саския ѝ връща плесницата, толкова силно, че тя се олюлява.

Преди да успея да мигна, Дейл се втурва към тях и избутва Саския назад. Тя се препъва в един стол и двамата се стоварват в близкото сепаре, той пада върху нея.

Къртис скача, за да изблъска Дейл. Хората се отдръпват, докато двамата с Дейл се борят, вкопчени един в друг. Музиката спира. В бара настъпва тишина.

— Трябва да контролираш сестра си — крещи Дейл.

— Тя не е куче — отвръща му Къртис.

— Не съм много сигурен — казва Дейл.

Юмрукът на Къртис се изстрелва толкова светкавично, че почти не забелязвам движението. Дейл се олюлява, хванал челюстта си, после се хвърля напред. Удря Къртис, но той се навежда и Дейл закача само ухото му.

Трима яки охранители се втурват да ги разтървават, двама хващат Къртис за ръцете и ги извиват жестоко зад гърба му. Къртис потиска вопъл от болка и лицето му пребледнява. По дяволите — контузеното рамо.

Дейл пак се опитва да удари Къртис, но третият охранител се изпречва между тях и Дейл го фраска по лицето. Изведнъж отнякъде изникват още охранители, зад тях мъж с костюм крещи нещо на френски.

Охранителите бутат Дейл и Къртис към задния изход. Дейл се държи за ръката. Сигурно се е наранил лошо, тъй като се подчинява безропотно.

Хедър поглежда разтревожено към Дейл, но мъжът с костюма ѝ прави знак да не мърда.

— Какво стана? — пита Брент.

— Нямам представа — казвам аз, — и съм абсолютно трезвена.

— Отивам да видя къде ще ги отведат. — Брент излиза.

Единствено Саския е останала на масата. Напълно спокойна, тя улавя погледа ми и повдига рамене, сякаш случилото се не я засяга.

Проправям си път към задния изход, за да последвам Брент, но един от охранителите ми препречва пътя. Ще трябва да мина отпред.

Мъжът с костюма говори нещо на Хедър. Явно ѝ се кара, защото тя е навела глава.

Когато минавам покрай нея, Саския ме сграбчва за ръката.

— Те ще се оправят. Остани.

— Мислиш ли?

— Големи момчета са.

Охранителите се връщат. Къртис, Брент и Дейл сигурно вече доста са се отдалечили.

Саския сочи мястото до нея.

— Седни.

Колебая се. Сега пък какво иска? Саския е последният човек, с когото искам да разговарям, но това може да е златна възможност. Още нямам свестен план за утре. Ако успея да разбера колко голям риск се готви да поеме, мога да взема решение за моя риск.

Сядам неохотно.

— Знаеш ли защо не ме изхвърлиха? — казва Саския.

— Защо?

Тя кима към най-якия, който оглежда бара, скръстил ръце пред мощните си гърди:

— Надяват се, че ще има още. Истински женски бой. Че ще си издерем очите и ще си разкъсаме дрехите.

Хедър излиза от бара, облякла коженото си яке. Изглежда разстроена.

— Мисля, че са я уволнили — казвам аз.

— Така ѝ се пада, тъпа крава — казва Саския.

Оглеждам се наоколо. Всички са си отишли. Сега сме само аз и тя.

47

В настоящето

— Аз бях — казва Къртис, — аз бях този, който те покани тук.

Отново имам чувството, че дъските на пода се раздвижват под краката ми, само че този път сякаш ледът под сградата се е разцепил и всичко ще потъне.

Трябва да се махна оттук. Втурвам се към вратата, болката разкъсва коляното ми, но нищо не може да се сравни с болката, която чувствам отвътре.

— Майка ми никога не можа да преглътне изчезването на Саския — казва Къртис тихо, — получи три нервни кризи.

Отключвам вратата. Гола съм до кръста, но не ми пука.

— В деня, в който излезе официалното съобщение за смъртта на Саския, тя се опита да се самоубие.

Ръката ми се колебае върху дръжката на вратата. Това се случи само преди две седмици. Нищо чудно, че Къртис не е на себе си.

— Това беше последната капка. Реших да направя последен опит да открия истината. Защото мама пак ще опита.

Бавно се обръщам.

Къртис изглежда толкова сломен, колкото и когато планинските спасители прекратиха търсенето на сестра му.

— Ако намерим тяло, мама може някак да се помири. Ще можем, нали разбираш… — гласът му се пречупва, — да я погребем или поне да разберем какво е станало с нея. Неизвестността е най-лошото нещо. Майка ми си представя всякакви ужаси, че някой я е отвлякъл или нещо такова, а е било просто злополука. Надявах се, че мога да ѝ дам някакъв покой. Но никога не съм искал да се случи това.

Оглеждам се за тениската, но не мога да я видя, така че кръстосвам ръце пред гърдите си.

— И какво точно си искал?

— Забавен уикенд. Възможност да се видим и да си спомним миналите времена. — Той издърпва юргана от леглото име загръща с него. — Ето, вземи го, иначе ще измръзнеш.

Увивам се с юргана, материята е мека и хладна върху голите ми гърди.

— Планът ми беше да ви напия всичките и да видя дали мога да получа някакви отговори. Дори само намек. Причина. Каквото и да било. Още тогава усещах, че има неща, които не ми казваш, но след като е минало толкова много време, мислех, че може би ще си готова да говориш. — Той разтрива голите си бицепси. — Мислех си, че независимо дали ще науча нещо, или не, поне щях да съм опитал. Искаш ли да седнеш?

Клатя глава. Само колко лъжи ми наговори. Имам чувството, че ще повърна.

Той се загръща с другия юрган и сяда с кръстосани крака на леглото.

— А кутията на Пандора?

— Нямам нищо общо с това — сигурно вижда съмнението ми, затова бързо добавя, — честно ти казвам. Нямам никаква представа откъде се появи. Моят план да открия някакви отговори далеч не беше толкова коварен.

— Ти ли взе телефоните ни?

— Не. Изпратих поканите и платих за настаняването, но това беше всичко, кълна се.

Коляното ме боли. Присядам в далечния край на леглото.

— Защо ни доведе всички чак тук?

— Виж, мислех да го направя в Англия, в някой бар в Лондон, но по начина, по който завърши всичко, не знаех дали някой въобще ще поиска да се виждаме. Предположих, че ако ви поканя тук, няма да можете да устоите.

— По-скоро, че няма да можем да си тръгнем.

— Това въобще не беше част от плана. Искам да кажа, знаех, че ще бъдем единствените гости, но мислех, че ще има персонал.

— Защо инсценира, че поканите са от мен?

— Преди години писах два пъти на Брент, но той не ми отговори. Заради мама не бях на себе си. Знаех, че не е редно, но бях отчаян. Помислих си, че ако изглежда, че идва от теб, Брент може и да дойде. А Дейл никога не би дошъл, ако знаеше, че е от мен. Във всеки случай Хедър каза „Не“.

— Затова си я изнудил. Ела или ще кажа.

Той поглежда настрани:

— Да.

— Откъде знаеш за Брент и Хедър. Брент каза, че никой не знае.

— Чух ги. Преди да идем в бара онази вечер, бях легнал да се възстановя. Не беше трудно да разпозная гласа на Хедър.

— Значи така се оказахме тук и сега. — Трябва да забравя за обидата и да се съсредоточа върху разгадаването на пъзела. — С кого от курорта направи резервацията?

— Някакъв мъж на име Ромен, тъй като директорът беше заминал някъде. Не бях сигурен дали ще ни пуснат тук по това време на годината, времето е доста непредсказуемо, но се обадих и обясних какво искам, те ми върнаха обаждането и предложиха цена.

— Видя ли се с някого лично?

— Не, всичко стана по телефона и с имейли. Вчера като минах оттам, курортният център беше затворен, но Ромен ме предупреди, че ще бъде така. Каза, че всичко ще бъде уредено и готово за нашето идване. Още щом слязохме от кабинката и нямаше никого, усетих, че нещо не е наред.

— Защо не каза нищо?

Къртис гледа смутено.

— Щеше да обезсмисли цялата идея да те доведа тук. Реших да се правя, че всичко е наред, докато не разбера какво става. Така иди иначе кутията сработи в моя полза.

— Тогава как си обясняваш всичко, което се случи от вчера насам?

Къртис поглежда към вратата и снижава глас.

— Някой се намеси и сега контролира нещата.

— Някой от курортния център ли? — Още докато го изричам, осъзнавам проблема. Кутията на Пандора. Този, който е написал листчетата с тайните, не е непознат. Но как…?

— Помисли малко — казва Къртис, — това е беден район, няма индустрия, заетостта е сезонна. Директорът беше заминал. По това време на годината не може да са задържали много персонал. Не би било трудно да се подкупи някой от тях. Даже не мисля, че са им платили много. Знаят само, че сме тук за целия уикенд, така че не е голяма работа да изключат въжената железница и да ни спретнат малко психологически игри.

Последните му думи ме стъписват. Защо трябваше да използва точно този израз?

Ще ми се да му вярвам, изучавам лицето му.

— Да оставят хората залостени тук? Нали ще ги уволнят.

— Ако е някой на временен договор, няма какво толкова да губи. Откъде да знам, може договорката да е била, че ще им се обадим, когато решим да слизаме, или че ще слезем сами — той се намръщва, — в цялата тази работа усещам почерка на сестра ми.

Болката в очите му изглежда искрена.

— Но защо ще го прави — леко потръпвам, докато го казвам, защото знам поне за една възможна причина.

— Не съм сигурен. — Той се взира за малко в мрака и после отново ме поглежда. — Както и да е, много съжалявам.

Не знам накъде да гледам. По-смел е от мен. Мога да разбера действията му — семейството винаги е било много важно за него. Тогава стана свидетел на най-грозното ми поведение и с основание подозира, че не знае цялата истина за последните часове на Саския.

— Защо ми го казваш точно сега? — настоявам аз.

— Изчаках да съм напълно сигурен.

— Че не съм я убила?

— Да.

— А сега вече си сигурен? Това поне е нещо.

Той не отговаря.

Вторачвам се в него.

— Продължаваш да се съмняваш в мен. И въпреки това ме целуна?

Повдига рамене с тъга в очите.

— Харесвам те, Мила. Винаги съм те харесвал. Какво само ти причини. Мислех много през тези години и реших, че ако ти си я… наранила, сигурно е било нещастен случай или самозащита. И ако е така, мога да го приема.

Той се вглежда в лицето ми. Сега е моментът да си призная. Но точно тогава се чука на вратата.

Къртис псува.

— По-добре отвори.

Той се измъква от леглото и открехва леко вратата.

— Чух някакъв шум. — По дяволите. Това е гласът на Брент. — И Мила не се обажда, като ѝ чукам.

— Мм… — Къртис ми хвърля поглед през рамо.

Придърпвам юргана до брадата си:

— Окей е. Отвори вратата.

Къртис отваря широко вратата. Брент се спира, като ме вижда. Пак го нараних, за кой ли път.

— Нищо не съм чул — казва Къртис.

— Нито пък аз — казвам аз.

Брент се колебае на вратата, явно се чувства неловко.

— Беше като затваряне на врата. И Хедър не си е в стаята.

С Къртис си разменяме погледи. Сърцето ми отново започва да бумка. От една драматична ситуация в друга.

— Влез — казва Къртис.

Брент се вмъква в стаята, усещам алкохолните изпарения. Сигурно е изпил цялото бренди. Толкова силно мирише.

Къртис затваря вратата след него и надява качулката на главата си.

— Искаш ли някакви дрехи, Мила? — подхвърля ми едно термогорнище и два от неговите пуловери.

— Да изляза ли, за да се облечеш? — казва Брент сухо.

— Не — казвам аз. Виждал ме е гола и преди, сигурно и двамата си го мислят, но съм благодарна, че никой не го казва.

Болното ми коляно се е схванало. Отпускам внимателно крак на пода. Брент се обръща с гръб, докато се обличам. Дрехите на Къртис са огромни, но поне са топли.

— Вече може да се обърнеш — казвам аз.

Брент прекарва пръсти през косата си.

— И сега какво ще правим?

Къртис отвръща сдържано:

— Предполагам, ще търсим Хедър.

Брент кима.

Забелязвам колко лесно се съгласява да следва указанията на Къртис. Брент е изплашен.

Това плаши и мен. Много.

— Трябва ли да вземем някакво оръжие за отбрана? — казва Брент.

Дъхът ми спира.

Къртис прави мигновена пауза.

— Какво оръжие имаш предвид?

Улавям как Къртис го гледа. Това е тест, да види колко бързо ще отговори. Дали вече не се е въоръжил.

— Навън е пълно с лопати и колове — казва Брент.

И брадви за лед.

Тъмните очи на Брент срещат погледа ми.

— И брадви за лед.

Боже мой. Представям си фигура с вдигната брадва, скрита в сянката зад една от многото затворени врати.

Отварям уста да им кажа, че брадвата в ресторанта изчезна. Но Брент продължава да ме гледа. Той ли я е взел? Или ножовете? Не мога да преценя, но ако ги е взел, по-добре да си мисли, че не знаем.

— Имаш ли нещо в стаята? — пита Къртис.

— Имам отвертка — казва Брент.

— Иди я вземи.

Брент изчезва.

В мига в който вратата се затваря, Къртис се навежда към мен:

— Вярваш ли му?

Колебая се. Познавам всеки сантиметър от тялото на Брент. Но дали наистина познавам него самия? Сега, след десет години. Не мога да забравя погледа в очите му снощи.

— А ти?

— Не съм сигурен — Къртис се рови в раницата си.

— Нали помниш античната брадва за лед долу на стената?

— Да?

— Изчезнала е.

Къртис рязко обръща глава:

— Кога?

— Забелязах чак на вечеря. — Сега съжалявам, че не му казах по-рано.

Той псува и измъква от раницата голяма отвертка с лилава, пластмасова дръжка — същата, която ми зае преди десет години.

— Ето, вземи я.

— Ами ти?

— Вземи я.

Взимам я.

— Виж, ако сестра ми е някъде там, не се приближавай, окей? Остави на мен да се оправям с нея.

Всичко това прилича на кошмар. Идеята, че тя ще се завърне от света на мъртвите и ще измисли този засукан план. За да постигне… какво?

Къртис хвърля тревожен поглед към вратата.

— Брент трябваше вече да се е върнал. Вярваш ли ми, Мила?

— Аз… — Не знам. — Трябва ми време да осмисля това, което ми каза.

— Чуй, от сега нататък ще бъда абсолютно честен с теб. Но трябва да ми вярваш. Щом излезем от тази врата…

От коридора се разнася писък. Пронизителен женски писък.

Дърпам рязко вратата и изскачам навън, болното коляно почти се подгъва под мен, и виждам как Хедър размахва липсващата брадва.

Значи тя е замислила всичко. Тя и Дейл. Брент е застанал на няколко метра от нея с вдигнати ръце, в едната държи отвертката. На чия страна е?

Хедър се завърта и размахва брадвата към мен. Нищо че е антична, може да нанесе сериозни поражения. Вдигам отвертката. Брадва срещу отвертка. Шансовете ми не са големи.

Къртис е някъде зад мен, въоръжен само с голите си ръце.

Защо Хедър размахва брадвата? Къде е Дейл и къде са всичките ножове? Искам да погледна към коридора зад мен, но не смея да отлепя поглед от Хедър. Ще трябва да се доверя на Къртис да ми пази гърба.

Очите на Хедър се забиват във върха на отвертката: „Назад!“.

Кокалчетата ѝ върху дръжката са побелели. Усещам, че ще замахне, ако направя дори най-малкото движение.

Лампите угасват.

48

Десет години по-рано

Докато танцуваме на дансинга, лицето на Саския проблясва пред мен в тъмнината, осветено в зелено и оранжево.

Пак пускат парчето на „Килърс“. Тази зима съм го слушана толкова пъти. Светлините на стробоскопа[22] се отразяват върху сребристото горнище на Саския. Всеки пич в бара е впил поглед в нея, но тя сякаш въобще не го забелязва — или може би не ѝ пука?

Май пак играем играта „Последният печели“. Засега съм окей, защото не съм пила никакъв алкохол, но и тя не е пила. Очевидно с пиене няма да успея да повлияя на утрешното ѝ представяне, но може поне да я изтощя. Снощи си легнах рано и тъй като през годината работех на три места, съм тренирана да издържам само с няколко часа сън. Надявам се, че тя няма тази издръжливост.

Пак ще ме бие.

Танцуваме, докато спират музиката. Охранителите ни избутват към изхода. Когато стъпваме на улицата, разменяме погледи.

Напрежението между нас е осезателно. Утре ще бъдем основни съпернички. Опитите ми да измъкна нещо от нея бяха неуспешни. Нищо не издаде. Обаче мисля, че никоя от нас няма да стане първа или втора. Вероятно Одет ще спечели, следвана от Клер Донахю. Днес на пайпа Клер беше страхотна. Не я видях тази вечер. Сигурно е останала у дома — умно момиче. Във всеки случай, ако Саския не се провали жестоко или аз като по чудо успея да приземя един криплър, една от нас ще бъде трета. Някои от другите момичета също правеха невероятни трикове. Дори се съмнявам, че ще бъда четвърта. Единствената ми надежда е в криплъра. Или поне да накарам Саския да си помисли, че ще го направя.

Стигаме до къщата на Саския. Отвън има някой, клекнал е пред пощенската кутия. Жулиен. Какво прави? Изправя се, като ни вижда. Държи нещо в ръката си — флумастер. Написал е нещо на френски върху името ѝ на кутията.

— Какво значи това? — питам аз.

— Фригидна кучка — казва Саския.

Жулиен се кикоти. Правя крачка към него и го удрям силно в корема. Той пада на земята. Най-после някаква полза от това, че имам по-голям брат. С Джейк постоянно се биехме и от малка бях разбрала, че ако ще удрям, трябва да го направя като хората, поне да имам време да дотичам при мама.

Саския ме поглежда, сякаш ме вижда за първи път.

— Защо го направи? Ти дори не ме харесваш.

И аз не знам.

— Тази вечер само аз не се сбих с някого. Не искам да съм изключение.

Тя се разсмива с глас. Жулиен още лежи на земята.

Саския изважда ключа си. По дяволите, нали трябваше да я изтощя. Сещам се какво ми каза Дейл за Къртис. Психологически игри. Не съм от хората, които играят подобни игри, но или трябва да опитам, или да се предам. Как мога да я изненадам? След като толкова си приличаме, логично е да съдя по себе си. Ще я изненада това, което би изненадало и мен.

Приятелско отношение.

— Сещам се, че никога не си идвала в моя апартамент. Искаш ли да дойдеш?

Тя ме поглежда подозрително:

— Може би е по-добре да се наспя.

— Защо? Да не би да те е страх?

Подейства ми няколко пъти, сега подейства и на нея. Тя отмята коса и протяга ръка. Хващам я за ръката и тръгваме по улицата. Поглеждам, да се уверя, че Жулиен не ни следва. Той още лежи и диша тежко.

Снежинките тихо се сипят върху нас.

Саския се вглежда в небето.

— На високото снегът ще бъде тежък.

— Надявам се хубаво да обработят пайпа.

— Ще трябва.

Краката ни, моите, обути в „Найки“, нейните в сладки, мъхести ботушки, се подхлъзват. Невидим лед. Хилим се и се вкопчваме една в друга, за да запазим равновесие.

— Само това остава — казвам аз, — да си счупя глезена преди Британското. — Явно Британското е единственото нещо, за което мога да мисля. — Надявам се утре да не вали — казвам аз. — Не ми се ще да пробвам криплър във виелица.

Не ме бива да лъжа, брат ми винаги ми го е казвал, но Саския ме стрелва с поглед и усещам смущението ѝ.

Пресичаме улицата.

— Ето че стигнахме. — Пъхам ключа в ключалката и отварям широко вратата, чувствам се глупаво.

Тя прекрачва прага:

— Оо.

Засмивам се:

— И аз така реагирах, когато го видях.

Шестнайсет квадратни метра, с двойно легло, което пада от стената. Кухничката — портативен хладилник и малка печка с два стари котлона — е в ъгъла до вратата и можеш да влезеш в банята само ако вратата на хладилника е затворена. Това е единственото, което успях да намеря толкова късно в сезона.

Сядаме на леглото, тъй като съм забравила да го затворя. Още усещам миризмата на изгорял ориз от снощната вечеря.

Саския ме поглежда, сякаш се чуди защо съм я довела в тази дупка.

Какво да ѝ кажа? Въобще не ме бива в женските приказки. Подозирам, че и с нея е така. Чувстваме се по-естествено, когато се състезаваме, отколкото когато се държим мило една с друга.

Забелязвам сребърната верижка с тюркоазени мъниста на ръката ѝ.

— Харесва ми гривната ти.

Тя я поглежда с безразличие.

— Одет ми я даде. За теб е.

— Не, моля те.

Но тя я сваля.

— Твоя е. Вече не я харесвам.

И чувствам, че няма предвид само гривната. Гледам безпомощно, докато я слага на нощното ми шкафче.

Очите ѝ светват, когато вижда една от тениските „Бъртън“ на Брент, просната върху възглавницата ми, и се обръща към мен с лукава усмивка.

— Кажи, кажи. Бива ли го в леглото?

— Одет бива ли я? — Отвръщам моментално, защото нямам намерение да ѝ казвам нищо за Брент. Но не биваше да я питам за Одет, ако имаше други хора в стаята, нямаше да го направя.

Очите на Саския блесват.

— Ами ти? Теб бива ли те, Мила?

Нервите ми се напрягат. Играем същата състезателна игра както в планината.

Повдигам вежди, имитирам равнодушие.

— Ти как мислиш?

Тя посяга и докосва косата ми. Наблюдава ме внимателно, за да види дали ще се смутя, или може би ме предизвиква да направим следващата крачка. Не съм сигурна.

— Сериозно те питам — казва тя, — защото брат ми умира да разбере.

В тона ѝ има ревност, сякаш вниманието на брат ѝ е единственото нещо, за което не може да се състезава с мен, но споменаването на Къртис ме стряска. Сега ще започне да пита какво изпитвам към него. Трябва бързо да прекратя тази игра, преди да съм се издала. Още един удар под кръста, за да я отклоня от въпроса.

Хващам брадичката ѝ.

— Може би.

Очаквам, че ще се отдръпне, но тя не го прави.

— Покажи ми — прошепва тя.

Окей. Смути ме.

Не бива да го показвам. Има само една логична стъпка. Навеждам се и я целувам. Усещам изненадата ѝ по лекото трепване, след което тя също ме целува.

Главата ми се замайва, губя почва под краката си. Сякаш политам над пайпа. Мислех, че ще се отдръпне. Но тя пренесе играта на съвсем ново ниво.

Досега никога не съм целувала момиче. Устните ѝ са много по-меки от на Брент и се целува по различен начин. Но нали е с Одет. Ще трябва да спре, преди аз да спра.

Но като си помисля, кога ли се е отказала от нещо?

През миглите си виждам тези наситеносини очи, същите като на брат ѝ, които ме изучават. Полагам я на леглото и я целувам още по-силно. Тя откопчава якето ми, аз откопчавам нейното и издърпвам пуловера ѝ през главата.

Смеейки се, тя ме съблича по бельо.

— Давай — тя сочи към ципа на сребристото горнище.

Ръцете ми треперят, докато го откопчавам. Тънките ѝ пръсти се плъзгат по голия ми корем. Знае точно къде и как да ме докосне и за мой ужас и аз знам как да я докосна. Най-после тя трепва. Ами Одет? Чувствам се виновна, но това вече не е достатъчно да ме спре.

Казвам си, че го правя, за да спечеля състезанието, интимното, в което сме се вкопчили в момента, и публичното, което предстои утре. Казвам си, че е, защото очите, които са вперени в мен, може да са на Къртис.

Истината сигурно е по-проста. Цяла зима бях странно обсебена от нея и сто ме сега, по-близо, отколкото въобще съм си представяла, че е възможно. Колкото и да е налудничаво след всичко, което ми причини, мисля, че в този момент я обичам. Поне мъничко.

49

В настоящето

В ледения коридор е пълен мрак. Всичките ми сетива са се наострили за раздвижването на въздуха, което предшества стоварването на острието.

— Никой да не мърда! — изпищява Хедър.

Отдръпвам се от звука на гласа ѝ, вдигнала ръце нагоре, за да предпазя главата си, макар че не съм сигурна дали ръцете ще ме защитят от острието на брадвата.

Нещо прошумолява зад гърба ми. Подскачам рязко и коляното ме пронизва.

— Пусни брадвата на земята. — Това е гласът на Къртис. Как успява да запази такова спокойствие?

Бутам се в него заднешком и той опипва ръката ми, за да хване отвертката. Да я вземе. Значи все пак му вярвам.

Той ме заобикаля и пристъпва към Хедър. Какво ще ѝ направи?

— Защо ме доведе тук? — проплаква Хедър. — Какво искаш от мен?

Гласът ѝ е изпълнен с отчаяние. Опипвам пространството пред себе си, докато се натъкна на рамото на Къртис. Не искам да я нарани.

— Къртис, не е тя.

— Мила! — предупреждава ме Къртис.

Хвърлям се напред, надявайки се, че преценката ми е вярна.

— Мила, не! — вика Къртис.

Не му обръщам внимание.

— Хедър? — Чувам треперенето в гласа си. — Брент чу някакъв шум, а ти не беше в стаята си.

Тишина.

— Брент? — Отново с треперещ глас.

— Тук съм — гласът му идва отдалеч, — напипах два ключа, но нищо не става. Пак няма ток.

Някой сграбчва раменете ми и отново подскачам.

— Къде е фенерът? — прошепва Къртис в ухото ми.

— Мм, в стаята. На пода до леглото.

— Отивам да го взема — подава ми обратно отвертката, — не мърдай.

Докато той се отдалечава, усещам течение зад гърба си.

— Хедър — казвам аз, — плашиш ни така.

Няма отговор.

— Къртис отиде да си вземе фенера — казвам аз.

Няколко секунди се чува само дишането ни.

Отново течение зад мен и коридорът се осветява. Къртис е застанал на моята врата с фенера в ръка. Хедър се отдръпва към стената, пръстите ѝ са се впили в дръжката на брадвата. Брент е по-нататък по коридора.

Правя крачка напред с протегнати ръце и видимо трепереща.

— Хедър.

Брадвата се изплъзва от пръстите ѝ и пада на земята. Тя също се смъква на пода, ридае с глас.

Брент се превива, държи се за гърдите.

— Хедър, изкара ни акъла.

Бих клекнала до нея, но не мога да се свия. Единственото, което мога да направя, е да сложа треперещите си ръце на раменете ѝ.

— Ела тук — Брент я вдига на крака и я прегръща.

— Намерих… — Хедър се опитва да каже нещо между хлипанията.

— Какво намери? — питам аз.

Тя подсмърча шумно.

— Стая… — и сочи с треперещ пръст надолу по коридора.

— Каква стая?

Хълца твърде силно, за да я разберем. Поглеждам безпомощно към Брент.

— Може ли да ни покажеш? — казва Брент.

Тя потиска хълцането и клати глава. Брент вдига брадвата. И подава отвертката си на Хедър. Къртис се напряга, но не казва нищо. Хедър ни повежда по коридора. Къртис я следва, осветявайки пътя с фенера. Аз куцукам след тях и скърцам със зъби от болка, Брент върви на опашката.

Сенките ни подскачат по стената. Четири фигури. Едната е с брадва.

Надявам се, че батерията на фенера е нова. Хедър свива по десния коридор, минава покрай съблекалнята, където я открих по-рано, и спира пред следващата врата.

Мога да се закълна, че преди това беше заключена. Когато Хедър бута вратата и Къртис осветява стаята, съм сигурна, че никога не съм я виждала.

— Мамка му — възкликва Къртис.

50

Десет години по-рано

Събужда ме чукане по вратата на апартамента ми. Саския се размърдва до мен. Без горнище е и вероятно надолу е точно толкова гола, колкото съм и аз.

— Мила?

По дяволите. Това е гласът на Брент. Измъквам се от леглото и търся какво да облека.

Очаквам, че Саския също е ужасена, че ще ни хванат по този начин, но тя дори не помръдва. Грабвам един пуловер от пода и го нахлузвам.

— Облечи нещо.

Очите ѝ светват.

— Защо?

— Защото ти казвам.

Тя лежи и се усмихва с онази усмивка, която съм виждала толкова пъти тази зима.

— Мила! — вика Брент, — отваряй, ще се напикая.

Саския потиска смеха си.

— Една минута! — Хвърлям сутиена и бикините на Саския и бързо се намъквам в джинсите.

Брент раздрусва вратата.

— Побързай.

Саския все още не е помръднала от леглото. Предавам се, отварям вратата. Брент е със сноуборд в ръка и напълно екипиран. Хвърля борда и раницата си на пода, втурва се вътре и когато я вижда, застива насред крачка.

Тя лежи в средата на леглото, гърдите ѝ се виждат над юргана. Помахва му нежно с ръка.

— Привет, Брент.

Брент се обръща към мен, онемял от почуда. Хвърля ѝ още един поглед и изчезва в банята.

— Облечи се — ѝ казвам, — моля те.

Тя протяга ръце над главата си и се прозява.

— След малко.

Водата в тоалетната се пуска и чешмата зашуртява. Саския изчаква Брент да излезе от банята, протяга се отново и се измъква чисто гола от леглото.

Клетият Брент не знае накъде да гледа. Тя грабва черния дантелен сутиен и бикините и ги облича, като прави цяло представление. Забелязвам, че Брент я гледа пряко сили, и не го осъждам. Тя наистина изглежда страхотно. Слаба е, но не като модел — определено е по-слаба от мен, но е стегната и силна. Кожата ѝ е гладка и златиста. Тенът сигурно е от солариум. Моите ръце и крака не са виждали слънце от месеци.

Брент се насилва да погледне към мен. С напрегнат глас ми казва:

— Нали щяхме да се качваме заедно?

Гледа ме, сякаш съм му напълно непозната.

51

В настоящето

Стаята е осветена в кехлибарено от фенера на Къртис. В средата има дълга маса с една дузина монитори от двете ѝ страни.

— Това е контролният център — казва Къртис.

И пак същата миризма. Парфюм. Поглеждам към Къртис и виждам, че и той го е усетил. Пребледнява и се подпира на стената.

В далечния край на стаята има матрак. С възглавница и два юргана. Сърцето ми започва да бие бързо. Някой е спал тук. Обаче кой? Поглеждам към вратата. Брент, изглежда, си е помислил същото, защото проверява коридора и в двете посоки. Може да е пиян, но все още се държи.

Къртис се е втренчил в матрака с уплашен поглед.

Обръщам се към Хедър.

— Как намери тази стая?

— Казах ти, чух някакъв шум — тя пак се задавя от хлипане. — Помислих, че може да е Дейл, затова тръгнах да го търся.

— И тази врата беше отворена? Просто така, широко отворена?

Тя кима.

— Кога взе брадвата?

— Следобед, когато всичките отидохте към бараката на влека. Беше ме страх. — Очите ѝ се стрелкат към мен и усещам, че има предвид Къртис. — Реших да я скрия в стаята си, за всеки случай.

— И ножовете ли си прибрала? — казва Къртис.

— Какви ножове? — отвръща Хедър.

С Къртис разменяме погледи. Значи ножовете са все още някъде там.

Коляното не ми позволява да се навеждам. Посягам внимателно и притискам длан към матрака.

— Студен е. Слава богу.

— Може би тук спи някой от персонала — казва Брент.

Не знам дали се опитва да убеди себе си, или нас. Възможно е някой от персонала да преспива тук от време на време — планинските спасители например. Този матрак не доказва, че Саския или някой друг се подвизава в момента в сградата.

— Но кой е отключил вратата? — казвам аз.

Защото някой определено я е отключил и ако не е Саския или някой непознат, значи е някой от нас. Или може би дори Дейл.

Под бюрото има мини хладилник. Брент го отваря и надничаме вътре. Мляко, сирене, шунка. Няколко готови храни. Върху бюрото има микровълнова. До нея — найлонова торбичка от „Карфур“ с корнфлейкс, хляб и плодове. Отстрани има чиния с прибори.

Кожата ми настръхва.

— Съседната врата — прошепвам, — съблекалнята… Да не би да мислиш…

Къртис примигва, сякаш се пробужда от сън. Излиза в коридора. Осветява дръжката на съседната врата, но не мърда, сякаш го е страх да я пипне. И мен ме е страх. Има ли някого там?

Саския там ли е?

Брент натиска дръжката на вратата, все още стиснал брадвата в другата ръка. Вратата се отваря и Къртис плъзга лъча на фенера по стените. Банята е празна, екзотичният аромат на ванилия е по-слаб. Готвя се да вляза след останалите, но се сещам как по-рано вратата се залости. Затова оставам на прага да я придържам.

Връщаме се в контролния център. Брент минава покрай мониторите и последователно мърда всяка мишка, но екраните остават тъмни.

— Няма ток.

Мислите ми препускат. Може би някой нарочно е отключил стаята, защото е искал да я отрием? Или е случайно?

— Хедър каза, че е чула шум — казвам аз. — Може би тук е имало някого, Хедър го е смутила и е трябвало да се измъкне набързо.

— И са изключили тока, за да не можем да използваме компютрите — завършва мисълта ми Брент. — Напълно е възможно.

— В такъв случай къде е този човек в момента — казвам аз.

— Пълно е със стаи, в които да се скр… — Къртис спира насред думата. — Какво е това, по дяволите?

Разнася се едва доловима музика. Откъде идва?

Къртис се обръща към Брент.

— Дай ми брадвата.

Брент я задържа за миг. После му я подава.

Къртис изскача от стаята. Останали в тъмното, нямаме друг избор, освен да хукнем след него. Зад ъгъла музиката е по-силна. О, боже, знам тази песен. Саския много я обичаше. „Някой ми каза“ на „Килърс“. Хедър възкликва, явно и тя я е разпознала.

Стигаме до стълбите, които водят към залата за празненства и отново усещам парфюма. Обзета съм от ужас. Музиката идва оттам.

Къртис взима стъпалата по две наведнъж. Брент е след него. С пресъхнала уста се влача след Хедър. Какво ще открием — наистина ли е тя? И ако е тя, какво ще ѝ направи Къртис? Той се вмъква през двойната врата, която се затваря след него и ние оставаме на тъмно, но Брент я отваря с ритник и я задържа, докато влезем вътре.

В залата музиката е оглушителна, ароматът на парфюм е по-силен от всякога. Къртис стои пред ниската масичка. Осветен от лъча на фенера, на масата лежи малък компактдиск. Сигурно е на батерии, защото не е включен никъде.

Оглеждам тъмните ъгли на залата. Тук няма никого, само ние сме.

Хедър покрива ушите си с ръце:

— Спрете го!

Къртис вдига брадвата.

— Не! — изкрещявам аз.

Къртис поглежда към мен, в светлината на фенера лицето му изглежда демонично. Куцукам напред и натискам „Стоп“ бутона. Отварям капака и изваждам диска, надявайки се, че ще научим нещо от него, но той не е надписан. Слагам го обратно в устройството, за да видя какво още има на него, но е записана само тази песен.

Не съм виждала компактдиск от години. Още ли се продават? Сещам се, че нямаме резервни батерии, и проверявам в устройството, но неговите са твърде големи за фенера.

Къртис разбутва Хедър и Брент и излиза от залата. Следвам го по коридора. Той отваря всяка врата, покрай която минава — тоалетните, килера на чистачите — докато стига до една, която не се отваря.

— Дръж това. — Къртис ми подава фенера.

Преди да разбера какво иска да направи, той стиска брадвата с две ръце и замахва към вратата. Чак след пет-шест удара отворът става достатъчно голям, за да можем да надникнем вътре. Той издърпва фенера от ръката ми и го насочва през дупката. Лъчът отслабва с всяка изминала минута, но не смея да му го кажа.

Раменете на Къртис се вдигат и отпускат, по челото му блести пот. Понечвам да го пипна, но се отказвам. Той блъска дръжката на следващата врата и започва да я кърти с брадвата. Останалите стоим назад, докато той разбива врата след врата.

Фенерът е на път да угасне. Краката ме болят. Толкова съм уморена, че почти заспивам права. А ако аз съм уморена… Къртис се заклаща и при следващия замах удря рамката вместо вратата.

Внимателно го докосвам по рамото.

— Достатъчно.

ТОЙ се сгърчва и опира чело на вратата. Брадвата се изплъзва от ръцете му.

— Виж — казвам аз, — ще загубим цялата нощ, ако тръгнем да разбиваме всички заключени врати в тази сграда. В момента нищо не можем да сторим, освен да се заключим по стаите и да се наспим. Утре, щом съмне, ще се махнем оттук.

Без да каже нито дума, Къртис тръгва по тъмния коридор и надолу по стълбите. Брент вдига брадвата, преди да успея да я взема, така че тръгвам след Къртис, който осветява пътя.

Когато стига до стаята си, Къртис отваря широко вратата.

— Ти си тук, Мила.

Това не е въпрос. Куцукам вътре. Обръщам се да видя Хедър.

— Мисля, че Хедър не бива да е сама тази нощ.

— Ще остана с нея — казва Брент.

Поглеждам към Къртис. Представям си какво ще стане, ако Дейл се появи през нощта и ги хване заедно.

Или на Брент му е напълно ясно, че Дейл няма да се върне? Поглеждам към брадвата в ръцете му.

— Добре. — Къртис затваря вратата и я заключва зад гърба ни. В очите му се четат мъка, вина и безсилие. Поел е всичко на плещите си, упреква се, че ни е довел тук. И най-вече, че е довел мен тук. Искам да посегна и да облекча поне малко този товар, но така е стиснал челюсти, че не смея. Ще му дам малко време да се успокои.

Минават няколко минути. Най-после той вдига очи.

— Къде искаш да спиш? — Той сочи към далечното легло. — Там? Или при мен?

И просто така, външният свят престава да съществува. Само двамата сме. Болката от предателството му отново се надига, но отговорът е лесен.

— При теб.

Къртис за миг поглежда към тясното легло, после вдига двата матрака от дървените рамки и ги слага на пода. Сложени един до друг, те покриват целия под на стаята.

Той ме поглежда:

— Сигурно ти се спи.

Правя крачка към него:

— Искаш да ми кажеш да не те закачам?

За пръв път тази нощ през лицето му преминава усмивка.

— Може би.

— Нали вече си разбрал, че не можеш да ме командваш.

Усмивката отново се появява.

— Разбира се, че знам. — Той взима фенера от ръката ми и го слага на пода, все още запален. — Лягай.

Смъквам якето и се отпускам на матрака.

Къртис сваля якето си и ляга до мен. Издърпва юрганите върху нас и гаси фенера.

— Да спестим батериите.

Протягам се в тъмното и докосвам лицето му.

— Мила.

— Какво?

Гласът му е дрезгав:

— Не ме искаш такъв.

Опипвам тялото му, докато намеря ръцете. Една по една ги вдигам над главата му и ги притискам надолу, точно както той направи с мен преди това. За да го предизвикам. Защото в момента това е единственият начин да стигна до него. Само се надявам, че ще се справя с реакцията му.

— Предупреждавам те, Мила.

Не реагирам на думите му, плъзгам едната си ръка надолу по гърдите, а с другата продължавам да го държа, и през пластовете от дрехи достигам до гладката, гола кожа на корема му.

Той диша шумно в тъмнината. Няколко дълги секунди не помръдва. И после, точно както очаквах, отскубва ръцете си и ме мята по гръб.

— Целуни ме — прошепвам.

Тишина.

— В главата ми е каша.

— Знам. В моята също. — Прокарвам пръст по устните му. — Целуни ме въпреки всичко.

52

Десет години по-рано

Меките устни на Саския погалват моите. Улавям през рамо ужасения поглед на Брент и се отдръпвам.

— Благодаря ти за прекрасната нощ — казва тя.

— Не разбирам — казва Брент, — вие да не би да сте заедно?

— Не — отричам аз.

— Да — казва Саския.

Брент грабва сноуборда си.

— Ще се видим горе, Мила.

— Чакай — извиквам аз.

Но той излиза, без да се обръща.

Саския се подсмива.

— Ами сега?

Снощи може и да съм я обичала, но сега пак я мразя. При всички случаи щеше да е ужасно Брент да научи, но тя го направи сто пъти по-гадно, и то съвсем съзнателно.

Трябва да изтрия самодоволната усмивка от лицето ѝ.

— Ще кажа на Одет какво прави с мен снощи.

Наблюдавам я и очаквам реакция, но на лицето ѝ се изписва само любопитство. Може би се пита какво означава за мен миналата нощ, или може би се чуди дали имам достатъчно дързост да кажа на Одет.

Не. Нещо повече е.

Тя иска да кажа на Одет.

За предпочитане точно преди състезанието, за да я изкара от релси и така да може да я бие. За миг трябва да се подпра на стената. Миналата нощ не значи нищо за нея. Изигра ме, както изигра всички останали.

— Хедър и Дейл са прави — казвам аз, — ти си повърхностна, самовлюбена кучка, на която не ѝ пука за никого.

Саския продължава да се подсмива, докато се намъква в джинсите си.

Обръщам ѝ гръб. Хедър и Дейл. Къртис и Брент. Ясинта. Нарани ги всичките. Не мога да я оставя да се измъкне. Но тя ще се измъкне, безнаказано. Както винаги.

Без да осъзнавам какво правя, приготвям кафето. Зад мен тя продължава да се облича. Знам, че не бива, но ще го направя. Подавам ѝ кафето и чакам да го изпие.

— Надявам се да си счупиш врата — казвам аз.

Усмивката ѝ се изкривява. Нещо светва в сините ѝ очи. Тя вдига ципа на якето си и тръгва към вратата.

Успях ли най-после да я засегна? Не съм сигурна. Въпреки че прекарахме нощта заедно, не я разбирам по-добре отпреди.

Когато се качвам във вагонетката, сърцето ми още блъска. Не трябваше да ѝ го казвам. Не и преди такова голямо състезание. Отидох твърде далеч.

По дяволите. Одет е последният човек, когото искам да срещна в момента. Сгърчвам се, когато се навежда да ме целуне по двете бузи. Дали усеща парфюма на приятелката си върху мен?

— Виждала ли си Саския? — пита ме тя.

Преглъщам.

— Не.

— Трябваше да закусваме заедно. — Одет изглежда разтревожена и си спомням как изхвърча снощи от бара. Още не знам за какво се скараха.

Надничам над главата ѝ, за да видя хората, които чакат за въжената железница. Саския там ли е? Каквото и да стане, трябва да я намеря преди Одет и да ѝ обясня, че не мисля това, което ѝ казах сутринта. Одет не бива да разбере, че сме прекарали нощта заедно. Това ще я съсипе.

— Изглеждаш много неспокойна — казва Одет.

Бузите ми пламват. Сивите ѝ очи забелязват неща, които никой друг не може да забележи.

Тя ме отвежда до прозореца.

— Помълчи малко, погледни планината и се концентрирай. Винаги го правя преди състезание.

Вчера не бях права. Одет не е като Саския. Усещам, че ѝ е неудобно, че се натрапва в Британското. Както сама каза, прави го, защото има нужда от точките.

Слизаме на междинната и прекосяваме платото към пайпа. Саския не е там, няма ги и останалите, което е доста странно. Ние се регистрираме и си взимаме номерата. Британските знамена плющят редом с френските.

— Хайде да се разгреем — казва Одет.

Не мога да се фокусирам. Къде са всички? Изпускат разгрявката. Ако Брент закъснее, ще си има проблеми със спонсора. Девойките, които рекламират „Смаш“, вече са тук, облечени с яркооранжеви якета, и раздават напитки на всеки, който желае. Одет непрекъснато проверява часовника край бараката на влека и виждам, че е толкова озадачена, колкото съм и аз.

Точно преди да извикат първия състезател, Къртис се появява на върха на пайпа, бордът му е закопчан. Сигурно се е спуснал от ледника. Двете с Одет се завързваме към него.

— Къде са останалите? — питам аз.

Къртис се оглежда наоколо.

— Брент не е ли тук?

— Не.

Изглежда угрижен.

— Беше на ледника. Каза, че тръгва надолу. Хедър беше с него.

— Хедър? — казвам аз.

— Саския беше ли горе? — пита Одет.

— Вероятно — Къртис поглежда настрани, — но не я видях.

Отново ме залива чувство за вина. Има само една причина Саския да се качи на ледника. Да опита криплър върху мекия сняг. Последен отчаян опит заради вчерашната ми лъжа.

Защо Брент се е качил с нея? Дали го е подкупила да ѝ показва грешките, както подкупи Дейл? След това, което видя тази сутрин, не ми се вярва, че би се съгласил дори за пари. Освен ако е искал да ми отмъсти. Но Брент не е такъв човек, или се лъжа?

И защо Хедър е била горе? Тя никога не се качва на ледника.

— Ами Дейл? — казвам аз.

— Дейл е в болница — казва Къртис.

— Какво?

— При снощното сбиване си е счупил ръката. Лошо счупване, според Хедър чака тази сутрин да го прегледа специалист.

— Ужасно. — Това значи край на сезона за Дейл и вероятно на някои или на всичките му спонсорски договори.

Последно повикване за Брент Бакши — казва коментаторът. — Ако Брент Бакши е тук, моля да се регистрира и да си вземе номера.

Оглеждам се наоколо. Тълпата в началото се размърдва. И те го търсят. Къде е, по дяволите?

Чакаме още Къртис Спаркс и Дейл Хан.

Побутвам Къртис.

— Отивай да се запишеш.

Къртис, изглежда, не ме чува. Взрял се е някъде в далечината. Не виждам часовника оттук, затова търся с очи кого да попитам и ето я Клер Донахю, сноубордът и каската ѝ са облепени със стикери на „Касио“.

— Знаеш ли колко е часът? — питам я аз.

Тя обръща края на ръкавицата си и на ръката ѝ блесва сребърен Baby-G.

— Девет и половина.

— Благодаря. — Половин час до моето спускане. Обръщам се към Къртис. — Нали ще се състезаваш?

Той сваля ципа на якето си и пъха ръка да опипа рамото. Трепва от болка и се насочва към масата за записване.

Връща се без номер.

— Няма ли да се състезаваш — пак питам аз.

— Няма.

Гледам го шокирана.

— Снощните биячи ли?

— Те го довършиха, но ме тормози отдавна.

Отново ме обзема чувство за вина, като си спомня как ме издърпа по време на вчерашното надбягване със Саския по пистата.

— Господи, много съжалявам.

— Не е краят на света.

Но по израза на лицето му, май е краят на света.

Сестра му явно е направила нещо, защото е крайно притеснен. Взира се нагоре към ледника. По пистата пълзи сянка, докато над нея преминават облаци, и пред очите ми планината се оцветява в лилаво. Какво точно се е случило там горе?

53

В настоящето

Опипвам матрака до мен. Къртис не е там. Докато сядам, ме пронизва пареща болка в коляното. Прехапвам устни, за да не извикам.

— Добро утро.

Ето го Къртис, край прозореца. Слава богу.

Но изглежда разтревожен.

— Събират се облаци.

— Сняг?

— Мисля, че е буря.

Изправям се и губя равновесие, тъй като болката става още по-силна.

Къртис се спуска към мен и ме прихваща.

— Добре ли си?

— Да.

Долепя устни до ухото ми:

— Ако не бяхме тук, щях да съм още до теб в леглото. — Целувките му са нежни, но снощи не бяха такива. Всяка част от тялото ми помни силата на неговото тяло.

Той се отдръпва с нежелание.

— Как е коляното?

Навивам крачола на термодолнището, за да го видим.

— Боже мой.

Коляното ми е двойно по-дебело от обичайното.

— Можеш ли да го свиеш?

Опитвам предпазливо. По дяволите, боли.

— Би ли ми подал ибупрофена? Мамка му, останали са само две ханчета. Имаш ли повече?

— Не — казва той унило. — Съжалявам.

— Брент може да има.

Къртис повдига вежди. Прав е. Брент не е от онези, които носят средства за първа помощ. Изгълтвам хапчетата. Лекото облекчение, което ще ми донесат, ще се изпари след около шест часа.

Къртис вече е облякъл екипа си.

Куцукам до прозореца. Прав е. Облаците изглеждат застрашително.

— Трябва да си взема дрехи от стаята.

— Ще дойда с теб — казва Къртис.

Отваря вратата, стиснал отвертката в ръка, и смело излизаме в коридора. В стаята ми всичко е както го оставих. Обличам якето и грейката върху термофланелката и долнището. И дебелите чорапи, като се опитвам да не гледам мазолите си. Стомахът ми къркори.

— Бих убила за чаша кафе — казвам аз.

— Токът се е върнал.

— Наистина ли?

Къртис натиска ключа, за да ми покаже.

— Защо тогава…

— Или им е трябвал, или си играят с нас.

Разменяме погледи. Сестра му обичаше да си играе с хората.

Напрягам се докрай, за да блокирам усещането за болка в коляното:

— Какъв е планът?

Това е едно от хубавите качества на Къртис. Знам, че винаги има план.

— Ще огледаме за Дейл, но бързо. Защото ако е прекарал нощта навън…

— Да…

— После ще видим дали можеш да слезеш до долу пеша. Ако не можеш, ще се разделим. Двама ще слязат, а другите двама ще останат тук и ще чакат да пуснем лифтовете.

В целия план има един проблем. Те с Брент ще слязат, аз ще трябва да остана с Хедър, а ние все още не сме сигурни дали тя и Дейл не стоят зад това.

— Мога да сляза и сам — добавя Къртис.

— Не, в никакъв случай. — В такъв терен се спускаш с приятел, защото има всякакви опасности. Пукнатини, лавини, зъбери. Снегът не е плътен, ще стърчат камъни и когато бурята удари, нищо няма да се вижда. Освен това не знаем дали някой не се спотайва там. Ако стане нещо, няма как да разберем.

Слагам коленната шина върху грейката:

— Ще успея да сляза пеша.

— Нека първо да претърсим с Брент.

— Не. Не се отделям от теб.

— Окей. — Струва ми се, че го казва с облекчение. — Но трябва да тръгваме, за да не ни застигне бурята по средата на пътя.

Напъхвам клетия си крак в сноуборд обувката, опитвайки се минимално да свивам коляното. Стелките са мокри и студени, снощи трябваше да ги изсуша на огъня, но поне студът отвлича вниманието ми от болката. Затягам връзките и слагам очилата на главата. Предавателят още е във вътрешния ми джоб.

Излизаме в коридора и Къртис чука на вратата на Хедър.

— Хей, ние сме.

Брент отваря вратата, косата му стърчи във всички посоки, има черни кръгове под очите.

— Можахте ли да спите? — пита Къртис.

Брент прави физиономия:

— Да кажем, че ако имах един „Смаш“, щях да го изпия.

— „Смаш“ не фалираха ли преди няколко години? — казвам аз.

— Фалираха — казва Брент, — да бяха измислили по-приличен вкус.

— Как е Хедър? — пита Къртис.

Брент отваря широко вратата. Направили са също като Къртис — сложили са матраците на пода един до друг. Хедър се е свила на кълбо на единия с измъчен вид и подпухнали очи, вкопчила пръсти в юргана. Сигурно Брент е наредил матраците така, за да може да я прегърне. Трогателно, но не съм изненадана. Брент наистина е много свестен. И сигурно храни по-топли чувства към нея от собствения ѝ мъж.

Хедър отваря очи. И пак ги затваря, като вижда, че сме ние. Обръща лице на другата страна.

Къртис извежда Брент в коридора.

— Тя спа ли въобще?

Брент понижава глас:

— Не, в ужасно състояние е. — Той разтрива очи. — Какъв е планът?

— Идва буря. Търсим бързо Дейл и после се махаме оттук — Къртис ме поглежда, — ако Мила смята, че коляното ѝ ще издържи.

— Ще издържи — казвам аз.

Брент, изглежда, се колебае:

— Слизането е дълго. Какво ще правим с Хедър?

С Къртис разменяме погледи. По дяволите. Започваме отначало. Тя може да използва борда на Дейл, но няма да е лесно.

Брент проверява ключа за електричеството.

— Имаме ток. Да видя ли какво става с компютрите?

— Сигурно ще ти трябва парола — казва Къртис.

— Струва си да опитам — казва Брент, — ако вляза, мога да пратя имейл до курорта и ще пуснат лифта.

— Много е рисковано да ходиш навън самичък — казвам аз на Къртис, — по-добре да не се делим. А и не можем да оставим Хедър сама.

— Ще я взема с мен — казва Брент. — И брадвата.

Къртис кима.

— Окей, ако се забавиш, ще дойдем да те търсим, но ти внимавай.

Двамата с Къртис взимаме бордовете си. С отвертка в едната ръка и борда в другата той ме подкрепя по коридора.

— Трябва да хапнем нещо — Къртис ме повежда към ресторанта. — Седни тук. Какво искаш?

Отварям уста да възразя. Той въздиша.

— Окей. — По-малко от пет минута съм на крака, а коляното ми още се е подуло, трябва да го пазя за дългото слизане. — Просто ми донеси най-лесното.

Еленът от стената гледа злокобно с лошите си очи. Не мога да го търпя. Куцукам до камината и се надявам, че не е завинтен на стената. Отблизо очите му дори не са еднакви. Едното е лъскаво кафяво, а другото — черно, сякаш се е счупило и някой го е поправил. Хващам дървената плоча с две ръце. Размърдвам я. Нещо изскача от гърба ѝ. Кабел. Горе-долу на нивото на лявото око на елена.

Подът под мен пак се раздвижва. Взирам се в лъскавото око. Това ли е, което си мисля?

54

Десет години по-рано

Одет гърчи пръсти в лимоненозелените си ръкавици.

— Цяла зима тренира за това състезание. Къде е сега?

Не е за вярване, но успя да получи девет точки на последния трик, въпреки че е толкова разстроена от отсъствието на Саския. Гледа ме така, сякаш усеща, че знам повече, отколкото ѝ казвам. Не бива да разбира какво направих.

Не мога да повярвам, че Саския не се яви на състезанието. Тази сутрин прекалих. Мисля за състоянието, в което е била, след като си тръгна от моя апартамент. Къртис седи върху снежния насип встрани. Одет отива при него пак да го разпитва.

Брент също не се яви. Защо? Дано не съм аз причината.

Гледам полуфинала на мъжете, но всъщност нищо не виждам. Одет бърза към мен, клати глава.

На върха на пайпа момичетата се подготвят за финала. Коментаторът звучи така, сякаш е изпил няколко „Смаша“ за закуска или пък коментира конни надбягвания.

Клер Донахю е в червено, Одет Голин — в зелено, Мила Андерсън — в синьо…

Нямам представа как стигнах до финала. Движа се на автопилот.

— Ще правиш ли криплър? — пита ме Одет.

Другите четири момичета гледат към мен.

— Вероятно — казвам аз.

Одет оглежда пистата, дори в този момент продължава да търси Саския.

— Трябваше да е тук. Мила, знаеш ли нещо? Ако знаеш, моля те, кажи ми.

Мога ли да разчитам, че Брент и Саския ще си мълчат? Брент може би. Но Саския, едва ли. Да кажа ли на Одет, че съм я видяла тази сутрин? Защото ако после се разбере, ще изглежда подозрително. Отварям уста.

— Сутринта… — започвам аз.

Одет Голин!, извиква коментаторът.

По дяволите. Лошо съвпадение. Или може би добро, защото ме спасява от отговора.

— Какво? — пита Одет.

— Ще ти кажа после — отвръщам аз.

— Какво ще ми кажеш?

Сега вече съвсем се разтревожи. Не трябваше да си отварям устата:

— Върви.

Тя се обръща неохотно и проверява автоматите. Тръсва глава, сякаш се опитва да се освободи от мислите си. И полита надолу.

Гигантски тейлграб — крещи коментаторът, когато се приземява след първия скок, — и чисто приземяване!

Одет се засилва по отсрещната стена, полита напред и се обръща с главата надолу.

Закача ръба на пайпа. С лицето си.

Извиквам, възкликват и повечето зрители, но най-лошото тепърва предстои. Тялото ѝ все още е точно над главата и се накланя в неправилната посока.

Невъзможно е да се гледа. Знам какво ще се случи, но не мога да направя нищо, освен да седя, впила пръсти в дланите си, когато бледият ѝ врат се накланя под невъзможен ъгъл. Тялото ѝ се премята по ужасяващ начин и се свлича надолу по стената до дъното на пайпа.

Ооо! Какво ужасно падане за Одет Голин — крещи коментаторът.

55

В настоящето

Къртис влиза в ресторанта с по един банан във всяка ръка.

— Това ще свърши ли работа?

Слагам пръст на устните си. Той вижда еленската глава и се намръщва. Мълчаливо му показвам как тънкият кабел се спуска по стената между дъските на ламперията, заобикаля полицата на камината и стига до контакта над перваза на пода.

— Това камера ли е? — Нелепо е, че шептя. Ако някой ни наблюдава, вече е видял как я изваждам.

— Вероятно.

— Дали има звук?

— Много е възможно. — Къртис сграбчва дървената плоча с еленската глава, явно иска да я изтръгне от стената, но накрая я оставя да виси и ме придърпва към вратата.

Навеждам се към него:

— Не е нормално охранителна камера да е маскирана по този начин.

— Права си.

— Мислиш ли, че има и други?

Той затваря очи.

— Може да са навсякъде. Могат да ги гледат на лаптоп, или на телефон.

— Но защо?

— Нямам отговор, но сигурно затова пуснаха тока. Батериите издържат само няколко часа. — Той вдига сноуборда си. — Да вървим. Колкото по-бързо свършим с претърсването, толкова по-скоро ще се махнем оттук.

— Не трябва ли да предупредим Брент. — Къртис прехапва устна. — Трябва да знае. — Дори ако Къртис не му вярва, аз му вярвам, струва ми се.

Къртис ми подава банана.

— Чакай тук. Връщам се веднага — и се затичва с борда под ръка.

Продължавам надолу по коридора, покрай ски гардеробите, към главния вход и пътьом беля банана. Искам да видя какво е положението с вятъра от тази страна на сградата.

Отвътре стъклото е заскрежено. Оставям борда и банана на пода и вадя ръкавиците от джоба.

Къртис тича към мен.

— Казах да чакаш. Защо не можеш поне веднъж да ме слушаш?

— Знаех, че ще ме настигнеш.

Лицето му е червено.

— Опитвам се да ни измъкна оттук. Трябва да съм сигурен, че ще правиш каквото ти казвам.

— Щом кажеш „скачай“, да скачам, това ли искаш? — Знам, че сега не е нито времето, нито мястото за тези разговори.

Малкият мускул на челюстта му потрепва.

— Да. Понякога.

— Ами ако аз кажа „скачай“, ще скочиш ли?

От начина, по който ме поглежда, май никога не му е минало през ума, че може да важи и в двете посоки.

— Окей, да — сега гласът му е по-мек.

Мушвам го с банана.

— Ще ти повярвам, като го видя.

Отхапваме от бананите и се гледаме един друг. Когато свършвам, мятам обелката върху гардеробите, изтривам ръцете си в грейката и го целувам по бузата. Той ме хваща за ръцете и ме целува истински. Отдръпваме се един от друг, леко смутени. Първото ни скарване.

Включваме предавателите и слагаме ръкавиците. Предавателят на Дейл е на пода, до оранжевите му очила „Оукли“. Опитвам се да не гледам към тях.

С отвертката в ръка Къртис бута вратата. Леденият вятър ни изблъсква навътре, сякаш не иска да ни пусне навън. Навеждаме се напред и излизаме.

Пред нас се простират огромните пространства на ледника Диабло. С Къртис сме единствените цветни петна в иначе черно-белия пейзаж. Чувствам се уязвима, а ако съдя по начина, по който стиска отвертката, и той се чувства така.

Бордовете са безполезни на равното, затова ги подпираме на стената, за да ги виждаме.

— Да направим един бърз обход — докато говори, дъхът на Къртис прави бяло облаче. — Стой близо до мен.

Докато куцам по склона след него, снегът скърца под обувките ни. Въздухът е особено мразовит. Вдигам си качулката и забивам брада в яката. Търсенето изглежда безсмислено. Ако клетият Дейл е прекарал тук нощта, сигурно отдавна се е превърнал във вкочанясал труп.

— Вятърът наистина се засилва — крещи Къртис, когато следващият порив ни отхвърля настрана.

Небето е покрито с облаци, бялата огнена топка на слънцето се мъчи да пробие през тях. Битката е изгубена — по-тъмни облаци настъпват от изток. Задава се сняг. Усещам влагата върху бузите си.

Подминаваме гаражите, където държат снегорините, и проверяваме всяка врата, но всички са заключени. Навесите също. Изострям сетива. Дали Дейл не е някъде там? Дали няма и някой друг? Проверявам през рамо, но там няма никого.

Коляното ми пулсира. Вятърът навява снега и е трудно да видиш къде стъпваш.

Къртис забавя крачка.

— Много си мълчалив — казвам аз.

Той спира. Обръща се.

— Защо дойде при мен снощи, а не преди десет години?

Боже мой. Има право да пита. Търся думите.

— Тогава изпитвах нещо към теб… — По дяволите, трудно е да го обясня…

— Знам, че изпитваше нещо — казва той. — И аз изпитвах нещо.

Поемам си дълбоко дъх:

— Не можех да съчетая връзката с теб с онова, което исках да постигна в сноуборда.

Той се замисля.

— Разбирам.

— Ти щеше ли да можеш?

За миг се чува само бученето на вятъра.

— Не знам. Ти не ми даде шанс да проверя.

Гърлото ми се свива.

— Ами сега — казва той, — сега можеш ли да ме вместиш с живота си?

Преглъщам.

— Надявам се. Ти можеш ли?

Той вдига очилата си и ме дарява с поглед, от който се разтапям.

— Да.

Ако не беше толкова студено, щях да се изчервя. Не мога да сдържа усмивката си. И той не може.

Слага си очилата.

— Да продължим търсенето — казва с хрипкав глас.

Тръгваме нагоре по склона. Трябва да му кажа за мен и Саския, но какво точно да му кажа? Как започна като тъп, подъл опит да я саботирам? Ще трябва да обясня и как, поне за мен, се превърна в нещо друго. Много мислих през годините и все още не мога напълно да си го обясня.

Никога не бях срещала момиче като Саския и сигурно никога няма да срещна. Вярно е, че имаше много лоши черти, но и много, които заслужават възхищение. Силата на характера и дързостта. Нямаше нужда от ничие одобрение. Точно това ме накара да я харесвам. Да я обичам дори. По някакъв начин.

Затова ли продължавах да я търся? Или беше чисто физическо привличане? Спортистите обичат да натоварват телата си, да проверяват какво е усещането, когато пробват нови неща. Ако усещането е хубаво, продължаваме да го правим. А с нея беше хубаво. Мога ли наистина да кажа това на брат ѝ?

— Пукнатини! — Викът на Къртис ме изважда от унеса.

Тръгваме внимателно натам. Черните скалисти лица на върховете гледат надолу към нас, сякаш знаят нещо, което ние не знаем. Вътрешно се подготвям за това, което може да видя, и поглеждам в първия процеп. Нищо. Издишам шумно и чувам, че Къртис прави същото.

Тръгваме обратно по склона, надясно, покрай острите зъбери, към черната писта, която води обратно към долината. Съмнявам се, че Дейл е дошъл чак дотук, но Къртис сочи към друга пукнатина напред. Вятърът ме блъска, отвява ме настрана и губя равновесие.

Когато доближава пукнатината, Къртис се забавя. После застива на място.

Стомахът ми се свива. Не. Моля, не.

56

Десет години по-рано

Одет лежи сгърчена и неподвижна на дъното на пайпа. Хора тичат натам. Втренчила съм се в нея, чакам да помръдне.

Следваща е Мила Андерсън — казва коментаторът, гласът му е много по-унил отпреди — но ще прекъснем състезанието, докато не разберем как е Одет.

Искам да сляза при нея, но ще ме извикат, щом освободят пайпа.

Служител говори по радиостанцията и малко след това двама мъже се спускат от междинната, влачат шейна зад себе си — кървавия фургон, така го наричат. Гледам как я преглеждат. Аз съм виновна за всичко. Ако не бях си отворила устата, нямаше никога да падне. Разсеях я в критичния момент.

Връзват я, за да я качат на шейната. Започва да ми се гади. Ако не бях прекарала нощта с приятелката ѝ, тя нямаше да падне. Трябва да отида при нея. Смъквам се странично до дъното на пайпа.

От носа ѝ шурти кръв. Мисля, че го е счупила. Мъжете са заети, така че свалям ръкавицата, търся кърпичка в джоба и я притискам към носа ѝ, опитвайки се да спра кървенето.

Сивите очи на Одет се отварят.

— Не мога да помръдна. — В гласа ѝ се прокрадва паника. Говори странно, заваля думите.

— Боли ли те? — казвам аз.

— Не. Нищо не чувствам. Не мога да си мръдна краката.

— Не се тревожи. Вързани са.

Изправям се, за да могат да ѝ поставят шина на врата. Трябва да се върна горе, но тя не отделя очи от мен, сякаш съм единственото нещо, което я спира да не пропадне в бездната. Мъжете ѝ говорят нещо, но тя, изглежда, не ги чува.

— Не мога да си мърдам ръцете.

— И те са завързани — казвам аз, — просто се отпусни.

Мъжете говорят по радиоприемниците си.

Миглите ѝ трепкат като криле на уловена птичка.

— Пръстите ми, и те ли са вързани?

Плъзгам поглед надолу по тялото ѝ. Ръцете ѝ в зелени ръкавици лежат неподвижни от двете ѝ страни.

Не са вързани.

57

В настоящето

Там, в ледените дълбини, лежи Дейл. Лежи по гръб, лицето му е сиво, очите са затворени. Неподвижен като мраморна статуя.

Къртис псува тихо.

Дейл сигурно е на двайсет метра дълбочина. Дали е умрял мигновено, или е лежал там, ранен и потрошен от падането, а виковете му за помощ са останали нечути, докато бавно и мъчително е замръзвал до смърт? Няма никога да разберем.

Къртис прикляква.

— Трябваше да го намерим.

Докосвам ръкава му. Дори да бяха го намерили, оцелял като по чудо след падането, не виждам как са щели да го измъкнат оттам.

— Направи всичко по силите си.

Той обхваща главата си с ръце.

— Не се разбирахме много. Но… Боже…

Издишам бавно и дълго и се обръщам към Панорамата.

— Трябва да кажем на Хедър.

Как ще ѝ кажа? Тя ще се побърка.

— Мила — казва Къртис рязко, — не мърдай.

Застивам насред крачка.

— Какво?

— Стой на място, не мърдай!

Сърцето ми блъска силно. Бавно обръщам глава.

Къртис е приклекнал до пукнатината с отвертка в едната ръка, в другата държи парче от някаква тънка бяла плоскост.

— Какво е това? — питам аз.

— Стиропор. — Той го мята настрана и посяга да извади друго парче от снега.

Кожата ми настръхва. Примигвам, мъчейки се да си го обясня. Има само едно обяснение, но не искам да го приема.

Къртис го изговаря вместо мен.

— Това е капан. Някой го е сложил над пукнатината и го е покрил с тънък слой сняг.

Изстивам вътрешно.

— Фалшив снежен мост — казвам аз. — Който стъпи върху него, пада вътре.

Смъртта на Дейл не е нещастен случай.

— Точно между нас и пистата — казва Къртис мрачно. — Някой се е постарал да не можем да се…

Става толкова светкавично, че нямам време да реагирам. Снегът под Къртис се разтваря и той пропада до колене. Мята се настрани и се мъчи да се захване за нещо.

Тръгвам към него.

— Не — крещи той, — недей!

Замръзвам, гледайки безпомощно, как се измъква от дупката.

Внимателно се изправя на крака.

— Мамка му, изпуснах отвертката.

Единственото ни оръжие е далечна точица на дъното на процепа. Все пак по-добре отвертката, отколкото Къртис. Той се приближава към мен, опипвайки внимателно снега под краката си.

Продължава да диша тежко, когато стига до мен.

— Ще вървим обратно към сградата по старите стъпки. Върви зад мен. Може да има още капани.

— Чакай — казвам аз, — нека да съм отпред. По-лека съм.

— Просто изпълнявай. — Тонът му е рязък.

Сещам се за спора ни преди малко. Окей. Ще го следвам. Така поне ще мога да го хвана за якето, ако започне да пропада. Затягам шината на коляното, за да съм максимално готова да поема тежестта му.

Пристъпваме напред. Проверявам мястото, преди да стъпя. Очаквам всеки миг снегът да се продъни под мен.

— Кой би направил такова нещо? — сумти Къртис.

— Сега поне Хедър е извън съмнение, нали така?

— Не знам. Тя и Брент. Не ми е ясно какво става.

Спомням си нещо от вечерта.

— Снощи в кухнята — казвам с неохота, — Хедър каза нещо и Брент я накара да млъкне, сякаш не искаше да го чуем.

Той рязко обръща глава.

— Пропуснал съм го. Но забелязах, че си разменят погледи. Звучи нелепо, но може ли да имат връзка? И да са искали да се освободят от Дейл?

— Не — казвам аз, като не искам да си призная, че и на мен ми мина през ума. — Това преди десет години е станало само веднъж.

— Откъде знаеш, че като са се върнали в Англия, не са продължили тайно да се виждат? Или пък са се срещнали някъде, може би след като се е омъжила, и са подновили връзката. Може да се е страхувала какво ще стане, ако го изостави заради Брент. Дейл е доста властен мъж.

Беше, мисля си аз, но не го казвам.

— Не твърдя, че Брент и Хедър стоят зад кутията на Пандора — казва Къртис, — но може да са видели ситуацията като шанс Дейл да претърпи злополука.

— В никакъв случай. Брент не би направил такова нещо.

— Идеята може да е била на Хедър.

— Но да заложи такъв капан, това е лудост. — Още по-налудничаво ми се струва, че Къртис може да го допусне. Сещам се как се разстрои, когато усети парфюма на сестра си. Опитва се да се държи, но е ужасно стресиран.

После се сещам как Дейл ме заплаши. Колко бързо стана агресивен. Освен това не е ясно къде е бил Брент, когато Дейл изчезна. Значи може и да е възможно.

— По дяволите — ръмжи Къртис.

— Какво?

— Брадвата е у тях.

Продължаваме към сградата.

Когато приближаваме, Къртис снижава глас:

— Ако съм прав, трябва да се правим, че нищо не знаем, иначе може да сме следващите. Но ако греша, трябва да им кажем какво открихме.

— Какво точно предлагаш?

— Трябва да подложим Брент на проверка.

— Как?

Къртис поглежда нагоре към капана.

— Не се сещам за друг начин, освен да го изпратим там и да видим какво ще направи. Дали знае за капана, или ще продължи да върви.

— Много е рисковано.

— Длъжни сме да разберем.

Гледам го ужасена. Нараних Брент толкова много, но това сега ще го съсипе.

Къртис сочи към небето. Вече вали — малки, фини снежинки, които едва се виждат на белия фон. Облаците още са потъмнели. Времето тук се променя много бързо.

— Трябва да го направим веднага — казва Къртис, — защото бурята скоро ще връхлети.

58

Десет години по-рано

Всеки спортист познава рисковете в своя спорт. Взимаме всички възможни мерки, после закопаваме рисковете колкото се може по-дълбоко в съзнанието си и се стараем да не мислим за тях. Иначе ще повлияе на резултатите ни.

Но когато виждам Одет в тясното болнично легло, заобиколена с машини и тръбички, които се извиват изпод чаршафите, трябва да погледна истината в очите за това, което сноубордът на халфпайпа може да ни причини.

За един миг разруши едно силно и здраво тяло до състояние, в което вече не може да изпълнява основните си телесни функции. Тези ръце и крака, независимо от силните мускули, вече не могат да се движат.

Придружих я на въжената железница. Не ме пуснаха да се кача в линейката, затова скочих в моята кола и слязох в долината. Радвам се, че напуснах състезанието. Иначе с нея нямаше да има никого. Братята ѝ са на ски състезания в Австрия, болницата още не може да се свърже с тях. Родителите ѝ идват от другия край на Франция, но прогнозите за тежки снеговалежи в Алпите ще ги забавят.

Гледам неподвижното ѝ тяло. Клетият ѝ нос се е надул като балон и две огромни синини се разливат бързо под очите ѝ, но другите контузии, тези, които не се виждат, ме тревожат най-много.

Докторът смята, че си е счупила врата.

Не мога да се освободя от една-единствена мисъл: аз съм причината за това.

Когато си тръгвам от болницата, навън вече е тъмно и вали тежък сняг. Не е никаква пролет. Карам бавно по острите завои обратно към Лю Роше. Към средата на пътя гумите ми така се пързалят, че слизам да сложа вериги.

Когато най-после се прибирам в апартамента, измръзнала и мокра, вдигам телефона си от масата и виждам десет пропуснати обаждания от Къртис. Нямам повече минути в телефона, затова вдигам ципа на якето и излизам пак навън. На главната улица колите пълзят след снегорина, моторите реват, чистачките танцуват.

В далечината самотна фигура се движи в другата посока. Познавам го по походката.

— Брент! — извиквам аз.

Той не се обръща. Защото не ме е чул? Или защото не иска да говори с мен? Не съм сигурна. Продължавам по улицата, надявайки се, че Къртис още е буден.

Той рязко отваря вратата, задъхан. Лицето му помръква, като ме вижда.

— Виждала ли си сестра ми?

— Не.

— Къде беше?

— В болницата с Одет. — Краката ми са прогизнали. Изтръсквам снега от ботушите и го следвам вътре.

— Как е тя? — пита той.

Думите засядат в гърлото ми.

— Зле.

Той притваря очи за миг.

— Предполагам, че Саския не се е появила в болницата?

— Не.

Къртис псува.

— Мисля, че ѝ се е случило нещо.

— Звъня ли ѝ на мобилния?

Малко е вероятно, защото Саския рядко взима телефона си в планината, като и аз.

— Не отговаря — казва Къртис.

— Значи не се появи на състезанието, след като си тръгнах?

— Не.

Обхваща ме чувство за вина. Тази сутрин исках да я нараня. Надявам се да си счупиш врата. А сега е възможно да съм я наранила наистина. Не трябваше да го правя.

Къртис ме гледа озадачен.

— Какво? Знаеш ли къде е?

— Не.

— Кога я видя за последно?

Бузите ми пламват още повече.

— Рано тази сутрин. Остана при мен през нощта.

— Така ли?

Виждам, че е изненадан.

— Последни напуснахме бара. — Внимателно подбирам думите си, защото не искам да лъжа. — Разбъбрихме се приятелски, като никога, и се разходихме по улиците. Жулиен беше пред нейната врата. Беше написал нещо гадно върху пощенската ѝ кутия.

Лицето на Къртис потъмнява.

— Той ли е бил?

— Да. Така или иначе, поканих я у нас и остана да пренощува. Тръгна си към осем сутринта.

— Само ако ѝ е направил нещо… — Къртис псува и грабва якето си. — Отивам да го посетя.

Хващам го за ръката.

— Не е добра идея. — Виждам колко е вбесен. Очите му се присвиват. — Наистина — казвам аз, — ще те приберат за побой. По-добре се обади в полицията.

— Добре. — Той освобождава ръката си и изважда телефона.

Чакам на дивана. Говори на френски, така че не знам какво казва, но звучи сякаш спори.

Той псува и затваря.

— Казаха ми да изчакам два дни.

— Някой от останалите не я ли е виждал? — питам аз.

— Звънях няколко пъти на Дейл, щом вдигне, започва да крещи, че е съсипала и неговия, и живота на Хедър, и ми затваря. А Брент е неадекватен.

— Казва ли защо не се яви на състезанието?

— Каза, че си е изкълчил коляното.

Къртис явно се съмнява. Аз също. Само този сезон Брент беше получил комоцио, разтежение на пищяла и цял куп други контузии, но нищо не можа да го спре. Освен това като го видях преди няколко минути, си ходеше съвсем нормално.

Тогава какво му е попречило да участва в състезанието?

През всичките месеци на подготовката ни никога не съм си представяла, че може да се случи такова нещо — че Одет ще бъде единствената от групата, която поне частично ще участва във финала — и виж какво стана с нея.

Къртис крачи из стаята.

— Обади ли се на Планинската спасителна служба? — питам аз.

— Да, но вече се стъмваше — казва той. — Свързаха се с офиса на курорта и оттам казаха, че има разминаване с картата ѝ за лифта. Според компютъра въобще не се е качвала в планината.

— Но нали си я видял? — казвам аз.

— Брент и Хедър са я видели. Аз видях само сака ѝ за сноуборд.

От начина, по който поглежда настрани, усещам, че има нещо, което не ми казва.

Продължава да крачи из стаята:

— Какво да направя? Не мога да карам хората да рискуват живота си, след като не е ясно дали е била горе. — Той въздиша и клати глава. — Може просто да се е нацупила и да се е разкарала нанякъде. Със сестра ми човек никога не знае.

59

В настоящето

Къртис сграбчва дръжката на входната врата.

— Чакай — казвам аз, — не искам да го правим. Вярвам на Брент.

— Аз пък не му вярвам — казва Къртис, — не е същият човек отпреди десет години. Бяхме добри приятели, но сега не може да ме погледне в очите.

Не искам да призная собствените си съмнения.

— Може да има и други капани. Ами ако грешиш и той умре?

— А ако не греша?

През стъкления панел на вратата улавям някакво движение. Изтривам заскреженото стъкло и виждам Хедър в коридора.

С брадвата за лед.

Прикляквам под стъклото и дърпам Къртис с мен. Оох, коляното ми. Притискам го и скърцам със зъби.

— Какво?

— Току-що видях Хедър с брадвата.

Къртис леко се надига да погледне.

— Сигурна ли си?

Надничам предпазливо през стъклото. Образът още е ярък пред очите ми, но коридорът е празен. Наистина ли я видях, или това място ме побърква?

— Доста.

— Окей. Ето какво ще направим. Ще се промъкна отстрани да видя какво става. Ти чакай тук. Ако Брент или Хедър се приближат по коридора, скрий се тук. — Той сочи зад ъгъла на сградата. — Да се надяваме, че няма да те видят.

— Не — казвам аз, — идвам с теб.

— Стига вече!

— Не отговаряш за мен. Снощи успях да уговоря Хедър. Надявам се, че пак ще успея.

Къртис мърмори нещо под носа си и отваря вратата. Започвам да си свалям ръкавиците.

— Не. Не ги сваляй — прошепва той.

Прав е. Трепвам, като си представя как луда жена с брадва в ръцете ни подгонва навън на снега. Бордовете ни са подпрени на стената до вратата. Поглеждам към моя и си отбелязвам наум да го грабна на излизане, ако се наложи. Не мога да тичам с това коляно, но с борда имам шанс да избягам поне от нея. Разбира се, ако успея някак да прекося равното и капана, или капаните, и да стигна където започва наклонът.

После всичко ще зависи от ролята на Брент в тази работа. Не можех да го надбягам преди десет години, няма да мога да го надбягам и сега.

Докато влизаме на пръсти в коридора, чувам гласове.

— Мисля, че са в контролния център — шепне Къртис, — ще се приближа от другата страна. Ще им се появя в гръб. Няма да го очакват. Само стой назад, окей?

Кимам, макар че нямам никакво намерение да го слушам.

Къртис тръгва по десния коридор. Аз се промъквам напред покрай ски гардеробите.

— Трябва да намерим Дейл — гласът на Хедър е писклив. — Защо не го търсиш?

— Вече ти казах — отвръща Брент, — Къртис и Мила отидоха навън да го търсят.

— Не ти вярвам. Не ти пука за него. Мисля, че си му направил нещо.

— За бога, Хедър. Остави тази брадва. Плашиш ме.

— Обзалагам се, че те вече са слезли от планината. — Гласът ѝ се извисява. — Искаш да оставиш Дейл тук.

Гласът на Брент остава тих и спокоен.

— Няма нужда от това. Къртис и Мила са навън, кълна ти се. И аз ще отида да им помогна. Това ли искаш?

Някой излиза в коридора. Бутам най-близката врата — слава богу, отваря се — и скачам вътре, колкото бързо ми позволява коляното. Това е складът, където държат въжетата и скобите. Надничам през цепката на вратата.

Брент и Хедър идват насам, Брент е отпред, Хедър е след него с брадвата. Отварям още малко вратата. Очите на Брент се разширяват, когато ме вижда. Махва ми с ръка и поглежда нервно през рамо към Хедър. Скривам се зад вратата, докато ме подмине, и пак надничам. Виждам, че се отдалечават по коридора.

Брент отваря вратата на главния вход и вятърът изсвистява навътре.

— Не ги виждам. — Хедър размахва брадвата с непредсказуеми движения, сякаш самата не знае какво ще направи.

Брент отстъпва назад. Дъхът ми спира от страх за него.

— Може да са зад гаражите — казва той.

Хедър излиза навън. Няма да ѝ е лесно с тези токчета.

— Имаш нужда от шал и ръкавици — казва Брент, — ще вляза бързо да ти ги донеса.

Тя не възразява. Брент затваря вратата зад гърба ѝ и тича обратно по коридора към мен.

— Напълно се е побъркала — казва той. — Чу ли я?

Къртис тича към нас.

— Окей сме — извиквам аз.

Той стига до нас, изгубил дъх, и аз набързо му описвам ситуацията.

— Тя мисли, че съм направил нещо на Дейл — казва Брент. — Какво да правя? Навън е опасно за нея.

Поглеждам настойчиво Къртис: Брент е на наша страна, трябва да му кажем за капаните.

Къртис се колебае:

— Дейл е мъртъв.

Брент се облещва:

— Какво? Как?

— Пукнатини — Къртис се взира в лицето на Брент, явно още не е сигурен в него.

— Мамка му — казва Брент.

Поглеждам към коридора, за да се уверя, че Хедър е още навън.

— Някакъв напредък с компютрите?

Лицето на Брент потъмнява от тревога:

— Не, но трябва да видите нещо. — Той хвърля още един поглед към главния вход, сякаш не е сигурен какво да направи по-напред, след което ни повежда към контролния център.

Сочи към екраните. Стаявам дъх. Обикновено повечето от мониторите следят камерите в планината, но в момента само две от тях показват пистите. Останалите показват стаите в сградата. Залата за празненства, ресторанта. И спалните.

Взирам се в смачканите чаршафи върху леглото на Къртис и стомахът ми се свива.

— Това е твоята стая.

— Знам — казва Къртис. Лицето му е потъмняло.

Дали са ни видели…? Нямаше ток, но камерите може да имат нощно виждане. Прогонвам мисълта.

— Кой прави всичко това?

— Убий ме, ако знам — казва Брент.

Сещам се с чувство за вина, че още не знае, че Къртис ни е поканил тук.

— Кой друг може да бъде, освен сестра ми — казва Къртис с измъчен глас?

— Подозирам, че е работа на Жулиен — казва Брент.

Бързо обмислям тази възможност. Но когато за последен път го видях, Жулиен беше бесен, че Саския го е отхвърлила, и не виждам какво може да е променило отношението му. Къртис отваря уста.

Виждам кръв на китката на Брент.

— По дяволите — казвам аз, — ти кървиш.

Хедър сигурно го е закачила с налудничавите си движения.

Брент поглежда към раната. И полита настрани.

Къртис успява да го хване в последния момент.

— Припада, като види кръв. Но не трае дълго. — Къртис го полага на един стол. — Хей, събуди се.

Лицето на Къртис се променя. Осъзнавам накъде гледа. Хедър е на един от екраните. Крачи право към пукнатината.

Втурвам се към вратата. Прострелва ме болка в коляното.

— Чакай — казва рязко Къртис.

Нещо помръдва в долния десен ъгъл на екрана. Друга фигура, със светли дрехи, които почти се сливат със снега. Замръзвам на място.

— Кой е това, по дяволите? — казва Къртис.

Брент се свестява. Повдига глава.

Фигурата е с гръб към нас, качулката на якето е вдигната. Тя или той е с дребен ръст, не по-висок от Хедър. Хедър трепва, брадвата се изплъзва от пръстите ѝ. Явно се разправят разгорещено, защото Хедър отстъпва, вдигнала две ръце да се предпази.

Фигурата вдига ръка, сякаш я принуждава да върви напред.

Боже мой. Капанът е точно там. А Хедър очевидно не знае нищо, защото продължава да върви, накъдето ѝ сочат.

Не, Хедър! Нито крачка!

Обръщам се уплашена към Къртис.

— Трябва да я спрем.

— Няма време — казва той мрачно, докато тя прави още една крачка.

— Спри! — крещя аз, но тя, разбира се, не може да ме чуе.

Още една крачка. И Хедър потъва в снега.

Изчезна. Просто така.

Примигвам, не мога дори да го схвана.

Брент се мъчи да се изправи.

Къртис го сграбчва.

— Не.

— Какво искаш да кажеш — казва Брент и се дърпа към вратата. — Трябва да ѝ помогнем.

— Съжалявам — казва Къртис, — но след падането няма никакъв шанс да оцелее.

Брент се мъчи да се освободи.

— Остави ме да изляза, гад мръсен. Не може просто да седим тук.

Докато Къртис и Брент се разправят, мозъкът ми проиграва като развалена плоча пропадането на Хедър. Отново и отново. Стискам юмруци. Поемам си дъх. Къртис е прав. Видяхме колко е дълбока пукнатината. Трябва да забравим за клетата Хедър и да се съсредоточим върху ситуацията, в която се намираме, или и ние ще я последваме.

— Кой беше това? — пита Къртис, гледайки екрана над главата на Брент.

— Оня мръсник Жулиен — казва Брент, гласът му е приглушен от рамото на Къртис — Трябва да е той.

— Жулиен е мъртъв — казва Къртис, очите му са залепнали за екрана. — Загина миналата година в автомобилна катастрофа. Прочетох за това в… — Изведнъж издава сподавен вик.

Обръщам се към екрана и разбирам защо. Фигурата с качулката се е обърнала с лице към нас.

За да ни покаже развятата си платиненоруса коса.

60

Десет години по-рано

Изминаха четири дни от злополуката на Одет. Гледката на многобройните тръбички, които излизат от тялото ѝ, не е станала по-поносима, но карам всеки ден до долу, за да я посетя. Това е най-малкото, което мога да направя. Аз я докарах дотам. Ако не бях казала онова на Саския, тя щеше да се яви на състезанието и Одет нямаше да падне.

Още не си е възвърнала движението на ръцете и краката. Счупила е прешлен C2. Най-лошият вид гръбначна травма. Докторите чакат резултатите от скенера, за да видят колко е увреден гръбначният мозък.

Галя ръката ѝ, макар да знам, че не може да го усети.

— Къде е Саския — пита ме тя. Всеки път това е първото, за което ме пита.

— Съжалявам — казвам аз, — не знам.

Днес следобед спасителната служба прекрати търсенето, но нямам сили да ѝ го кажа. С изчезването на Саския сега се занимава полицията.

— Къртис каза, че родителите им ще дойдат — казва Одет.

— О, той е дошъл да те види? Да, те пристигнаха вчера и се присъединиха към търсенето.

Днес, когато се отбих у Къртис, за да видя дали има някакви новини, се срещнах с тях. Искаше ми се да ги бях срещнала при различни обстоятелства.

Докторът се приближава към леглото на Одет. От мрачното му изражение и от начина, по който държи папката като някакъв щит, усещам, че новината е лоша.

Докторът казва нещо на Одет на френски. Parents. Пита я къде са родителите ѝ. „Отидоха до столовата да хапнат нещо“. Явно Одет му го казва, защото той понечва да излезе от стаята. Ще почака, докато родителите ѝ се върнат.

Одет крещи след него и той се спира на вратата. Иска да чуе новината сега. И аз бих постъпила така. Отчаяно иска да разбере.

Докторът се връща до леглото.

— Да изляза ли? — питам аз.

Очите на Одет се стрелкат към мен.

— Не. Остани.

Докторът поглежда към папката си, сякаш се опитва да забави неизбежното. Най-накрая заговаря с тих, сериозен глас.

И лицето на Одет се сгърчва точно като лицето на Къртис и на родителите му днес следобед. Докторът потупва Одет по ръката и казва още нещо.

Една-единствена дума се изтръгва от устните ѝ. После ги стиска здраво и затваря очи. Докторът кима и се запътва съм вратата.

Устните на Одет треперят и се гърчат, сякаш някакъв ужасен звук се мъчи да излезе оттам. Сълза се търкулва по подпухналата ѝ, охлузена буза. Стоя там, не знам какво да кажа. Няма нужда да я питам дали е добре, защото явно не е.

През стиснати зъби ми казва:

— Върви си.

— Окей — казвам ѝ, — ще дойда утре.

— НЕ. Не идвай.

— Нали не го мислиш?

Одет отново затваря очи.

Догонвам доктора по коридора.

— Какво ѝ казахте?

Докторът се обръща, колебае се, очевидно объркан от проблема, който представлявам. Ще наруши ли лекарската тайна, ако ми преведе това, което току-що ѝ каза?

Разсейва се от бипкането на пейджъра. Поглежда го.

— Много съжалявам — казва той на английски, готов да се отдалечи, — с времето може да възстанови известно движение на горните крайници, но никога няма да може да ходи.

61

В настоящето

— По дяволите — Къртис се свлича на пода. — По дяволите.

— Това не е сестра ти — казва Брент.

Предупредителен сигнал отеква в главата ми. Как може да е сигурен?

Лицето на Къртис е побеляло, очите му са фиксирани върху фигурата на екрана:

— Десет проклети години. Защо ще ни го причини? Защо ще го причини на мама?

— Чуй ме, брато — казва Брент настойчиво, — който и да е, не е Саския.

Защо е толкова сигурен?

— Един път не се опита да се обади — задъхва се Къртис — Къде е била през тези години?

— Не ме чуваш! — крещи Брент. — Казвам ти, че не е Саския!

Отчаянието в гласа му ни кара да млъкнем. Обхваща ме ужасно предчувствие и някак знам какво ще каже Брент. Това, което прочетох в очите му преди две вечери.

Тогава той го изрича:

— Защото аз я убих.

Главата на Къртис се отмества от екрана към Брент.

— Какво? Не. Това е тя.

Взирам се в екрана. Определено прилича на Саския. И все пак…

Брент коленичи пред Къртис.

— Толкова съжалявам, брато.

Погледът на Къртис прескача между Брент и екрана. Разбирам вълнението му. Част от съзнанието му се опитва да осмисли това, което му каза Брент. Другата копнее да повярва, че сестра му е там, жива и здрава, макар да е ужасен от това, което току-що направи.

Какво означава всичко това? Да изчезне за десет години и да се върне, за да ни причини този ужас? Трябва наистина да е психопатка.

Но не беше ли точно такава?

Брент е навел глава.

— Толкова, толкова… съжалявам… аз… — гласът му се задавя.

Фигурата на екрана прави крачка напред и изчезва. Идва към нас. Искам да чуя какво ще каже Брент, но тя която и да е тя — ще бъде тук всеки момент.

— Трябва да вървим — казвам аз.

Накъде?

Да се спуснем надолу. Това е най-добрият вариант. И да се надяваме, че ще сме по-бързи от нея. Острата болка в коляното ми припомня, че този план е доста проблематичен. Дърпам Къртис за ръкава.

— Трябва ми спортната лепенка. Сега.

Къртис не се помръдва, изглежда, въобще не ме е чул.

— Говори — казва той на Брент.

Брент го поглежда с терзание в очите. Гласът му трепери, ръцете също.

— Сутринта на състезанието се появих в стаята на Мила. И ги намерих двете заедно в леглото.

Къртис се обръща към мен шокиран.

О, боже. Това е най-лошият начин да го научи.

— Тръгнах по улицата като замаян — казва Брент, — и след няколко преки Саския ме настигна. Смееше се. Знаеш ли какво ми каза? — Поема си треперещ дъх. — За първи път тази зима Мила най-после беше задоволена.

— Не е вярно — казвам аз.

Абсолютно мога да си представя, че Саския го е казала. Беше се зарекла, че ще отмъсти на Брент заради унижението във вагонетката и това е била перфектната възможност. Успяла е до го разстрои и съм сигурна, че ѝ се е сторило изключително забавно. Да забие нокти, за да види колко може да го нарани.

Брент продължава със свити юмруци.

— Как мислиш, че се почувствах — да те зарежат заради момиче?

— Не съм — възразявам аз. Но сега не е моментът да задълбаваме в това. Проверявам коридора. Нищо. Затварям вратата, но не мога да я заключа. По дяволите.

— И не толкова, че ме заряза заради момиче — казва Брент, — но заради нея… След всичко, което ти причини. Не само на теб, на всички. Ти значеше толкова много за мен, вместо това избра най-лошия си враг. Как мислиш, че се почувствах? А тя злорадстваше за станалото. — Той оглежда ръцете си, сякаш не са негови. — В следващия момент я блъснах. — Гласът му секва. Напъхва ръка в устата си.

Изведнъж осъзнавам. Широките рамене на Брент, които сега са прегърбени. Не е от носенето на тухли.

За кратко чувам само приглушеното му дишане, докато се мъчи да се овладее.

— Не съм искал да я нараня. Исках. Но не и да я убия. Беше заледено. Кракът ѝ се подхлъзна, тя падна назад и си удари главата в паветата. — Пак натиква ръката си в устата и силно захапва. Затваря очи.

Започва да ми се повдига. Но в същото време разбирам защо я е блъснал. Имало е моменти, когато и аз съм искала да я блъсна. Тя сякаш събуждаше физическа агресия у всеки от нас.

Брент отваря очи. Взира се в Къртис.

— Кажи нещо.

Но Къртис просто седи и не мърда, сякаш не разбира.

Допирам ухо до вратата. Дали вече не идва насам?

Брент се клати напред-назад, гледайки Къртис с ужасени очи, докато едва изрича думите:

— Тя не помръдваше. Изпаднах в паника. Беше едва осем, лифтовете отваряха чак след половин час. На улицата нямаше никого. Телефонът ми не беше у мен, но бяхме точно пред техния апартамент с Хедър, затова я завлякох вътре. Дишаше. Мисля. Казах на Хедър да извика линейка. — Гласът му пак секва. Къртис обръща поглед към мен. — Хедър каза, че ще ме затворят.

Къртис стиска юмруци, впил поглед в Брент.

— Ние… започнахме да се караме — Брент преглъща. — Хедър не беше мигнала от скандала предишната нощ, а Дейл беше още в болницата. Разгорещих се. Излязох от стаята да си охладя мозъка и когато влязох, Хедър се беше надвесила над нея. — Гласът му пак се пречупва. — Притискаше възглавница върху лицето ѝ.

Опирам се на стената. Значи двамата са го направили. Хедър и Брент.

— Грабнах възглавницата. Изкрещях ѝ какво си мисли, че прави. Хедър каза: Тя е чудовище! Виж какво направи с всички нас! — Брент гледа втренчено напред, сякаш отново преживява ужаса на това, което е видял. После продължава с треперещ глас. — И да не е била преди това, сега вече беше мъртва.

Той навежда глава.

— Трябваше да се освободим от нея. Единственото, което ми дойде наум, е да я качим на ледника и да намерим някоя пукнатина. Нали помниш огромния ѝ сак за сноуборд?

Чувам, как Къртис рязко си поема дъх.

Нейният син „Соломон“ с колелца. Виждам го ясно пред очите си. Когато ѝ трябваха няколко борда, Саския се качваше горе с него. Хората често идваха със сакове за сноуборд, особено когато имаше състезание. Добре е да имаш запасен борд, в случай че повредиш основния. Оставяхме си багажа разхвърлян наоколо и никога нищо не ни изчезна.

— Напъхахме я в него — казва Брент.

Задавен звук изскача от гърлото на Къртис. Свива се надве, обхванал глава с ръце.

Думите се изливат от устата на Брент, сякаш бърза да разкаже всичко, преди напълно да се срути:

— В кабинката имаше един скиор. Казах на Хедър да млъкне, привиждаха ѝ се разни работи. Стигнахме до ледника. Там нямаше почти никого, всички бяха на пайпа за състезанието, така че завлякохме сака на едно тихо място. Исках да го отворя, да видя дали е още жива, но преди да успея, ти притича през пистата. Търсеше я, Къртис.

Къртис стене и стиска главата си. Пръстите му така здраво дърпат косата, че се чудя как не изтръгва цели кичури. Беше споменал, че е видял сака ѝ. Вероятно си мисли колко близо е бил до това да я открие.

Как може да е имал шанс дори да я спаси.

— Не искахме да видиш сака, затова изтичахме да те пресрещнем — Брент се колебае, — беше доста бесен.

Дотук всичко съвпада с това, което ми каза Хедър. Значи може и да казва истината. Като я намеря, ще я убия. Дали Къртис наистина го е казал?

— Хедър изпадна в паника — казва Брент, — и ти каза, че Саския е влязла в сградата преди минута, така че влязохме вътре с теб, да се правим, че ти помагаме да я търсиш. Оставихме сака само за десет минути, кълна се, но като се върнахме, беше изчезнал.

Брент се сгърчва, сякаш душата се е изпарила от тялото му.

Сърцето ми пулсира в гърлото. Саския мъртва ли е, или не? Може да е била още жива, но в безсъзнание, когато са я качили на лифта. После, докато са пътували към върха, постепенно да се е свестила. Представям си я как отваря ципа и изпълзява от сака. И е изчезнала нанякъде… къде?

— Аз бях — думите на Къртис са сподавени.

— Какво? — казвам аз.

— Аз го направих. Аз я убих.

Гледам го в пълен шок. Отчаяно искам да не е истина.

Къртис сваля ръката от лицето си.

— Онази нощ в бара. Какъв провал. Тя унищожи всичко. С Дейл ни изключиха от състезанието, той си счупи ръката, Одет беше разстроена. И ти, Мила. Беше готова да си счупиш врата, само и само да я биеш. Дойде ми твърде много. Исках да я нараня, както тя нарани всички нас.

Вглеждам се в него и се опитвам да примиря образа на мъжа, с когото бях снощи в леглото, с този, който, изглежда, е…

— Но как… — Думата засяда в гърлото ми.

— Първо отидох на пайпа, видях, че още не се е записала, и реших, че ще я настигна на края на въжената железница. Исках да я накарам да разбере какво е направила. Като стигнах там, забелязах големия ѝ сак в една от предните кабинките, тръгнах да я догонвам на ледника и видях там Хедър и Брент. Разделихме се, за да претърсим сградата, излязох на терасата и забелязах сака ѝ на снега. Тръгнах натам, но нея я нямаше. Сакът беше точно до една пукнатина. — Очите му срещат моите. — Исках да ѝ отмъстя. Сетих се какво направи с твоя борд… — Той стиска здраво клепачи. — И го бутнах.

По дяволите.

— Ако знаех, че е вътре… — Гласът на Къртис се пречупва. Седи неподвижен, умълчан, сякаш е парализиран от това, което е извършил.

Стрелкам Брент с поглед.

— Тя вече е била мъртва.

Брент схваща намека.

— Да, мъртва беше, брато. Определено. Не помръдваше. Хедър беше хистерична.

Но усещам съмнението в гласовете ни. Къртис седи забил кокалчетата на пръстите в очните си ями. Няма никога да си прости.

Но ако Саския е потънала в онази пукнатина, кой ни причинява всичко това? Може някак да е изскочила от сака, да се е скрила наблизо и да е видяла как Къртис рита празния сак. И да е изчезнала, мечтаейки за отмъщение…

Вратата ме блъсва в гърба и ме хвърля върху Къртис. Изгаряща болка прострелва коляното ми. Поглеждам през рамо и кръвта ми застива.

На вратата стои момиче с платиненоруса коса.

62

В настоящето

Това е тя. Изскочила от гроба, готова за отмъщение.

Поемам си дъх, докато мозъкът ми се опитва да възприеме образа пред очите ми. Лицето. Чертите.

Не е Саския.

Това е Одет.

И е въоръжена с някаква пушка, която е насочила към нас. Осъзнавам, че вероятно е насочвала пушката и към Хедър, и това, което видях на екрана, не е била протегнатата ѝ ръката.

— Не мърдайте! — Гласът ѝ е студен, очите също.

Боже, изкара ми акъла с тази коса. Тогава беше светлокафява, а сега е руса. Платиненоруса, точно като на Саския, само дето не ѝ отива на жълтеникавата кожа. Просто изглежда странно.

— Но… контузията ти — изричам плахо. — Казаха, че никога няма да можеш да ходиш.

Поглеждам към Брент и Къртис да видя дали и те са толкова изненадани.

— Докторите често грешат — казва Брент, — дават най-лошия изход. Гръбначните травми са странни…

Пушката се завърта към него и го прекъсва.

— Една година в болнично легло, докато започна да движа ръцете — пръски хвърчат от устата ѝ, — две години с шини на краката, още пет години рехабилитация. Не виждам нищо странно.

Брент се отдръпва в ъгъла. Ние с Къртис сме още на пода.

Изведнъж пак се усъмнявам в Къртис.

— Нали Къртис те е видял на фейстайм — казвам аз. — Не каза, че си се възстановила.

— Какво е видял? Бинтове. Вратна шина. Количка. Проста работа.

Също като Брент и аз извръщам очи от пушката, но Къртис не помръдва. Душата му е потънала в мрак.

Одет е облечена с бяло камуфлажно яке и грейка в същия цвят. Дали ни е наблюдавала на ледника преди това? С тези дрехи никога нямаше да я забележим.

— Но как подготви всичко това? — питам аз.

Тя махва с ръка:

— Не беше сложно, двамата ми братя работят на лифтовете. Биха направили всичко за мен. Само ние тримата знаем, че сте тук.

Лифтаджията в началото на въжената железница. Затова ми изглеждаше познат. Бях видяла братята ѝ в болницата само за малко. Другият ѝ брат сигурно е бил на кабинката. Дори не го забелязах.

— Но защо? — питам аз.

— Вие я убихте! Предположих, че е един от вас. Не допусках, че сте и тримата. — Одет кима към ледника. — После той я открадна.

Придържа пушката насочена към нас, пъхва ръка в джоба си и вади телефон.

— Чух всичко. Всичко е записано.

Тя натиска копчето и чуваме гласа на Брент.

Не съм искал да я нараня. Исках. Но не и да я убия.

Натиска пак копчето и записът спира.

— Всяка стая се подслушва. Има звукови детектори, които започват да записват, щом чуят шум.

Сложила си е парфюма на Саския и нейната очна линия, сякаш за да се преобрази в мъртвата си приятелка, което е доста зловещо. Дори в погледа ѝ има нещо, което прилича на Саския. Или просто виждам омразата?

— През цялото време в болницата упреквах себе си. Защо Саския ще се качи на ледника преди състезанието? Мислех, че е заради мен. Ядосах я с гневните си думи в бара, затова се е качила горе, поела е глупав риск. Беше крехка. Може и да не сте го забелязали, но аз го знаех.

Небрежният начин, по който върти пушката, ме държи прикована на място. Щом мръдне, застивам от страх, че ще скочи. Но тя не скача. Дори не се приближава до нас — не иска да рискува. Може да се нахвърлим върху нея и да изтръгнем пушката от ръцете ѝ.

— Най-после излязох от болницата. Първото нещо, което открих вкъщи на масата, беше картата на Саския за лифта. Сигурно я е оставила, преди да отидем в бара. Без картата не е могла да се качи в планината. На Лю Роше са много стриктни в това отношение. И след като не е била в планината, как е възможно просто да изчезне? Не е нормално. Казах си: някой я е убил.

Стискам пръстите на Къртис, но той не реагира.

Сякаш се е превърнал в камък. Движението на гърдите му, докато диша, е единственият признак, че е жив.

— Занесох картата в полицията — гласът на Одет се извисява. — Казаха, че не доказва каквото и да било. Бях толкова бясна. Запитах се кой би искал да я нарани? Направих списък.

В ъгъла Брент пристъпва от крак на крак, но застива, когато тя завърта пушката към него.

— Реших, че някой от вас го е извършил — просъсква тя, — но какво можех да направя? Нямам доказателства. Затова вложих целия си гняв в рехабилитацията. Братята ми зарязаха ските, за да живеят с мен, защото имах нужда от помощ. Не е лесно да се намери работа в тази долина, единствената възможност беше да се хванат на лифтовете. И така животът ми продължи.

Пушката се завърта към Къртис.

— Докато не се обади ти. През ноември тук има само няколко души и ти разговаря с брат ми Ромен, защото директорът беше заминал нанякъде. Брат ми веднага ми се обади. Бях видяла новините онази сутрин. Саския беше официално обявена за мъртва, а ти искаше да го отпразнувате! — Погледът в очите ѝ издава чиста злоба.

Къртис примигва:

— Не. Аз… — но гласът му секва.

— Не беше редно — казва Одет, — затова измислих план.

— Кутията на Пандора? — казвам аз.

Пушката се люшва към мен.

— Исках да… как да го кажа? Да раздрусам дървото. Да ви провокирам. Да ви накарам да мислите за нея, докато някой не се пропука и не си признае какво е извършил. Откраднах ви телефоните, сложих коса под възглавницата, напръсках с парфюм. Оставих послания по огледалата и прозорците. Но се оказа по-трудно, отколкото очаквах. Трябваше да импровизирам.

— С електричеството и музиката — казвам аз, — и вратата на банята, която се отваря само отвън.

Тя кимва.

— И халоса Брент — казвам аз.

— Бутнах го — поправя ме тя. — Бях зад него на стълбите и изпуснах ключовете. Помислих, че ме е чул. Трябваше да се измъкна, без да ме види.

— А капанът в снега?

За първи път изглежда смутена.

— Исках да съм сигурна, че няма да си тръгнете, преди да науча истината.

— Но в тази пукнатина можеше да падне всеки от нас.

Тя отново звучи предизвикателно:

— Както се видя, било е без значение, защото никой от вас не е невинен.

— Дейл случайно ли падна в капана? — питам аз, без да съм сигурна, че искам да знам.

Одет се колебае.

— Извиках го да дойде при мен. Изненада се, като ме видя. Но му казах, че Хедър е паднала там и той отиде да провери. — Очите ѝ святкат. — Обичах Саския, а той ми я открадна. Хедър също. Насочих пушката към нея, защото исках да ми каже в очите, че е изхарчила парите на Саския. Тя обаче ми каза много повече. За онази сутрин. За възглавницата. — През лицето ѝ преминава болка, преди да се върне гневът. — Обещах си, че ще причиня болка на всеки, който я е наранил. Дейл и Хедър я нараниха. — Тя спира за миг. Оглежда ни един по един, да провери дали внимаваме какво казва. — Жулиен я нарани.

Стомахът ми се свива.

— Автомобилната катастрофа? Ти ли беше?

Намек за усмивка, която изчезва също толкова бързо.

Поглеждам към Къртис, но той, изглежда, почти не следи какво става.

Пушката се люшва отново към мен.

— А ти, Мила. Беше ми любимка. Имах угризения, че те въвличам в това. Бях почти сигурна, че не си я убила. Липсваше ми през тези години.

Сещам се за написаното на прозореца на стаята ми и сега го разбирам.

Одет присвива очи.

— Сбъркала съм. Не си наранила нея, но нарани мен.

— Знам — казвам аз. — Много съжалявам. Заради криплъра…

— Какво?

— Заради него падна. Опита се да го направиш, защото те излъгах, че ще го правя…

Тя се мръщи:

— Не правех криплър, а хакон. И винаги е бил част от програмата ми.

— Оо. Но аз те разсеях точно преди спускането.

Тя ме гледа, сякаш не разбира за какво говоря.

— Не те виня за Британското. Виня те за Саския. Тя беше моя. И ти го знаеше. Ти… — търси точната дума, — омърси това, което имахме с нея.

Опитвам се да го осмисля. През всичките тези години мислех, че аз съм причинила падането ѝ. И сега не мога да омаловажа ролята си в трагичната верига на събитията. Ако не бях спала със Саския, Брент нямаше да я бутне, тя щеше да се яви на състезанието и Одет нямаше да си обърка трика.

Изражението на Одет се втвърдява.

— Мислех, че Саския е спала с Дейл. Хедър го каза в бара. Затова и тя преспала с Брент.

Виждам пред очите си лицето на Одет, когато изтича от бара онази нощ. Значи тази тайна се отнася за Дейл. Мислено проверявам останалите тайни. Който ги е писал, е знаел, че аз и Хедър сме спали с Брент. Отговорите на последните две — Знам, къде е Саския и Аз убих Саския — просто е трябвало да бъдат довършени.

Направила е предположение също като мен, че който и да го е извършил, едва ли е действал сам.

— Но съм сбъркала — Одет сочи с пушката към мен. — Саския не е спала с Дейл. Спала е с теб. Ние с теб бяхме приятелки. Как си могла да го направиш?

Гневът ѝ сякаш се разпалва. По дяволите. Защото го е разбрала току-що, докато е подслушвала изповедта на Брент.

Що за пушка е това? Нищо не разбирам от огнестрелни оръжия. Може би е въздушна пушка? За отстрелване на животни?

Тя забелязва погледа ми.

— Напоследък тренирам биатлон. Знаеш ли какво е това? Ски бягане и стрелба. Трябва да ударим пет мишени с диаметър от 40 мм от петдесет метра разстояние — на лицето ѝ пак се промъква усмивка, — от две години тренирам тайно с братята си. Превърна се в цел, в моя raison d’etre.

Разбирам желанието ѝ да пази всичко в тайна. Знаела е, че след ужасната злополука френската преса няма да я остави на мира, че това ще потъпче личното ѝ достойнство. Не е искала светът да гледа как страда. И аз бих постъпила така.

— Гръбнакът ми не може да издържи по-голямо натоварване. А и вече съм много стара за сноуборд. Но жените биатлонистки стигат до върха на възможностите си на трийсет и две.

А тя е на трийсет и две, защото е по-малка от мен с една година.

Усмивката ѝ се разширява:

— Много съм точна. Надявам се да вляза във френския олимпийски отбор.

Взирам се в нея. Възстановяването ѝ след такава травма наистина е невероятно, но аз добре си спомням амбицията и всеотдайността ѝ като професионална сноубордистка. Ако някой може да го постигне, това е тя.

— И сега какво? — пита Брент от ъгъла на стаята с равен глас.

Одет изучава лицата ни, сякаш и тя мисли за същото. Накрая, изглежда, взима решение. И по начина, по който свива устни, решението явно ѝ се струва отблъскващо. Сочи към вратата:

— Вън!

Никой от нас не помръдва. Тя насочва пушката към коляното ми. Здравото коляно. И само мисълта, че ще го загубя, ме кара да се надигна. Ако го загубя, ще съм залостена тук завинаги.

Къртис седи, без да реагира, почти като в ступор. Брент го обгръща с ръце и го изправя. Одет отстъпва в коридора и се отдалечава още малко, докато ние се изнизваме един по един. Забелязвам, че леко провлачва единия крак — левия — единствения белег за контузията ѝ.

Тя сочи към главния изход:

— Вървете.

Поглеждам към Къртис и Брент. Дали да не се опитаме да я нападнем? Но е достатъчен само един точен изстрел, а докато стигнем до нея, може да изстреля няколко патрона. Щом е биатлонистка, сигурно е тренирала как да запази самообладание под напрежение. Рискът е твърде голям.

Брент върви пръв.

— Накъде ни води? — прошепвам аз.

— Без приказки! — сопва се Одет.

През стъклото навън всичко е бяло. Опитвам се да уловя погледа на Къртис, но той е напълно изключил, вероятно още премисля какво е направил на Саския, и не искам да го гръмнат заради мен. Във всеки случай навън имаме по-голям шанс да избягаме от нея, отколкото вътре.

— Сваляйте якетата — казва Одет.

Хитър ход. Колкото ни е по-студено, толкова по-вероятно е, че ще се подчиняваме. Измъквам ръцете си от ръкавите на якето и го оставям да падне на земята, надявайки се, че няма да ме накара да сваля ръкавиците и очилата.

Брент се навежда да вземе сноуборд обувките си.

— Не — казва Одет. — Вън.

Псувам наум — той е с протритите си кецове. Бута вратата и снежната вихрушка се втурва вътре. Слагам очилата и излизам след него. Вече вали много силно. Вятърът завихря снежинките, облакът е слязъл ниско над земята, ще бъде истинска виелица. Дори зъберите не се виждат. Само въжената бариера, затрупана наполовина от снежните навеи, показва, че са там.

Може да свърши работа. Ако не ни вижда, няма да може да ни застреля.

Чифт тесни, дълги ски и щеки са подпрени на външната стена. Одет посяга към тях, без да откъсва поглед от нас. Ние се скупчваме заедно, докато тя щраква обувките си в автоматите. Зъбите ми вече тракат от студ. Хвърлям поглед към Къртис и Брент. Да бягаме ли? Но накъде? И колко далече ще стигна с това коляно?

Къртис се е вторачил в снега. Искам да дойде на себе си. Стискам го за лакътя, но той не реагира. Също като мен и той е с очила и ръкавици.

Клетият Брент няма нищо. Издърпва качулката си още по-ниско над челото и пъха ръце в джобовете на джинсите си. Черният му суитшърт „Бъртън“ изпъква отдалеч на белия фон, същото важи и за лилавия анцуг на Къртис. С морскосиния ми екип и моето положение не е по-добро.

Одет сочи към ледника:

— Вървете.

Тръгваме в редичка по един, Брент е отпред, прикрива с ръка лицето си от снежните парцали, след него съм аз, Къртис е последен. Докато куцам напред, се оглеждам за други капани, макар че едва ли ще ги видя. Снегът е до колене, така че напредваме бавно. Болката ме пронизва на всяка крачка.

Поглеждам назад към Одет. Със ските на краката не е останала и следа от предишната ѝ вдървеност. Движенията ѝ са гладки и плавни, сякаш ските са естествено продължение на краката ѝ.

— Къде ни водиш? — извиквам аз.

Тя само се разсмива. Мисля, че знам отговора. Ако ни открият с куршуми в тялото, може да проследят пушката, но ако ни намерят в някоя пукнатина, ще изглежда като поредната трагична злополука.

Обгръщам гърдите си с ръце. Вятърът реже направо през суитшърта. Отново проверявам през рамо. Одет е на безопасна дистанция. Трябва да окажем съпротива, но видът на пушката ме парализира. Дори и да не иска да ни застреля, ще го направи, ако се наложи, и ако мерникът ѝ е толкова точен, колкото казва, няма нужда да е близо до нас.

Не мога да повярвам какво ми се случва. Всяка следваща крачка ме води по-близо до гроба. Защо не се съпротивлявам? Но какво мога да сторя? Имам избор да ме застреля в гърба, ако хукна да бягам, или да замръзна до смърт в онази пукнатина, ако не го направя… Казват, че когато замръзнеш достатъчно, спираш да усещаш студа. И пак ти става топло. Поне ще бъдем заедно.

Вятърът бучи в ушите ми. Сега не може да ни чува. Брент е точно пред мен. Хващам го за ръкава.

— Тя ни води към пукнатината — прошепвам аз.

За момент Брент изглежда умислен, после се усмихва тъжно и извиква през рамо:

— Мога да ти покажа къде е Саския.

Какви ги говори? Ледникът се придвижва с около сто метра на година — знам, защото проверих в интернет.

— За глупачка ли ме мислиш — крещи обратно Одет. — Минали са десет години. Пукнатината не е там.

Но усещам зрънце съмнение в гласа ѝ.

— Откъде знаеш? — вика Брент.

— Какво правиш? — шепна аз.

Той ме игнорира и сочи нагоре по склона.

— Там горе е.

— Млъкни! — изкрещява тя.

— Мястото на вечния ѝ покой — казва Брент. — Искаш ли да го видиш?

Одет спира, за да го обмисли.

— Добре. Покажи ми.

Сменяме посоката. Качваме се право нагоре, където вчера построихме скока.

Не разбирам какво е намислил Брент и това ужасно ме изнервя.

Той сграбчва ръката ми. Снишава глас:

— Ще се опитам да избягам. Ще я поведа нагоре, далече от вас. Аз ѝ трябвам. Аз започнах всичко това. Вие и двамата сте с обувки. Слезте до сградата и вземете бордовете.

— Не, Брент.

Той стиска пръстите ми.

— Бърз съм. Няма да ме види.

Само дето ще тича с кецове нагоре по ледника, пълен с пукнатини. И за да слезе обратно, ще трябва да мине покрай нея.

— Моля те, не го прави — казвам аз.

Но той гледа нагоре по склона, готов да хукне.

Мога да тичам след него. Но това значи да изоставя Къртис.

— Давам ти шанс, Мила, не го изпускай. — Брент измъква ръката си от моята.

И аз не го спирам.

63

В настоящето

Преструвам се, че се спъвам, и се хвърлям на снега. Стонът ми не е престорен. Клетото ми коляно. Мисля, че го травмирах още повече.

— Ставай — казва рязко Одет.

Виждам през рамо, че насочва пушката към мен.

Брент ми дава шанс, аз му връщам услугата. Давам му няколко ценни секунди да се измъкне.

Има нужда от тях.

— Веднага — крещи тя.

Ходът ми проработва. Не е забелязала, че Брент е потеглил. Представям си как тича през виелицата с големи крачки.

— Не мисля, че мога да стана — казвам аз.

— Ще прострелям коляното ти.

Хващам крака си с две ръце, мъча се да се изправя.

— Не мога да вървя повече. Боли. — Още няколко секунди, нищо повече не мога да му дам.

— Хей! — осъзнала е, че Брент го няма.

Спирам да дишам, докато тя взима решение. Дали първо да ни застреля и после да хукне след него.

— Не мърдай! — Тя пъха ръката си през каиша на пушката и я мята на гърба си. Брент ще излезе прав. Той ѝ трябва най-много, не иска да го изпусне. Или може да е по-просто. Знае, че няма да стигна далеч с това коляно и първо иска да се разправи с него. После ще се върне за мен и за Къртис.

Сграбчва дългите щеки и започва да се избутва нагоре по склона, ръцете и краката ѝ работят в синхрон. Бързото ѝ ускоряване ме ужасява. Вече изчезва в мъглата. Гади ми се. Брент няма никакъв шанс.

Мъча се да си запуша ушите, за да не чуя изстрела, който сигурно ще последва. Къртис гледа с празен поглед снежната вихрушка.

Чувам последните думи на Брент. Не го изпускай.

Стискам ръката на Къртис.

— Къртис, бягай.

Никакъв отговор. Разтърсвам го.

— Къртис. Имам нужда от теб.

Той бавно обръща глава. Виждам с какво усилие се изтръгва от състоянието си.

— Трябват ни бордовете — казвам аз.

— Можеш ли да се пързаляш? — пита Къртис.

— Ще трябва.

Той ме хваща за ръка и се забързваме надолу по склона. Стискам зъби, опитвам се да блокирам болката. Всеки момент ще чуем изстрела. Забързвам ход.

Тъмната сграда на Панорамата се очертава в мъглата.

— Чакай тук — казва Къртис, — аз ще ги взема.

Той се връща след няколко секунди с бордовете и якетата. Навличаме якетата, но няма смисъл да слагаме бордовете. Трябва да прекосим равното до началото на пистата. Къртис провира ръка през кръста ми, за да ме поддържа, и тичаме колкото можем през пухкавия половинметров сняг покрай зъберите.

Дробовете ми се напрягат за кислород.

— Пукнатината — изстенвам.

— Ще я заобиколим.

И ще се надяваме, че няма и други.

Още съм в очакване на пушечния изстрел.

— Не мисля, че иска да ни застреля.

— Защо не? — пита Къртис.

Снежинките влизат в устата ми всеки път щом я отворя.

— По-скоро иска да ни набута… в някоя пукнатина — с труд си поемам дъх, — за да изглежда като злополука.

— По-бързо — казва Къртис.

Вихрушката става сивкава. Почти ще припадна, но Къртис е поел половината от тежестта ми и продължава да тича, така че тичам и аз.

Не знам дали някога съм се напрягала толкова. Мисля, че почти сме прекосили равното.

Изстрелът отеква във въздуха. После още един. И още един. Стомахът ми се свива. Краката ми се подкосяват.

Ръката на Къртис обгръща по-здраво кръста ми.

— Не спирай.

От очите ми се търкалят сълзи и правят вадички в очилата. Не мога да променя чувствата си, Мила.

Наистина не е могъл. Досега. Току-що го доказа.

И мислех, че и ти не си безразлична към мен.

Защо ми трябваше толкова време да осъзная, че никак не ми е безразличен? Вече никога няма да го разбере, защото никога не му го показах. Съжалявам, Брент. Толкова съжалявам.

Трябва да прогоня тези мисли и да се боря да оцелея, но хълцам и се задушавам от силните ридания. През цялото време го наранявах. Ненавиждам се за това. Той не го заслужаваше. А аз не заслужавам него. Това, което е сторил на Саския, е било заради мен, и е прекарал следващите десет години, последните си десет години, измъчвайки се за стореното.

Одет може да не го е улучила. Или само да го е ранила.

Къртис сочи напред.

— Виж.

Виждам черната линия, която маркира пистата. Оттук е само надолу.

Връщам се в реалността. Одет може да се появи всеки момент. Ако е застреляла Брент, ние ще сме следващите. Нямаме шанс. Една биатлонистка не е нищо друго освен елитен ловец.

Само бавя Къртис. Ако беше сам, щеше да има шанс.

— Тръгвай — казвам аз, — слагай борда и тръгвай.

— Няма да те изоставя — казва той.

— Коляното много ме боли. Искам да се спуснеш и да повикаш помощ.

— Не.

Нямаме време да се разправяме.

— Нали помниш какво обеща — казвам отчаяно, — като кажа „скачай“, скачаш.

— Ти помниш ли какво ти казах? Че съм готов да те приема в живота си.

— Къртис! — Не бива повече да плача.

— А ти? Какво ще правиш?

— Ще се скрия. — Това вятърът ли е, или съскането на ски? Стискам тревожно пръстите на Къртис — Върви. Моля те!

Той ме поглежда и стиска пръстите ми.

— Ще доведа помощ.

Докато изчезва от погледа ми, се препъвам в нещо в снега. Брадвата за лед. Грабвам я и се оглеждам за място, където да се скрия. Има само един начин, а се надявах, че вече никога няма да ми се случи. Стискам брадвата, скачам в най-големия снежен насип и затрупвам краката и тялото си със сняг. Сега раменете и главата. Обхваща ме паника. Тежестта на снега ме притиска. Няма да мога да дишам.

Хайде. Можеш. Трябва да го направиш.

Боже господи, вече чувам ските. Тя е по-силна от мен, физически и психически, дори след като си счупи врата. Поемам въздух за последно, нагребвам сняг върху лицето си, после забивам ръцете под повърхността. Студен и мокър, снегът лежи върху бузите ми. Ужасяваща мисъл минава през ума ми. Снегът около мен може да се втвърди.

И да ме прикове тук завинаги.

Всеки инстинкт в тялото ми крещи да стана, но през пролука в снега виждам приближаването на Одет. Сърцето ми блъска. Не смея да дишам през носа, за да не поема сняг и да се задуша, затова всмуквам малки глътки въздух през устата.

Тя се оглежда. Нямах време хубаво да се зария. Всеки момент ще ме открие.

Някъде отдолу, от пистата долита остро изсвирване. Одет извиква и сваля пушката от гърба си. Защо му трябваше на Къртис? Гледам с ужас как се прицелва.

После сваля пушката и псува. Вихрушката. Не може да го види. Представям си как Къртис се спуска надолу по дългия, стръмен склон, докато стигне до равното. Вече е стигнал.

Одет изважда нещо от раницата си — тъмен предмет като тухла. Какво е това? Тя го човърка нещо и го хвърля надолу по склона.

Покрива ушите си и след няколко секунди се чува експлозия. Тишина. И после тътен. И грохот, който става все по-силен и по-силен, сякаш цялата планина се срутва около нас. Макар и в шок, разбирам какво е това. Не успя да го види, затова предизвика лавина.

И ако съдя по звука, целият склон току-що се свлече надолу.

64

В настоящето

Лавината прилича на бавно движеща се вълна от бетон. Мощта ѝ изтласква всичкия въздух от снега и щом спре, снегът напълно се втвърдява.

Червата ми се преобръщат, като си представям как безжизненото тяло на Къртис се подмята надолу по склона.

Не се паникьосвай. Ако трябва, ще плува в снега, само и само да остане близо до повърхността. Когато движението започне да се забавя, ще изкопае дупка за дишане около главата си.

Ако не е изгубил съзнание при свличането.

Той знае как да запази спокойствие и да съхрани въздуха. Сега вече нищо не може да направи, освен да чака помощ. Има предавател и аз имам предавател. Жертвите на лавина имат деветдесет процента шанс да оцелеят, ако ги открият до петнайсет минути.

След половин час шансовете намаляват до трийсет и пет процента.

Трябва да стигна до него. Но първо трябва да преодолея Одет.

Тя явно мисли, че и двамата сме някъде долу, защото продължава да гледа на другата страна и да се взира във вихрушката с вдигнати очила. Стискам брадвата и се измъквам от насипа. Всяка минута е важна.

Очилата ми се запотяват. Премествам ги на челото. Одет премята пушката на гръб и закопчава крака си в левия автомат. Ще се спусне надолу, за да се увери, че не сме избегнали свличането. Накуцвам към нея, надявайки се, че няма да ме чуе.

Каква ирония. Години наред се измъчвах без причина, че ужасно съм я наранила. А сега трябва да го направя наистина. Къде да се прицеля? Тялото ѝ е обвито с няколко слоя екипировка, краката са по-добрият вариант. Десният крак, който не влачи.

Прокрадвам се напред, пръстите ми стискат по-здраво дървената дръжка. Още не ме е усетила. Посягам с брадвата, но стомахът ми се свива. Не мисля, че мога да го направя. Тя щраква другия автомат.

Пред очите ми изплуват образи. Къртис, потрошен и затрупан под снега. Брент, някъде горе с куршуми в тялото. Дейл и Хедър, заедно в ледения процеп. С всичка сила забивам брадвата в десния ѝ крак, точно над коляното. С ужасен писък тя пада настрана. Сега сме квит.

— Къртис! — крещя аз.

Одет се гърчи в снега, стиснала крака си. Отново вдигам брадвата. Ските вече ѝ пречат. Посяга към автоматите, за да ги освободи. Замахвам към бедрото ѝ. За да стигна до Къртис, трябва да я обездвижа.

Тя се претъркулва, избягвайки удара, вече се е освободила от едната ска. Пак замахвам и я уцелвам точно над бедрото. Ако съдя по отвратителното хряскане, ударила съм кокала. Тя изкрещява.

И другата ѝ ска се е откачила. Тя посяга към раницата си. Пушката! Пускам брадвата и се хвърлям върху нея.

Докато се боричкаме, се изнизват ценни минути. Трябва да стигна до Къртис. Измъквам пушката от пръстите ѝ и се мъча да се изправя. Боже, тази пушка тежи.

Викам колкото мога: „КЪРТИС!“.

Викът отеква в долината. Ако е там, ще ме чуе. Наострям уши за отговор, но нищо не чувам. Погребан е.

Одет се изправя, бялата ѝ камуфлажна грейка е подгизнала от кръв, и се хвърля в близкия сняг. Брадвата!

Нямам време да насоча пушката, а и не знам как да стрелям — има ли предпазител? — затова я мятам настрана и скачам за брадвата. Прерязва ме болка в коляното. Ръцете на Одет се протягат към дървената дръжка, но аз я изритвам с всичка сила със здравия си крак. Брадвата полита във въздуха през мъглата.

Застиваме на място, пушката на една страна, брадвата на друга. Тя хуква за брадвата. В близка схватка брадвата е по-доброто оръжие, но няма да стигна до нея, затова се мятам и сграбчвам пушката. Тя още рови за брадвата, снегът около нея порозовява.

Насочвам пушката към нея.

— Стой!

Тя обръща глава. В боричкането е загубила очилата и шапката си и косата ѝ е покрита със сняг. Преди да мога да реагирам, тя се заклаща с празни ръце през виелицата, покрай зъберите, обратно съм сградата. Ако се измъкне, не мога да намеря Къртис. Сигурно вътре е складирала и други оръжия — най-малкото липсващите ножове, а може би и още пушки — така че хуквам след нея.

Не е трудно да я следвам по кървавата линия в снега. Толкова много кръв, чудя се как може да тича, но многообещаващите олимпийки не се предават лесно. Болката в коляното ми достига до ново равнище. Все пак някога и аз бях олимпийска надежда, така че я потискам и куцам по-бързо.

Изникват очертанията на сградата. Одет вече е почти до вратата. Ще се докопа до оръжията и след секунди пак ще ме подгони.

— Стой или ще стрелям! — извиквам аз.

При пълната ми липса на опит шансът да я уцеля от това разстояние е минимален. Тя явно мисли същото, защото продължава да тича.

Как да я спра?

Отчаяна, изкрещявам:

— Никога не те е обичала! — Това е опасна тактика, може да я разяри още повече.

Одет замръзва на място.

— Тя ти изневери.

Обръща лице към мен.

— Ти си го започнала — отвръща тя студено.

— Бях омаяна от нея, точно като теб.

Одет не отговаря, но бавно се приближава към мен.

— Знаеш ли какво ми каза, след като прекарахме нощта? Че е било само тактически ход, да те разстрои преди Британското.

— Не ти вярвам.

— Че това бил единственият ѝ шанс да те победи.

— Лъжеш.

Смъквам ръкавицата си.

— На сутринта ми даде това — измъквам сребърната верижка с тюркоазени мъниста от джоба си.

По блясъка в очите ѝ виждам, че я разпознава. Одет пристъпва по-наблизо.

Аз отстъпвам леко, спомням си за пропастта някъде вляво.

— Горе ръцете!

Тя бавно повдига ръце. Държа пушката насочена към нея. Вече е на пет метра от мен, вторачва се в гривната.

— Не би го направила. Тя ме обичаше — но гласът ѝ трепери, сякаш усеща истина в думите ми.

— Ти я обичаше и още я обичаш. Знам. Но тя просто те използваше, така както използваше всички нас.

— Не е вярно — но гласът ѝ не звучи убедително.

— Направи всичко това заради нея, но тя не го заслужава.

— Млъкни — тя пристъпва още по-близо.

Отстъпвам и се напрягам да видя червеното въже, което маркира урвата.

— За другите е късно. Поне ми дай шанс да спася Къртис.

Тя се оглежда наоколо, сякаш премисля възможностите си. Притискам пръст към спусъка. Не разбирам, какво става в главата ѝ. Няма накъде да бяга. Но дали няма да се опита да ме отнесе със себе си?

Мога да я застрелям в крака. Ще я обездвижи достатъчно, за да потърся Къртис. Но не съм сигурна в мерника си, нито пък искам да я убивам. Бих могла…

Тя отново поглежда встрани. Твърде късно осъзнавам какво е намислила.

Прави крачка към ръба. После още една. Ще скочи!

— Не! — изкрещявам. Много е високо.

Но тя стъпва на ръба. И скача.

Мъглата я обгръща и тя изчезва.

Предпазливо се доближавам до ръба на урвата и надничам надолу. Не виждам дъното, но със сигурност няма как да оцелее след падането.

Изтръпнала от шока, куцам обратно към въжето на пистата. Сега не мога да мисля за това. Къртис вече десет минути е под леда, а още не съм започнала да го търся. Ами ако е късно?

Докато стигна до маркера, коляното ми е на път да сдаде, така че оставям пушката и се пускам надолу по грейка. Цялата писта е покрита с ледени късове. Свалям ръкавиците и бъркам под суитшърта. Ръцете ми треперят толкова силно, че едва успявам да измъкна предавателя. Дано да се справя. Щраквам ключа. Настройка: Издирване.

Държа предавателя пред себе си. Хайде. Открий го.

Няма сигнал. Може би лавината го е пропуснала. Може да се е измъкнал и да се е спасил. Но съм гледала документални филми за лавини. Мощта и ускорението са огромни. Много по-вероятно е Къртис да е закопан някъде тук, извън обхват.

Заклащам се надолу по пистата. Къде е? Загубих Брент. Не мога да загубя и Къртис. Минутите тиктакат в главата ми. Сигурно е минал половин час. Прогонвам от главата си образа му, замръзнал и вкочанен.

На екрана се появява святкаща стрелка, заедно с номер — 45 — и сърцето ми засиява. Къртис е някъде там, на четиридесет и пет метра разстояние.

Мъглата тук е по-гъста. Куцукам през снега и се препъвам през ледените късове, бързайки да стигна до него. Цифрите започват да намаляват. 39. 25. Отнема прекалено много време. Най-после целият екран светва. Открих го.

Падам на колене и започвам да греба снега с голи ръце, но той не помръдва. Едва се изправям и започвам да ритам със здравия крак. Безполезно. Снегът се е втвърдил.

Къртис е точно под краката ми.

Но не мога да стигна до него.

Епилог

Девет месеца по-късно

Отново е същото време на годината.

Времето, когато ледниците връщат тела.

След последната топла вълна ледът се топи по-бързо от обикновено, затова предричат по-висока реколта от обичайната.

Започнах да проверявам онлайн по няколко пъти на ден.

Сега, разбира се, вече очаквам появата на две конкретни тела.

Но точно като чайника, който никога не завира, докато го гледаш, ледникът не връща тела, когато го наблюдаваш. Или поне не тези, които искам. Този месец вече изплуваха трима катерачи, все още вързани на общото въже, и мъж и жена, които вероятно са австрийската двойка, изчезнала през 1999-а.

Стискам палци и местя курсора надолу по екрана. Нищо. Няма нови тела. Това чакане ме убива.

— Мила!

Гласът на Къртис. От спалнята.

— Една минута. — Изтривам Search History. Не е нужно Къртис да знае какво търся в интернет. Няма нищо романтично в това, че гаджето ти проверява за тялото на сестра ти, за да се увери, че наистина е мъртва.

Не знам дали Къртис проверява. Предполагам, че веднага ще съобщят на семейството, ако се появи. Затварям лаптопа и отивам в спалнята.

Къртис лежи на леглото с ръце под главата, чаршафът е увит около кръста му. Слънчевата светлина, която струи през прозореца, огрява голите му гърди. Още е седем часът, но вече е топло. Ветрец раздухва косата ми и донася аромата на окосена трева и звънците на кравите в далечината. Обичам Швейцария през август.

— Ела тук — казва Къртис.

Оставам на вратата.

— Това заповед ли е?

По лицето му се разлива лека усмивка.

— Да, заповед е.

— Ами ако не искам?

— Ще трябва да те накарам.

Приближавам се до леглото, с намерение да остана на разстояние, но той сграбчва китката ми с дългата си ръка, отмята чаршафа с другата и ме мята върху себе си. Мускулестите му гърди омекотяват сблъсъка. Силните му ръце ме обхващат през кръста и затягат прегръдката. Усещам под себе си тялото му, топло и твърдо.

Ако не беше толкова здрав физически, сега нямаше да е тук. Тази сила му позволи да издържи дългите минути под леда, докато се изкатеря по склона, намеря окървавената брадва и разбия леда над него.

Когато го измъкнах, вече беше спрял да диша. Направих му изкуствено дишане — имах късмет, че във фитнеса бях карала курсове за първа помощ — и той пак започна да диша, но беше опасно охладен и по време на свличането беше извадил рамото си.

Коляното ми почти беше сдало, но по някакъв начин успяхме да извървим петнайсетте километра по ски пътя до курорта. Отне ни шест часа. Веднага ни закараха в болницата. Полицията ни разпита и арестуваха братята на Одет, без особена полза. Отрекоха всичко, казаха, че въобще не са знаели за вендетата на сестра си, накрая ги пуснаха и само ги уволниха.

На следващата сутрин ме изписаха с бинтовано коляно и ми казаха, че щом се прибера, трябва да го оперирам. Оставих Къртис в болницата, с хората от Планинската служба се качихме на ледника и гледах как измъкват телата на Дейл и Хедър от пукнатината.

Когато се върнахме при Панорамата, спасителите от втория екип се спуснаха към нас, влачейки шейна помежду си. До този момент се надявах, че Брент е оцелял, че куршумът не го е уцелил или само го е ранил. Че е успял да се добере до сградата и да се приюти през нощта. Но когато шейната се приближи, го видях. Неподвижен и тих. Всички надежди умряха.

Колкото до Одет, бурята беше натрупала половин метър пресен сняг.

Което може би обяснява защо не успяха да намерят тялото ѝ.

Час по-късно с Къртис вървим към въжената железница, хванати за ръце.

След като си тръгнахме от Лю Роше, той ме помоли да се преместя при него в Лондон, за да сме заедно по време на моята операция и рехабилитация, но аз не бях сигурна. С мен не се живее лесно, както всъщност с всеки провалил се спортист, а след контузията и операцията щеше да бъде десетократно по-трудно и усещах, че той ще се измъчва не по-малко от мен. Накрая реших, че ако не можем да се справим с това…

Справихме се. След това той ме покани да тренирам тийнейджърите в неговите школи за фристайл.

Къртис ме прегръща през рамото, сякаш да ме предпази, когато вагонетката се заклаща нагоре. Полупразна е, сега е много по-спокойно, отколкото през зимата — няколко професионални скиори, сноубордисти и местни хора. Оглеждам лицата да видя дали някои от нашите младежи са тук, но е още много рано, а те снощи до късно се забавляваха. Сноубордът отново ме е завладял и може пак да опитам бекфлип.

Плъзгаме се плавно над боровете, дървените бараки и неподвижните седалкови лифтове. Реката е като бурен поток от мътен, сивкавосин разтопен сняг. Мисля за една друга, замръзнала река, която тече толкова бавно, че движението ѝ остава незабележимо за очите. И за телата, които може да изплуват или да не изплуват от нея.

Недей. Не мисли за това.

Скоро се изкачваме над линията на дърветата. Ярки лилави цветя са осеяли алпийската тундра под нас.

— Харесва ми тук — казвам аз.

— И на мен — отговаря Къртис, — тук се пускахме със сестра ми.

Насилвам се да се усмихна. Тези дни той почти не я споменава и аз не знам дали често мисли за нея, или не.

Втората вагонетка ни качва до лятната ски зона на ледника. Докато стигнем до горе, температурата вече е паднала с цели двайсет градуса. На излизане поглеждам мимоходом към операторската будка и две ужасно познати сини очи ме поглеждат оттам.

Кожата ми настръхва.

Това е само отражението на Къртис в стъклото.

Глупаво е. Трябва вече да съм свикнала, защото я виждам поне по веднъж на ден, когато се качваме тук. Това е цената, която плащам за гузната си съвест.

Къртис не каза на майка си това, което научи за последните часове на Саския. Как би могъл? Но след дълги обсъждания ѝ даде картата за лифта, намерена (както той ѝ обясни) от местен човек, който обикалял наскоро в планината, като доказателство, че е тренирала горе в деня на изчезването си. Че смъртта ѝ, макар и преждевременна, е била злополука, но поне е правела това, което обича.

Картата за лифта, сложена в рамка, сега виси на стената в дома на родителите му сред галерия от нейни снимки. Една дузина сини очи ни наблюдават всеки път, когато отидем у тях на вечеря.

Докато прекосяваме леда към сноу парка, Къртис хваща ръката ми. Клати глава за състоянието на снежната покривка:

— Ако още малко се разтопи, няма да остане нищо.

Заради глобалното затопляне тази година всички ледници в Алпите рекордно са се оттеглили.

Тренировките започват чак в 10 часа, но две от момичетата вече са в сноу парка, загряват.

— Тези двете са много надъхани — казва Къртис.

Усмихвам се.

— Знам.

Треньорската работа внесе нов смисъл в живота ми. Може би ще мога да помогна на другите да постигнат това, което аз не успях. И тези две момичета — моите момичета — са много добри. Млади са и са силни, и имат убийствен инстинкт, и повече от всичко останало — воля за победа.

Докато ги гледам, ме залива вълна от носталгия. Състезателните ми дни са в миналото, но техните едва сега започват.

Джоди качва крака си на бариерното въже, за да разтегне надколенните връзки. А Сузет… Какво точно прави Сузет? Клекнала е върху борда си и втрива нещо в основата му. Има нещо потайно в начина, по който го прави. Улавя погледа ми и пъхва нещото в джоба си. Сигурна съм, че не е вакса за сняг.

Когато подпира борда си до другия и отива при Джоди на въжето, осъзнавам още нещо.

Това не беше нейният сноуборд.

След края на тренировката казвам на Къртис:

— Предположих, че е вакса за сърф. Слава богу, не се отрази особено на борда на Джоди, но все пак дискретно ѝ го споменах.

— Какво ти отговори? — пита Къртис.

— Изчерви се и каза, че вчера облепила ръбовете на борда на Сузет с безцветна лепенка.

Той се смее.

— Да ти напомнят за някого?

— Не бях сигурна дали трябва да се намеся, или да ги оставя да се оправят сами.

— Не питай мен — Къртис става сериозен. — Понякога се чудя дали не сбърках с теб и Саския. На няколко пъти ти попречих да ѝ отвърнеш. Може би не биваше да го правя.

— Никой не знае — казвам безгрижно, — не можем да променим миналото.

— Тогава коя от двете е Саския и коя си ти?

— Още не съм решила. Може би едната не е по-добра от другата.

И ти си същата като нея. Още помня деня, когато ми го каза. Даже не осъзнава колко е бил прав.

През всичките тези години пазех тайната. Когато ледовете най-после върнат телата, дали ще направят аутопсия? Знам, че не биваше да го правя, но исках само да я изтощя. Да попреча на представянето ѝ, така както тя попречи на моето на Лю Роше Оупън.

След всичките тези години дали ще успеят да открият приспивателните, които счуках в кафето ѝ онази сутрин?

Таблетките бяха с рецепта и рецептата беше на мое име. Опитвам се да си внуша, че след всичко, което ѝ се беше случило в онзи ден, таблетките не са имали чак такова голямо значение. Но бяха дяволски силни, а аз ѝ сложих четири. Ако не бях я дрогирала, може би щеше да отвърне на Хедър. Или по-бързо да дойде в съзнание. Докато са я качвали на Ледника, на Хедър ѝ се е сторило, че сакът мърда. Може да не е била мъртва, а просто замаяна от хапчетата? Или… Спри. Не мога да променя миналото.

Къртис гледа към острите като нож зъбери над нас. Примигвам на слънцето и виждам две фигури там горе. От гърлото ми се изтръгва звук на изумление.

— Какво има? — пита Къртис.

Примигвам. Не са те. Това е просто очертанието на скалите. Две източени скали, които всъщност никак не приличат на човешки фигури. Той ме придърпва към себе си. Сгушена в прегръдката му, гледам от Алпите към Франция и отново мисля за ледената река. Чудя се дали някъде в огледалните ѝ дълбини Саския и Одет са се намерили. Надявам се, че да.

В съзнанието ми изплува и друга мисъл. Опитвам се да я потисна, както правя винаги, когато се появи, но тя сякаш не може да бъде потисната.

Победих.

Благодарности

На татко. Ти никога няма да прочетеш тази книга, но си я вдъхновил по безброй начини. И на мама, най-силната жена, която познавам. Вие ми подарихте детство сред планините. Благодаря ви за всичко.

На невероятната ми агентка Кейт Бюрк, за твоите фантастични редакторски съвети и корекции и за професионалната ти експертиза, включително и за организирането на търг между десет издателства. Щастлива съм, че те имам за свой агент. На Жулиен Фрийдман за неговия ентусиазъм и експертиза в продажбата на телевизионните права. На Джеймс Пъси и Хана Мюрел от отдела за международни права за продажбата на „Тръпка“ в толкова много страни и на целия екип в „Блейк Фрийдман“.

На моите изключителни редактори Дженифър Дойл в „Хедлайн“, Великобритания, и Марго Липшулц в „Пенгуин Пътнам“, САЩ, за вярата ви в този проект, за брилянтната редакторска помощ, за педантичното внимание към детайлите и за истинското удоволствие да работя с вас. Безкрайно съм ви благодарна, че вложихте толкова много време и усилия в тази книга. Огромни благодарности и на останалия екип в „Хедлайн“ и „Пътнам“, както и на „Хачет“, Австралия.

На Сю Кънингам, първата читателка на този и на всички мои проекти, и непресъхващ извор на прекрасни идеи. И на Гейл Ричардс — гуру на граматиката, кралица на синтаксиса. Всички те са забележителни писатели и източник на безценни съвети и морална подкрепа.

На авторката на трилъри Анджела Кларк, която толкова щедро отдели от времето си, за да бъде мой ментор в предишния ми проект с проницателните си напътствия. На авторката на трилъри Ан Гослин, за твоите мъдри думи и щедра подкрепа. На другите ми приятели писатели: Джулия Андерсън, Пол Франсис, Даниел Хасти, Джоди Мертън, Линда Мидълтън, както и на всички писатели, с които се запознах по време на онлайн курсовете по художествено писане на „Къртис Браун“, включително Шанън Коуан, Джъстин Подър, Стюарт Блейк, Ейдриън Хигинс, Уиз Уортън, Мерлин Уорд и Джени Фан Рей. Вие ме учехте, насърчавахте и вдъхновявахте. Благодаря ви.

На моите момчета, Лукас и Даниел: обичам ви толкова много.

На всичките ми приятели, включително Анита Фелън, която беше като личен ангел хранител през тази година; на най-доброто ми другарче в сърфа Селин Рутгерс; на Аманда Таунсенд, за куража чак от Мелбърн; на Стийв Уайт, който правеше сложни издирвания онлайн за мен, и на вдъхновяващата във всяко отношение Тами Естен от сноуборд школата „Минт“. На чичо Фред — извинявай за многото ругатни.

На служителите в градската община и в библиотеката в Голд Коуст за наистина световната библиотечна система. Искам да подчертая, че във времената, когато общините в различни градове по света затварят библиотеките и орязват библиотечните бюджети, за майка на две деца с ниски доходи като мен, без достъп до библиотека тази книга нямаше да съществува.

Много благодарности и на Куинсландския писателския център в Брисбейн, на Писателските фестивали в Байрън Бей и на писателите и издателите, чиито семинари съм посещавала.

Мартин и Скот: вие сте важна част от моите зими. Мика, Дейв и Дейв, и всички други сноубордисти, с които съм се срещала и пързаляла: благодаря за спомените.

Ако някои от старите ми приятели сноубордисти си спомнят за мен от онези зими, нека да се свържем и да си организираме едно събиране (демоничен смях). Не, наистина, в онези години преди фейсбук много се местех и загубих връзка с толкова много хора. Много ще се радвам да ви чуя отново.

На сноубордистите, минали и сегашни, които издигнаха спорта до невероятното ниво, на което е сега. Възхищавам се на вашите умения, физическа и ментална сила и безумната дързост. Вие вдъхновявате. На сноубордистите по цял свят щастливи спускания и се пазете. Ценете тези спомени.

И на моите читатели, където и да сте. Много ви благодаря, че сте поели риск с една дебютираща авторка и сте избрали тази книга. Надявам се да ви хареса.

Бележки под линия

1

Платформа, която се използва за състезания със скейтборд, сноуборд, BMX, ски и ролери. — Б.р.

2

Игра на думи, означава вмирисана риба, но така се нарича и един от триковете в дисциплината Халфпайп в сноуборда. — Б.пр.

3

Спинът е с нарастване от 90°; сноубордистите използват съкращението за краткост и наричат различните фигури „трикове“. — Б.пр.

4

Преобръщане или салто. — Б.пр.

5

Четворно салто с пет пълни завъртания на 360°; трикът е известен още като куад корк или четворна корка. — Б.пр.

6

Бексайд риуайнд на 540°. — Б.пр.

7

В сноуборда наричат така височината на полета. — Б.пр.

8

Дисциплината се нарича Биг Еър, „въздух“ означава височината на скока. — Б.пр.

9

Тартифлет е традиционно френско ястие от Савойския регион. — Б.р.

10

Фигура в дисциплината Халфпайп, граб на опашката на борда. — Б.пр.

11

Фигура на халфпайп. — Б.пр.

12

Фигура на Халфпайп, задно обръщане. — Б.пр.

13

Двойно обръщане с три и половина винта и граб на дъската. — Б.пр.

14

Задочно. — Б.р.

15

Международна спортна организация по всички видове ски спортове освен биатлон. — Б.р.

16

Или обръщане на Хакон, излитане назад, последвано от обърнато завъртане на 720°. — Б.пр.

17

900°. — Б.пр.

18

Завъртане/спин с нарастване от 90 градуса. — Б.пр.

19

Серия, която започва със задно спускане по стената. — Б.пр.

20

Граб на опашката на борда. — Б.пр.

21

Британски шеф готвач. Той е първият шотландец със звезда „Мишлен“. Става известен с предаванията Master Chef, Hell’s Kitchen, „Кошмари в кухнята“. — Б.р.

22

Устройство, произвеждащо бързо повтарящи се светлинни сигнали. — Б.р.

Content

Али Рейнълдс
Тръпка

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

Епилог

Благодарности

Бележки под линия