Майкъл Корита

Един честен човек

На Ричард Пайн и семейството му с благодарност

В актьорската игра най-важна е честността. Ако можеш да изиграеш това, значи си успял.

Джордж Бърнс

Когато най-после всички си отидем, тук няма да е останал никой освен смъртта, а и нейните дни ще са преброени.

Кормак Маккарти, „Пътят“

Първа част

Катаклизми

1

Яхтата се появи на деветата седмица, след като Изриъл се завърна в дома на баща си, и дори от разстояние в червеникавата светлина на сплесканото в елипса изгряващо слънце се виждаше, че е изпаднала в беда. Носеше се напосоки, без кормчия — собственост на морето вместо негов партньор.

Като всички, отраснали на островите по крайбрежието на Мейн, и той бе виждал дрейфащи лодки — общо пет пъти, както щеше да си спомни по-късно пред следователите. В четири от тях на борда нямаше никого, а петия път бяха открили дете, което бе прерязало въжетата, придържащи лодката към пристана, и се бе оставило отливът да го отнесе. Целта му била да даде урок на родителите си и според Изриъл бе успяло, защото яхтата бе заседнала сред скалите, преди да се доберат до нея.

Пет пъти той бе наблюдавал апатичното, безжизнено лутане на плавателен съд, лишен от човешка ръка, която да го направлява. Наблюдавал бе пиянското му залитане, но и петте пъти се бе разминало без жертви. Шестият път обаче беше различно.

„Защо? Какво беше различното?“ — попитаха следователите.

И той им каза очевидното — размерите на съда, допускането, че на борда би трябвало да има екипаж, мълчанието, последвало виковете му. Онова, което не им каза, бе как неподвижността на яхтата контрастираше с безспирната енергия на морето, напомняйки му историите, които дядо му някога му бе разправял в старата работилница за лодки „Пайк и синове“, захапал пура и с дяволито пламъче в очите — истории за кораби призраци, за изхвърлени на брега фрегати, чиито трюмове често били пълни със скелети. Вместо това Изриъл разказа как яхтата се е насочила към скалите, заобикалящи остров Салвейшън Пойнт, и как си е помислил, че трябва да побърза, иначе щетите ще бъдат скорошни и тежки.

Той пресече фарватера с малката си гребна лодка. Преди това два месеца се бе упражнявал с греблата, без да пропуска нито ден, и при нужда можеше да накара лодката да полети. Тази сутрин даде всичко от себе си.

Яхтата беше над 30 метра дълга, по-скоро някъде към 40, и не беше лесно да се предвиди накъде ще поеме без управление. Изриъл я доближи откъм левия борд, където бе защитен от вятъра. Тя беше направила почти пълен кръг, сякаш се опитваше отново да насочи носа си на юг, да се върне там, откъдето бе дошла. Той сложи предпазните кранци на бордовете на лодката, изравни се с кърмата на яхтата и после се остави на вълните да го отнесат към нея; ударът в корпуса беше разтърсващ въпреки кранците. Хвана се за един от металните леери и завърза лодката за него. Когато се изправи, надстройките на яхтата се извисяваха над главата му, а заоблените корпуси на радарите ѝ опираха в небето. Името ѝ беше изписано на кърмата със златни букви върху тъмносин фон: „Мерео“.

Не беше хубаво име. Звучеше някак грубо, ръбато.

„Мерео“.

Изриъл изчака поредната вълна, после вдигна крак от лодката и се закатери по стълбата. Беше стигнал до средата, когато се сети, че дори не се е опитал да извика, да привлече по някакъв начин вниманието на хората на борда.

Понякога човек просто усеща.

Тогава той извика: „Ехо!“. Не чу отговор. Докато се изкачваше и прехвърляше крак над парапета на кърмата, се надяваше яхтата просто да е била изоставена, макар да не можеше да си представи защо някой би изоставил такова бижу. Надеждата не го напусна и след като видя, че малката моторна лодка, с която се отиваше до брега, все още е на лодбалката, а в далечината чайките се носят по вятъра. По-късно същия ден разпита разни хора за птиците — предпазливо, защото не искаше още веднъж да му се налага да описва сцената, но настойчиво, защото държеше да знае. Никой не можа да му обясни защо. Миризмата на кръв не отблъскваше чайките, а напротив — привличаше ги.

Но въпросната сутрин, когато се качи на борда на „Мерео“, наоколо нямаше чайки.

Яхтата беше „Ферети 1000“, което не му говореше нищо. Стълба с парапети от стъкло и стомана водеше към кабината и летния мостик, а веднага след тях беше вратата към салона, чийто интериор оставаше скрит зад тъмните стъкла на прозорците. Трябваше първо да отиде до кабината, но вратата на салона беше отворена, затова той постъпи като всеки човек, изправен пред отворена врата — влезе през нея.

Понякога от затворена врата има полза най-вече човекът отвън.

В салона имаше отлично зареден бар, заобиколен от тапицирани с бяла кожа кресла. Махагоновите акценти блестяха. Когато следователите го попитаха какво си е помислил в този момент, той им отговори честно: помислил си е, че е виждал такова скъпо дърво само веднъж през живота си, докато е помагал да се боядиса една вила. Дървото в нея беше череша, а не махагон, но сияеше като булка в сватбения ѝ ден. Никога не бе виждал такова нещо нито преди, нито след това, докато не влезе в салона на „Мерео“.

Първият труп се беше свлякъл на пода до масата за хранене. Беше на мъж по черна риза с къс ръкав и зелен панталон, прострелян в главата. Той би трябвало мигновено да погълне вниманието на Изриъл, но единствената му мисъл през тези няколко секунди беше за съсипания килим. Беше бял, блестящо бял като прясно навалял сняг, ала вече безвъзвратно съсипан. Толкова много кръв. Рубиненочервени капки, примесени с тъмни струи като от машинно масло. Този килим нямаше изпиране. Тук бе убит човек, но в продължение на един безкраен миг въпросът, който вълнуваше Изриъл, бе: кой, по дяволите, слага бял килим в яхта? После реалността го връхлетя като мощна, обагрена в червено приливна вълна и погледът му се фокусира върху убития.

Беше мускулест, с късо подстригана руса коса, може би около четиресетгодишен. Трудно бе да се каже, защото голяма част от лицето му липсваше. Куршумът, причинил смъртта му, беше изстрелян от близко разстояние. Зад него, върху онзи бял килим, около мраморни масички бяха наредени канапета. Конзолните маси до стената имаха дръжки на чекмеджетата във формата на лъвски глави, стиснали в челюстите си хромирани халки. Масата, заредена с чинии от фин порцелан и кристални чаши, беше заобиколена от столове с високи облегалки. Пред всяко място бяха поставени по четири чаши. Изриъл попита и за това впоследствие. Казаха му, че едната била за вода, а останалите три за вино. Бяло, червено и шампанско.

„Чашите бяха с различна форма“, отбеляза недоумяващо той.

„Точно така, различни трябва да са“.

Кой да ти знае?

Той прекрачи трупа. В другия край на пищния салон едно стълбище с полирани парапети водеше към каютите под палубата. Тръгна нататък; стъпваше върху белите части от килима и избягваше кръвта, като дете, твърдо решено да не настъпи нито една фуга между плочите на тротоара.

„Защо продължихте навътре, след като видяхте първия труп?“ — попитаха го следователите.

„За да броя“, отвърна той.

Отговорът му ги изненада. Вероятно бяха очаквали да каже нещо като „за да потърся оцелели“ или „понеже бях в шок“.

Второто може би щеше да е вярно, но първото не. Съзнанието му бавно възприемаше онова, което тялото му вече знаеше. На борда на „Мерео“ нямаше оцелели.

Той бе дошъл, за да преброи труповете.

Откри двама мъже в една от каютите за гости. Поради кървавите следи предположи, че са убити другаде, а после са довлечени тук. Бяха голи и спихнатите им членове се белееха между изцапаните с кръв бедра. И двамата простреляни в корема. Един мъж с бледорозова спортна риза и смъкнат до глезените панталон лежеше в коридора между каютите; прострелян в гърдите. Ивици засъхнала кръв се виеха по пода като следи от парцал на мързелива чистачка.

Изриъл си каза, че по-голямата част от убийствата са извършени между салона и стълбището за долния етаж. Едва си поемаше дъх, камо ли да мисли как е изглеждало това място, когато мъжете са били живи. Въпреки обширното пространство и големите прозорци, през които се виждаше яркосиньото море, той се почувства като в капан; отново го обзе онова клаустрофобично чувство, което не бе изпитвал, откакто излезе от затвора. Може би затова мина известно време, преди да открие трупа в душкабината; трудно му бе да се ориентира сред многото помещения в извитите коридори — и всичко това на една яхта.

Мъжът в душкабината беше прострелян в главата; облицованите с плочки стени бяха облени в кръв. Беше напълно облечен, явно се бе скрил там. Безуспешно.

Петима.

Намери каютите на екипажа — тесни, спартански обзаведени, с двуетажни койки вместо с двойни легла. Бяха празни. Качи се на палубата, където откри друга жертва на не повече от трийсет, тъмнокож, с униформа на член на екипажа, застрелян в гръб. По кървавите следи си личеше, че е побягнал от салона.

Шестима.

Изриъл влезе в кабината. Там намери още един мъж в униформа. През раната на врата му се виждаха белезникави сухожилия. В ръката си още стискаше микрофона на радиостанцията.

Седем мъртъвци.

Обходи още веднъж навсякъде, за да провери. Един, двама, трима, четирима, петима… шестият на палубата, седмият в кабината. Толкова много смърт.

Чайките кръжаха високо в небето, без да крещят и грачат. Първият звук, различен от плисъка на водата, който той долови, беше сирената на патрулния катер на Бреговата охрана. Дори не бе чул боботенето на двигателя му, докато се приближаваше. После го питаха за това: „Как така не си чул да се приближава катер в тиха сутрин?“.

Изриъл Пайк нямаше отговор на този въпрос.

Държаха го цял ден. От катера го свалиха на брега и после го заведоха в местния полицейски участък, после в щатската полиция. Толкова много въпроси, толкова малко отговори. Чакаха пристигането на агента от ФБР, когато Изриъл помоли дежурната сержантка да ползва компютъра ѝ за бърза проверка. Тя отказа да му отстъпи стола си и служебния компютър, но му предложи да провери вместо него онова, което го интересува.

Той ѝ каза, че иска да разбере значението на едно име. Мерео.

Оказа се латинско според Гугъл — означавало нещо, което трябва да се заслужи, да се спечели или завоюва, обикновено от войник. Думата вероятно произлизала от древногръцки, от идеята, че воинът има право на възнаграждение за вярната си служба. Имаше и алтернативно обяснение: че произлиза от хетската дума за подялба на плячка.

Преди да бе пристигнал агентът на ФБР, Изриъл Пайк вече знаеше, че хетите са имали право. Той, разбира се, не каза това на агента. Не му беше работа да предоставя доброволно информация. От него се искаше само да отговаря честно на въпросите. И той го правеше.

Нямаше да им каже нито една лъжа.

Не зависеше от него дали ще му зададат верните въпроси.

2

Пуснаха го да си ходи същата вечер, като на другата сутрин отново отидоха да разговарят с него. Този път Изриъл познаваше ченгето — Стърлинг Пайк, единственият помощник-шериф, отговарящ от двайсет години за реда на остров Салвейшън Пойнт.

Освен това беше брат на покойния му баща. Последният негов жив роднина.

Но не бяха близки.

Стърлинг дойде, придружен от жена с вид на маратонска бегачка. Имаше гарвановочерна коса и беше облечена в джинси и черно кожено яке до кръста, със смайващо бяла риза, без униформа или каквито и да било отличителни знаци. Изглеждаше жилава като камшик, а тъмните ѝ очи се фиксираха в неговите като онези ярки лампи за разпит. Чичо му Стърлинг беше висок мъж, доста над метър и осемдесет, но гръбнакът му беше превит, а главата — наведена, сякаш се бореше със силен насрещен вятър. Нямаше грам тлъстина, само оплетени като въжета мускули, покрити със загрубяла кожа, с посивяла коса и сиви, вечно присвити очи.

— Здрасти, Из — каза Стърлинг. — Това е Джен Салазар. От щатската полиция, отдел „Тежки престъпления“. Лейтенант.

Типично в стила на Стърлинг бе да представи пряката си началничка отзад напред. За него чинът беше на последно място — нямаше никакво значение, не и на острова. Той беше местното ченге и точка. Стърлинг виждаше себе си не като помощник-шериф, призван да служи на своята общност, а като неин върховен повелител. Намираше си приятели и им правеше услуги или си създаваше врагове и им причиняваше неприятности. Или слушаш, или те взема на мушка. Така или иначе, Стърлинг решаваше как да се прилага или да не се прилага законът на тези острови по крайбрежието на Мейн и пет пари не даваше за присъствието на следовател от Огъста.

— Здрасти, лейтенант — каза Изриъл, гледайки Салазар, сякаш никога преди не я бе виждал. Тя го гледаше по същия начин. Още докато си разменяха погледи като двама непознати, той си мислеше за дневниците на свижданията в затвора. Никой нямаше да се сети да проверява там, нали? Положително не. Посетителите на Изриъл Пайк като лишен от свобода не интересуваха никого от работещите по случая.

— Добро утро, господин Пайк.

— Джен се включи да помага — каза Стърлинг. — Съставяме работна група, нали разбираш, за да вървим всички в една посока. Окръжни, щатски, федерални, даже шибаната Брегова охрана е ангажирана. Аз съм нещо като координатор, понеже съм запознат с обстановката.

— Запознат с обстановката — повтори като ехо Изриъл и се усмихна. — Тъй де.

Стърлинг Пайк не се усмихваше.

— Докладвах на Джен за конфликта на интереси.

— Ами тогава защо си тук?

— Като служител за връзка.

— Служител за връзка. Това беше добро, чичо.

— Можеш да ми викаш шерифе или Стърлинг.

— Дадено. — Изриъл погледна към Салазар. — Вие имате ли нещо против тоя стар задник да присъства при наличието на конфликт на интереси? Според мен само ще създава неприятности.

— Нямам нищо против — каза тя. — Но ако държите да си тръгне, само кажете.

Изриъл извърна очи към Стърлинг, който беше вперил в него предизвикателен поглед.

— Нека остане. Отдавна не съм се срещал с роднина. Може ли обаче да попитам защо сте дошли да ме видите? Вчера около шест пъти давах обяснения, всичко е протоколирано. Не е като да съм си припомнил нещо ново от снощи досега.

Стърлинг каза:

— Ти си единственият свидетел, Из.

— За теб съм Изриъл.

— Ти си единственият свидетел, Изриъл.

— Не мисля, че това е вярната дума. Свидетел е някой, който е видял какво става. Аз не съм този някой. Просто открих труповете, това е. Станалото вече беше станало. Ако е имало свидетел, това не съм аз.

— Разбира се. Ти си първият, който се е появил на местопрестъплението, да го кажем така.

— Познавате ли жертвите? — попита Салазар.

Като повечето американци Изриъл вече знаеше състава на групата — не се случваше всеки ден двама кандидати за едно от малкото оспорвани места в Сената да се окажат едновременно на луксозна яхта, а още по-рядко да умрат на нея. Ричард Хосмър — федерален съдия, имал лошия късмет да се качи на „Мерео“ при последното ѝ пътуване — беше популярен навсякъде освен на остров Салвейшън Пойнт. Едно от решенията му, с които се бе записал в историята, се оказа съдбоносно за острова. То потвърждаваше федералната забрана за търговски риболов в един участък от хиляда квадратни мили, известен като Ничията зона — териториални води, оспорвани от Канада и Съединените щати и станали обект на безброй съдебни дела през годините по всевъзможни поводи: от териториални спорове до защита на застрашени видове. В крайна сметка на федералните им бе писнало и бяха обявили Ничията зона за затворена по смисъла на двустранно споразумение с Канада, с което на практика бяха убили икономиката на два малки населени острова, по един от всяка страна на границата. Решението не беше на Хосмър, но той бе един от тримата потвърдили го съдии, а беше родом от Мейн. Последното обстоятелство бе разгневило особено много жителите на Салвейшън Пойнт, за които то си беше чиста измяна. За Изриъл Пайк нямаше много общо между един рибар от острова и един юрист, роден и израсъл в Кенебъкпорт, но никой не го бе попитал за мнението му.

Хосмър бе убит заедно с Джей Наш — служител на частна охранителна фирма. Защо на яхтата бе присъствал и частен охранител, така и не стана ясно. Предвид факта, че всички на борда бяха убити, ако единствено охранителят бе оцелял, това нямаше да се вписва добре в трудовата му биография.

Вторият кандидат-сенатор, застрелян на яхтата, беше Пол Гарднър — главният прокурор на щата Мейн. С него бе пътувал и Морган Уест — завеждащ отдел в щатската прокуратура, по това време един от основните му сътрудници и негов състудент от Правния факултет.

Собственик на яхтата беше Дрю Гарднър, по-големият брат на Пол. Той управляваше рискови капитали, но имаше интереси и към киното, изживяваше се като продуцент и макар повечето му опити да завършваха катастрофално, бе финансирал един комедиен сериал за двама братя каубои от Монтана, патентовали безмесен бургер, който буквално бе станал печатница за пари.

В касапницата бяха загинали още капитанът на яхтата и един член на екипажа, но почти никой не се сещаше за тях на фона на всичките високопоставени политици, финансисти и юристи, замесени в историята.

— Знам имената им — каза Изриъл — и с какво са се занимавали. Поне в общи линии, предполагам.

— И как се сдоби с тази информация? — попита Стърлинг, сякаш тя не се лееше от всички медии в страната, а самоличността на жертвите беше държавна тайна.

— Чух я от Стив Инскийп тази сутрин.

Стърлинг се намръщи.

— Инскийп. Онзи със склада за дървен материал западно от Рокланд?

— Той води и радиопредаване — обади се Салазар, на която видимо започваше да ѝ писва. — По общественото радио на Мейн.

Стърлинг изръмжа нещо неодобрително.

— Стив ми обясни почти всичко — каза Изриъл. — А Рейчъл Мартин попълни празнотите.

Стърлинг погледна Салазар. Тя кимна.

— Негова колежка от същото предаване.

Стърлинг се извърна към Изриъл.

— Значи ти се опитваш да ни кажеш, че не си познавал лично жертвите?

— Не се опитвам да кажа нищо. Просто отговарям на въпроса ти.

— Хм. Виж, Из… риъл, може ли да влезем на завет?

На завет. Всъщност повяваше летен ветрец.

— Разбира се — каза Изриъл. — На завет.

Влязоха, той затвори вратата, отиде в кухнята и седна на масата. Стърлинг и Салазар заеха двата стола срещу него, като Стърлинг измъкна диктофон и го постави на масата, а Салазар — бележник и химикалка. Изриъл погледна към диктофона и бележника, като си напомняше, че не е направил нищо лошо — във всеки случай не и на яхтата. Това беше единственото, което имаше значение. На света нямаше човек, който би повярвал, че Изриъл Пайк се е качил на някаква луксозна яхта и е изпозастрелял седем богати знаменитости. Е, да речем, петима богати знаменитости и двама души обслужващ персонал.

Не, никой не би повярвал на такова нещо. Но въпреки това сърцето му биеше като чук.

— Не искаме да ви караме да повтаряте като папагал едно и също нещо, както вчера — каза Салазар.

— Мисля, че всичко вече го имате записано на видео, но ако трябва, ще го кажа пак.

— Той е професионалист в отношенията си с полицията — каза Стърлинг на Салазар.

Изриъл не откъсваше поглед от него.

— Вероятно има предвид, че съм лежал петнайсет години в щатския затвор в Саут Томастън. По обвинение в убийство, признах се за виновен в непредумишлено. Но подозирам, че вие сте в течение на всичко това.

— Петнайсет години са много за непредумишлено.

— И на мен ми се сториха много.

— Петнайсет излежани ще рече, че присъдата е била трийсет. Не ми звучи справедливо.

— Присъдата беше двайсет.

— Защо ви добавиха години?

— Заради няколко сбивания — каза Изриъл. — В затвора се случват такива неща.

— Особено на хора, които не могат да контролират гнева си — обади се Стърлинг. — Чувам, че си счупил на три места крака на някакъв мъж. Яко сбиване ще да е било.

Изриъл не си даде труда да го погледне, не поясни, че въпросната вечер са му се нахвърлили трима мъже, единият въоръжен с нож, другите двама с парчета от алуминиева дръжка на метла, подострени като копия.

— Кого сте убили? — попита Салазар, като го фиксираше с поглед, сякаш не знаеше отговора.

— Баща ми. Брата на Стърлинг. Този конфликт на интереси имаше предвид той. Нека запишем това на диктофончето ви, след като нямате нищо против да ползвате моя чичо като служител за връзка.

Салазар не реагира.

— Тук ли сте израснали?

— Да. Майка ми е умряла в годината на раждането ми. Баба ми и дядо ми свършиха голямата част от работата по отглеждането ми, понеже баща ми повечето време беше на вода. Аз на практика израснах в работилницата за лодки. Това навремето беше голям бизнес за острова. Сградата още си стои. Празна, както повечето неща тук, но се вижда.

— Кога напуснахте?

— Когато навърших осемнайсет, се преместих да живея на континента.

— Защо?

— Бяха затворили Ничията зона, онези оспорвани води между Щатите и Канада, което означаваше, че риболовът отмира като поминък. Тогава дядо ми умря буквално, след което, предполагам, съм искал да заживея по нов начин.

— И как ти се развиха нещата? — попита Стърлинг.

Изриъл го погледна.

— Какво целиш с този въпрос?

— Отговори и ще ти кажа.

Изриъл отново се обърна към Салазар:

— Борех се с моите си проблеми. Алкохол, дрога. Не желаех да живея на острова, но не знаех как да живея където и да било другаде. Бях израснал в различна култура, та…

— Културата, значи — прекъсна го Стърлинг. — Това бил проблемът. Досега не знаех чия е вината. Оказа се, че била на културата.

Изриъл нито за миг не отмести погледа си от Салазар.

— Върнах се, за да прекараме едно лято с баща ми, но се скарахме, аз го ударих и той умря. Стърлинг ме арестува и ме вкараха в затвора. Предполагам, че му е забавно да ме кара да преживявам всичко отначало, но не виждам как това ще ви помогне да разкриете какво се е случило с онези хора на яхтата.

Салазар почука с химикалката си по бележника, като го гледаше изучаващо.

— Имате ли нещо против да запаля лампата? — попита тя.

Прозорците на кухнята гледаха на запад и утринното слънце не влизаше през тях; лъчите му проникваха само през прозореца на дневната, но не достигаха до кухнята.

— Нямам лампи — каза Изриъл.

— Не си си пуснал електричеството? — попита невярващо Стърлинг.

— Още не.

— Ти се върна преди… колко? Три месеца?

— Почти.

— Не каза ли, че тази сутрин си слушал радио? — Стърлинг имаше вид на котка, която се готви да скочи върху жертвата си; ако имаше и котешки уши, щеше да ги е изпънал назад.

— Съществуват едни неща, които съхраняват електричество в себе си — каза Изриъл, като очерта неголям правоъгълник с пръстите си. — Викат им батерии. Оглеждай се, ослушвай се, може скоро да стигнат и до теб.

— Много остроумно.

Изриъл стана, свали абажура от газената лампа, запали фитила с клечка кибрит и върна стъкления глобус на мястото му. Лампата разпръсна ярка, но колеблива светлина.

— И отопление ли нямаш? — попита Стърлинг.

— Юли сме. Студено ли ти е?

Стърлинг огледа къщата, сякаш я виждаше за пръв път, запознавайки се с бита му. В погледа му имаше нещо от наперения надзирател, който претърсваше килията му, и Изриъл трябваше да поеме дълбоко въздух и да отмести поглед встрани, за да не повали с един удар чичо си от стола му.

— Благодаря за осветлението — каза Салазар. — Не си давах сметка, че не сте включен в мрежата.

Каза го с неутрален тон, сякаш това нямаше особено значение за нея. Беше много добра и Изриъл си каза, че трябва да бъде поне толкова добър. Помисли си, че щеше да е по-лесно, ако бе дошла с някой друг вместо със Стърлинг. Но изборът едва ли беше неин, разбира се.

— Не че изобщо не съм включен — каза той. — В работилницата имам електричество, там има душ, кухненски бокс. Тук също не възнамерявам да стоя без ток. Но през лятото не ми трябва особено, това е. Обаче си мисля, че сте дошли тук да ме питате за „Мерео“, а не за режийните ми разноски.

— Точно така — каза Салазар. — И ще съм ви благодарна, ако ми кажете как ги открихте.

— Не чухте ли вече?

Тя дори не мигна.

— Чух, да.

— Само чухте или изгледахте видеото?

— И двете.

Изриъл кимна.

— Един от полицаите, който е говорил с теб, спомена, че вчера сутринта си излязъл да правиш снимки — каза Стърлинг. — Така ли е?

— Точно така.

— Често ли снимаш?

— Да, аз съм фотограф. Любител, но… — Той вдигна рамене.

— Няма лошо — каза Стърлинг, сякаш беше истински впечатлен. — Това си е умение. Къде го придоби?

— В затвора.

— Я, така ли? Там да не преподават фотография?

— Да. Имам шест завършени нива.

— Това е страхотно. Възможностите, които предоставя съвременният затвор, действително са неизчерпаеми. Стига да умееш да се възползваш от тях.

— Неизчерпаеми — повтори като ехо Изриъл. — Абсолютно. Целият затвор си е една неизчерпаема възможност, само че заобиколена с ограда и бодлива тел.

— Исках да кажа, че…

— Включи диктофона. Искам да ви разкажа всичко още веднъж и после да си изкарам деня на спокойствие.

Стърлинг се поколеба, сякаш търсеше повод за спречкване, но накрая натисна едно копче на диктофона. Изриъл изчака да се включи червеният индикатор, че устройството записва, и каза:

— Не трябва ли да присъства адвокат?

Настана кратко мълчание. После Стърлинг отговори:

— Разбира се, че имаш право на защита, но смяташ ли, че ти е необходима такава? Както ни описа обстоятелствата, при които си открил труповете?

Смяташ ли, че ти е необходима такава? Нямаше печеливш отговор на този въпрос. Имаше правилен отговор: Да, необходима ми е, но това не беше печелившият отговор. Който и отговор да избереше, можеше да загази.

— Всичко е наред — каза той. — Да започваме.

Без да откъсва поглед от малкия червен индикатор на диктофона, той започна да обяснява как се е озовал на яхтата и е преброил труповете.

3

Изриъл разказа всичко отначало, точно както го бе разказал и преди.

Те го оставиха да говори, като го наблюдаваха с присвити очи. Салазар току почукваше с химикалката по бележника си. Нито веднъж не си записа нищо в него.

Червеният индикатор на диктофона светеше през цялото време.

Когато той приключи — едва тогава — тя зададе първия си въпрос:

— Стигнахте до яхтата с гребане, така ли?

— Да.

— Но имате и моторна лодка, нали?

— С гребната е по-лесно.

Салазар погледна Стърлинг, после се наведе напред, като се подпря с тънките си ръце върху кухненската маса на Изриъл. Носеше семпла сребърна гривна, която блестеше върху маслинената ѝ кожа. Когато се наведе напред, гривната се плъзна надолу по ръката ѝ и се чукна в масата. Звукът напомни на Изриъл издрънчаването на белезници.

— Колко често използвате моторницата, господин Пайк?

Очите ѝ блестяха в светлината на газената лампа.

— Не много често — отвърна той. — Но е в движение. Можех да ползвам и нея, ако това е смисълът на въпроса ви.

— Не — каза Салазар, — не питам това. Просто ми стана любопитно. Вие сте ловец на омари, имате моторница, а не я ползвате. Защо не ползвате лодка с двигател?

— Не обичам шума на двигателите.

— Откога това?

— Не бих казал, че някога съм харесвал този шум — каза Изриъл. — Харесвам шума на океана, а единият пречи на другия.

Стърлинг се намеси:

— Няма ли да отговориш на въпроса ѝ? Откога започна това? Не мисля, че тя имаше предвид кое ти допада повече — шумът на океана или на мотора. Мисля, че искаше да каже: откога започна да ловиш омари с гребна лодка вместо с моторна. Така ли е, Джен?

— Точно така.

Изриъл го изгледа с безизразни очи и каза:

— Започнах още с баща ми.

— Чарли почти винаги използваше моторницата.

— Да, тогава имаше смисъл. Все още можеше да се лови риба в Ничията зона.

Очите на Стърлинг проблеснаха.

— Това имаше ли значение за теб? Промяната в закона?

— Не.

— Защо? В нашата общност тя се отрази на всички.

— Питаш ли ме, или ми го съобщаваш?

— Питам те.

— Същият отговор: за мен нямаше значение.

— Същият въпрос: защо?

— Защото усещах, че е нещо неизбежно.

— Не за всички.

— Мислех, че питаш конкретно мен.

— Каква е целта ви да ползвате гребната лодка? — намеси се Салазар.

Изриъл се извърна към нея.

— Целта ми?

— Наистина ли се опитвате да избегнете шума на двигателя?

Той си пое въздух, като се мъчеше да съсредоточи вниманието си изцяло върху нея и да забрави за присъствието на Стърлинг.

— Целта ми е да се върна към един начин на живот, съществувал някога по тези места. Да живея така, както е живял дядо ми. Знам, че това е трудният начин, но е и най-чистият. Само ти и морето, ти и Вселената. А ние убиваме този свят… — Той се спря, стори му се, че убиваме не е вярната дума. — Изобретяваме всевъзможни отрови и наричаме това прогрес. Някои от тях са полезни наистина, но за всяка се плаща цена, нали така? Може би най-лошата от всички тези отрови е просто за отвличане на вниманието от важните неща. Когато излязох от затвора, потърсих спокойствие тук.

— Спокойствие — повтори Стърлинг, като клатеше глава. — Нужен ти е бил вътрешен мир, душевна тишина. Ама разбира се.

Потърсих спокойствие. Нима на Изриъл то му липсваше през повечето време? Какво беше обратното на спокойствието? Буйство, суматоха, ярост. Лудост.

Състоянието, в което се бе намирал застрелялият седемте мъже на онази яхта.

Той наблюдаваше Салазар. Опитваше се да вдишва нейното спокойствие, увереността ѝ. Как го постигаше? Как изглеждаше толкова невъзмутима, когато седем души бяха мъртви?

— Но сте запазили моторницата — каза Салазар. — Защо не я продадете?

— Отговорът на този въпрос ще ви помогне ли да откриете убиеца?

Последва мълчание. Стърлинг го гледаше смръщено, докато Салазар се беше облегнала назад. Сребърната ѝ гривна, напомняща халка на белезници, се беше свлякла от китката към лакътя ѝ, а бележникът лежеше празен на масата. Червеният индикатор на диктофона светеше немигащо.

— Дядо ми я е построил — каза Изриъл. — Тя е една от последните, изработени лично от него в работилницата му, която навремето е била доста известна. Трябваше да остане в семейството.

Чичо му стисна челюсти при тези думи.

— Заради спомените ли? — попита Салазар.

— Заради тях, разбира се.

— И така, излязохте от затвора, върнахте се на острова, търсехте тишина — каза Салазар. — И спокойствие.

Изриъл погледна към червения индикатор.

— Нямате кой знае за какво да се хванете, нали?

— Какво искате да кажете?

— Седем души, убити на една яхта, сякаш семейство Менсън са минали оттам, дявол да го вземе. — Изриъл разпери ръце. — А вие се занимавате с един ловец на омари.

— Разговаряме с теб просто защото… — започна Стърлинг.

— Защото съм първият, озовал се на местопрестъплението — каза Изриъл.

— Именно. — Чичо му запретна колосаните ръкави на ризата си върху жилестите си ръце. Направи го бавно, с отмерени движения. После каза: — Първите няколко пъти, когато разказа случилото се вчера, спомена, че един от мъртвите ти се е сторил познат, но не си могъл да определиш откъде.

— Един от ония кандидат-сенатори.

— Хосмър и Гарднър?

— Не разпознах Хосмър, а Гарднър.

— И откъде познаваш Пол Гарднър?

— Откъдето и всички останали, предполагам. От вестниците и телевизията.

— Имаш и телевизор на батерии?

— Не.

— Но си го виждал…

— На света има и други телевизори — каза Изриъл. — Влез в някое кафене или ресторант, за да се убедиш.

— Добре, Из. Няма нужда да…

— За теб съм Изриъл.

Устните на Стърлинг се издадоха напред и той пое шумно въздух, сякаш се опитваше да издуха някакво семенце, попаднало между зъбите му.

— Значи там си виждал Пол Гарднър? Във вестниците и по телевизията?

— Точно така.

— И никога лице в лице?

— Не. — Изриъл отново погледна към Салазар, забеляза въпроса в очите ѝ и в основата на шията му премина студена тръпка. Тя не знаеше накъде бие Стърлинг с въпросите си. А на Изриъл това никак не му харесваше.

— И нямаш представа с какво се е занимавал, преди да се кандидатира за главен прокурор на щата?

— Никаква.

— Наистина ли? — попита с престорена изненада Стърлинг.

— Предполагам, че е завършил добър правен факултет. В Харвард или Йейл например. Не знам с какво, по дяволите, се е занимавал после.

Стърлинг приглади с длани прилежно навитите си колосани ръкави.

— Беше прокурор.

— Е, и?

Стърлинг повдигна глава и го погледна.

— Беше твоят прокурор. Пол Гарднър беше този, който те вкара в затвора. Не си ли спомняш?

4

Студената тръпка се спусна надолу от шията на Изриъл към корема му.

— Бил е, ама друг път! — каза той. — Моят се казваше Хамънд. Как му беше малкото име? Джон или Джим.

Изриъл още го виждаше — плешив мъж е шкембе и козя брадичка. Доста възпитан, държеше се учтиво дори с онези, които се опитваше да вкара зад решетките.

Хамънд, определено беше той. Джон Хамънд.

— Той му беше заместник. Но делото беше на Гарднър.

— Не знаех това. Помня онзи от съдебната зала.

— Гарднър също влизаше в залата.

— Дрън-дрън.

— Дрън-дрън, ама истина.

Мотив. Кучият син си въобразява, че е открил мотив.

Студената тръпка се превърна в токов удар. В червен пламък, ярък като индикатора на диктофона. Изриъл вече не смееше да погледне към Салазар.

— Мисля, че приключих с вас — каза той.

— И кое те кара да мислиш така? — попита Стърлинг. — Ти беше този, който си предложи помощта.

— И ви съдействах повече от достатъчно. Онова, което си спомням или не си спомням за Пол Гарднър, не ви помага, а положително не помага и на семействата им, дявол да го вземе.

— Доста служители на закона загинаха там — каза Стърлинг. — Главен прокурор, един от най-близките му сътрудници, федерален съдия…

— Знам. Подозирам, че роднините им ще настояват за някакъв напредък по случая. В момента не постигате никакъв.

— Притежаваш ли огнестрелно оръжие, Из?

— Престани да ми викаш Из. Не съм онзи единайсетгодишен хлапак, седнал под шибаната ти коледна елха, чичо.

— Аз ли не знам! И не ми викай чичо. Брат на баща ти съм, но след онова, което ти извърши, двете не са едно и също.

— Съгласен съм — каза Изриъл.

Настана тишина. Салазар ги наблюдаваше. Запази ледено спокойствие и беше готова да им даде време, да остави нещата да заврят, ако не и да изкипят.

— Притежаваш ли огнестрелно оръжие? — повтори Стърлинг.

— Не, защото като осъждан престъпник ми е забранено да притежавам такова.

— Добре е да го знам. Разбира се, и при първото си убийство не притежаваше оръжие, нали?

— Време е да си ходите — каза Изриъл. — Крайно време всъщност.

Салазар стана от стола. Стърлинг не изглеждаше доволен, явно предпочиташе да разпалва конфликта.

— Тя е твоя началничка, нали? — каза Изриъл. — Последвай я, Стърлинг.

Чичо му се изсмя глухо и мрачно; смехът му беше като тътен на надигаща се буря, но и той стана.

— Благодарим ти за отделеното време.

— Хм.

— Може би ще се наложи да ни отделяш време и занапред — добави Стърлинг. — Нали разбираш?

Изриъл не отговори. Остана седнал на стола си, докато двамата си тръгваха от дома му, но когато пристъпи към вратата с намерение да я затвори, видя Салазар на малката веранда. Стърлинг крачеше надолу към полицейския катер, който бе привързан до гребната лодка на Изриъл, но Салазар се беше спряла пред вратата и се мъчеше да си запали цигара въпреки вятъра.

Той излезе навън.

— Не си знаел, че Гарднър е прокурорът по делото ти? — попита тя, без да поглежда към него. — Как така не си знаел?

— И аз се питам същото, само че се чудя как и двамата не сме знаели?

Тя запали цигарата, вдиша дима и го изпусна театрално през издадените си устни. Не ѝ се удаваше особено да се преструва на пушачка, не го правеше естествено. Колкото и да се беше владяла по време на разпита, сега имаше стреснат вид. Не биваше да допуснат Стърлинг да види това. Той беше стигнал до пристана, без да се обръща назад. Засега.

— Кофти работа — каза Изриъл.

— Всичко ще е наред.

— Това е мотив. Имате повод да ме подозирате.

— Никой в нищо не те подозира. Стърлинг просто искаше да те поизпоти.

— Този човек иска да ме погребе. А ти знаеш по-добре от когото и да било, че може да го направи. Онова, което започва на острова, не приключва тук, поне доколкото зависи от него. Той може да стигне и по-далече. Ако види възможност, ще се възползва. А ако се почувства застрашен? Ами тогава с мен е свършено.

Забол нос в телефона си на пристана, Стърлинг пращаше съобщение на някого. Салазар дръпна още веднъж от цигарата и се закашля. Звукът привлече вниманието на Стърлинг, който вдигна поглед от дисплея. На Изриъл му се прищя да вземе цигарата на Салазар и да я стъпче. Извърна глава настрани, заразтрива с длан слепоочието си, за да скрие лицето си, и попита шепнешком:

— Какво се е случило на онази яхта?

Салазар се извърна към него, стиснала несръчно цигарата между пръстите си.

— Ти май наистина не знаеш — каза тя.

— Категорично не. Мислех, че ти…

Но тя вече клатеше глава. Двамата стояха един срещу друг и между тях се виеше цигарен дим, примесен с тайни, а Стърлинг Пайк ги наблюдаваше от пристана.

— Всичко ще е наред — повтори тя. — Няма да пострадаш.

— Разбира се — отвърна той с пресъхнала уста. — Къде са жените, Джен? Знаеш ли?

Очите ѝ му отговориха, че няма представа.

Изриъл се хвана за парапета на верандата, за да скрие треперенето на ръцете си.

— Яхтата наблюдаваше ли се от оперативната група?

— Не мога да говоря за…

— Нужно ми е да разбера дали има останал жив, който да потвърди, че не съм бил на борда, когато тези хора са били убити!

— Не знам.

Две тихо изречени думи, които го улучиха в главата като крошета от професионален боксьор — шат! шат! Той усети как краката му омекват, зави му се свят.

Винаги бе вярвал, че Салазар разбира повече, отколкото е склонна да каже. А сега твърдеше, че не знае? Когато приемеш да станеш информатор на някое ченге, му имаш доверие, че владее нещата.

— Никой ли не е наблюдавал яхтата? — прошепна той.

Тя поклати глава. Не откъсваше очи от Стърлинг, който бе прибрал телефона в джоба си и ги гледаше.

— Какво се е случило там? — попита Изриъл.

— Ще разбера.

— Ако някой научи, че работя за теб, ще ме убият. Разбираш ли това? Не става дума да ме вкарат обратно в затвора, не и тук, а направо…

— Ще те опазим чист.

— Салазар…

— Трябва да тръгвам — каза тя. — Ти просто говори истината. Нищо друго не се иска от теб.

— Това и правя.

— В такъв случай всичко ще е наред — заяви Салазар за трети път, смачка цигарата в парапета на верандата, хвърли фаса в тревата и тръгна към Стърлинг, опитвайки се да прилича на ченге, обзето от съмнения. Изриъл остана на място, като си придаваше уплашен вид.

Което не беше никак трудно.

5

За петте месеца, откакто Лаймън Ранкин и баща му бяха станали единствените жители на Литъл Херинг, Лаймън бе чувал шума на хеликоптер общо три пъти. Всеки път машината беше на Бреговата охрана и той излизаше от къщата си, за да погледне към небето и да помаха. И всеки път се надяваше това да помогне.

Но не помагаше, разбира се. Никой никога не се отбиваше на този малък остров. Докато онази яхта не се разби край него. Поне Лаймън предполагаше, че е станало така. Иначе защо се бяха появили всички онези хеликоптери. Два от тях имаха червено-белите обозначителни знаци на Бреговата охрана. Трети беше тъмнозелен, приличаше на полицейски; скоро към тях се присъединиха и тези на новинарските канали. Това несъмнено беше най-интересното събитие, на което Лаймън бе ставал свидетел, откакто живееха тук, но въпреки това — или може би тъкмо поради това — баща му побесня от гняв.

— Стой вътре и не се показвай, дяволите да те вземат! — излая Кори Ранкин по него.

— Чудя се какво е това — каза Лаймън.

— Богаташи — отвърна Кори, като едва си направи труда да отлепи еднолитровата бутилка бира от устата си. — Нещо около оная идиотска яхта и мога да ти кажа точно колко ми дреме за всичко, свързано с тях. Така че стой вътре и си върши работата.

Върши си работата. Странно нареждане предвид факта, че Лаймън беше в лятна ваканция, тоест нямаше домашни от училище, а пък думите идваха от устата на безработен. На Литъл Херинг нямаше никаква работа за вършене, това беше просто една вдадена в морето скала, привличала досега обитатели единствено в това си качество. Първо, за да построят отгоре фар, който да предупреждава моряците, а впоследствие — за да дълбаят каменни кариери. Самите кариери бяха затворени преди години, а междувременно фарът беше автоматизиран. На островчето нямаше нужда от човешко присъствие, нито пък имаше нещо за правене. За Лаймън не бе останала дори домакинска работа — ако се опиташе да почисти, баща му почваше да вика, че това е задължение на майка му. Нищо че майката на Лаймън я нямаше от години — чистенето на къщата беше нейна отговорност.

И така, докато хеликоптерите се стрелкаха във въздуха, а моторниците пореха водата, Лаймън си седеше у дома и четеше книга — „Куджо“ на Стивън Кинг — докато баща му пиеше и хвърляше стрелички по мишената на стената. Кори Ранкин владееше играта на дартс като малцина други. Не пропускаше десетката с дясната си ръка дори след като бе изпил дванайсет бири, а в повечето случаи и с лявата някъде докъм шестата. Беше почти еднакво добър и с двете ръце, което представляваше огромно предимство за първокласен играч на дартс, но и сериозна заплаха за сина му, когото шамаросваше и с двете, щом беше на градус и ядосан за нещо.

Понякога играеха заедно. Ала настроението на Кори се влошаваше със засилващата се активност в крайбрежната зона, така че Лаймън предпочиташе да си кротува, забол нос в книгата. „Куджо“ едва ли фигурираше в списъка с препоръчителни четива на един шестокласник, но Кори не се интересуваше от интелектуалните занимания на сина си, а четенето на книги беше единственото, което Лаймън можеше да прави тук. Нямаше нито мобилен сигнал, нито интернет — никакъв помен от света, който бе познавал преди във Фрамингъм, Глостър или Портланд, или на която и да било от останалите спирки по пътя през единайсетте му години на този свят, преди да се потопи обратно в блатото на Литъл Херинг. Телевизорът им ловеше три канала, и то когато нямаше буря. Те бяха изцяло владение на баща му.

На втория ден Кори се отнесе в небитието малко след залез, както се беше излегнал в креслото си с кенче бира в едната ръка и стреличка в другата. Лаймън изчака минута, заслушан в гърленото му похъркване, после стана и запристъпва крадешком към входната врата.

Не се наложи да чака дълго. Изскърцването на дъските под краката му точно пред вратата събуди Кори, който скочи от мястото си като акула, подгонила тюлен.

— Проклет да съм, ако те пусна да избягаш отново! Не стига, че майка ти избяга, та ако си мислиш и ти да я последваш, си сбъркал адреса, мамицата ти!

Но той се забави със ставането от креслото, а и кенчето, което запрати по него, беше почти празно и вместо да го улучи, се сплеска в стената, обливайки го с острата миризма на „Пабст“ светло. Бирата беше още студена и лепкава, вонеше противно, но не му причини болка и след миг той вече се беше промушил през вратата — беше навън! — и тичаше през острата трева срещу морския бриз.

Докато бягаше, мислеше за майка си и за онази нощ във Фрамингъм, когато баща му изля яростта си върху него, а тя бутна навън решетката против комари и му извика да бяга. И Лаймън я послуша. Избяга и остана известно време далече от къщи, а когато се върна, носът на майка му беше счупен, а очите ѝ насинени. Тя го прегърна, избърса сълзите му и му каза, че е постъпил правилно, но истината беше, че я остави сама да понесе възмездието си за стореното. Баща му беше жесток с него, но никога така брутално жесток, както с майка му. Онази вечер, когато Лаймън избяга от къщи, а тя остана, той се върна невредим и я завари пребита. Беше я запомнил как гледа след него към отворената врата, към пътя за бягство, далече от болката и се пита дали не е направила погрешния избор.

Не беше сигурен дали спомените му са верни. Тя толкова отдавна липсваше от живота му, че му беше трудно да прецени кое е истина и кое си е измислил, за да придаде някаква логика на преживяното, сякаш пишеше разказ и се залъгваше, че описва други хора, докато всъщност описваше себе си.

Така или иначе, не след дълго и тя побягна през тази врата, само че никога повече не се върна.

Оттогава двамата с баща му живееха сами, скитаха се от град на град, от мизерен апартамент в разнебитен фургон, оттам в къща с найлони вместо стъкла на прозорците, докато накрая се върнаха на Литъл Херинг. Лаймън постоянно бягаше, но за разлика от майка си, всеки път се връщаше. Нямаше избор. Проблемът с бягството на остров бе, че не можеш да стигнеш далече. Във Фрамингъм поне имаше къде да отиде — при приятел, в парка, в библиотеката. Тук обаче беше пленник на приливите; не можеше да слезе от тази скала освен при пълен отлив, и то когато вълноломът през пролива се откриеше достатъчно, за да се ходи по него. Но дори да отидеше на Салвейшън Пойнт, и той беше просто един остров.

Дуейн Пърсел беше хазяинът им, когато Лаймън беше малък и майка му все още живееше с тях при първия им престой на Литъл Херинг, преди баща му да ги помъкне на юг. Кори Ранкин беше роден и израсъл на Салвейшън Пойнт и се бе озовал на по-малкия остров за втори път, защото хич не го биваше да изкарва пари, а ги харчеше с лека ръка.

Лаймън имаше съвсем смътен спомен за господин Пърсел. На почти безлюдния остров имаше само четири къщи и той живееше в една от тях. След като почина, никой не прояви интерес към имота му, тъй като никой не желаеше да живее на Литъл Херинг. В крайна сметка един местен полицай на име Стърлинг Пайк го купи на безценица.

Междувременно къщата на Дуейн Пърсел беше започнала да се руши. Когато Лаймън и баща му се върнаха тук през март, Кори забеляза изметнатата каса на вратата и каза, че това не е редно и че в къщата не бива да навява сняг — нищо че старецът отдавна не беше между живите. Той грабна лист шперплат и електрическа отвертка. Беше благодатна нощ. Работеха заедно, Лаймън придържаше шперплата, а баща му завиваше дългите винтове един по един — жжжът! жжжът! жжжът! — докато му обясняваше, че понеже касата е започнала да гние, късите винтове няма да хванат здраво.

— Какво значи да хванат? — попита Лаймън.

Стиснал между зъбите си поредния винт, Кори отговори:

— Значи да държат дъската на мястото ѝ. За да не се разпадне всичко.

Изразът беше харесал на Лаймън и той си го припомни в момента, когато за пръв път разви винтовете в шперплата, за да се вмъкне в къщата на покойника и да се скрие от баща си. Това беше през април. Развиването на винтовете с отвертката на джобно ножче не беше лесна работа. Но той я свърши, така или иначе, а когато ги върна на местата им, не ги зави докрай. След третата вечер завиваше само по един винт в четирите краища на шперплата. Към средата на лятото се задоволяваше само с този до дръжката, който използваше като резе. Нещо, което да се отваря бързо при нужда.

На острова имаше още три изоставени имота и Лаймън се бе крил и в трите, карайки Кори да гадае къде може да е. Напоследък баща му не си даваше труд да го гони. Тази вечер не беше различна от другите. Лаймън не чу зад гърба си затръшването на мрежата против комари, нито виковете на баща си. И знаеше защо — той бе запокитил по него бирата си и беше зает да си отваря нова. Представи си го, застанал на четири крака в кухнята, как брои скъпоценните останали кенчета в хладилника. Ако не облизваше разлятата бира направо от мръсния под.

Лаймън изпълзя от камънаците и безшумно пресече обраслия в трева и бурени двор. Извади комбинираното ножче от джоба си и разгъна кръстатата отвертка. Обичаше това ножче. Беше коледен подарък от майка му, преди да избяга. Имаше нещо символично в това, че сега му служеше за ключ към единственото безопасно място, което знаеше.

Къщата на Пърсел предлагаше истинско усамотение и дори известен уют — беше нещо като клуб. Повечето мебели си бяха по местата и макар Лаймън да не се чувстваше удобно да спи в леглото на мъртвец — не че вярваше в призраци или нещо такова, просто мисълта, че там е умрял човек, го смущаваше — той си беше занесъл спалния чувал и го бе постлал на пода, до телескопа. Самият телескоп беше насочен на запад и в ясен ден през него се виждаше сушата. Къщата на Пърсел миришеше по-приятно от тяхната. Не бе нужно кой знае какво усилие да измие пода с някакъв препарат. Беше му приятно да чисти и подрежда. Дотам се бе докарал, че домът на един мъртвец да му предлага повече уют от неговия.

Изкачи се внимателно от двора на малката веранда, после пристъпи по дъските до шперплатовата врата, която бе помагал на баща си да монтира. Опипа с върховете на пръстите си за единствения винт, който бе оставил в шперплата, за да служи като резе.

Винта го нямаше.

Напипа дупката, през която го бе завил в дървото, но той не беше там. Намръщи се, като си мислеше колко старателно го е завил, с десет завъртания, за да хване. Беше затегнат докрай, а сега го нямаше.

Понечи да светне челника, който носеше в джоба си, но не искаше да рискува баща му да види светлината. Тази къща му беше твърде важна, за да привлича внимание към нея. Утре щеше да потърси винта. Повдигна шперплата и се провря през пролуката, после го остави да падне от собствената си тежест, затваряйки плътно входа.

Подуши бедата още преди да я бе видял.

Нова миризма се бе примесила с боровия аромат на препарата, който така старателно бе ползвал. Миризма на морска вода и бакър. Напипа челника в джоба си, извади го и натисна копчето за включване. С първото натискане фенерчето светна в убито червено, за да пести батерията и да предпазва нощното зрение. Тази вечер червеният му лъч освети жена по бански костюм. Беше застанала на не повече от метър и половина и от дългата ѝ тъмна коса се стичаше вода, а в ръцете ѝ блестеше малка брадва.

Тя каза:

— Издадеш ли звук, си мъртъв.

И Лаймън ѝ повярва.

6

Минаха пет секунди, може би десет. Трудно беше да се прецени, понеже сърцето и дробовете на Лаймън вече не работеха в синхрон. Не можеше да забави пулса си, нито да си поеме въздух. Жената стоеше насреща му с брадвата в ръка, окъпана в червена светлина. Беше тънка като вейка и не много по-висока от него, но мускулите изпъваха кожата ѝ и той си каза, че може да го надвие и с голи ръце.

А и едва ли бе намерила тази брадва в къщата на Дуейн Пърсел. Лаймън не би пропуснал такова нещо.

Значи бе дошла с нея.

Откъде?

От морето, помисли си той като дете, чуло приказка за чудовища. Жената изглеждаше така, сякаш е изплувала от дъното на океана. Беше по бански костюм и макар да не изглеждаше мокра, миришеше на морска вода. На морска вода и на бакър.

Не, не на бакър. На кръв. Миришеше на морска вода и на кръв.

Без да издава звук, тя започна да трепери. Минаха няколко мига, преди Лаймън да си даде сметка, че е напълно неподвижна. За разлика от фенерчето в ръката му. Защото не жената, а ръката му трепереше.

— Сядай — изкомандва тя.

Сядай. Като на куче. И той се подчини като куче. Седна на пода едва ли не с благодарност. Рано или късно треперенето на ръката му щеше да се предаде и на коленете. Жената обаче изглеждаше разочарована от него, сякаш бе направил нещо нередно. Лаймън понечи да стане, но тя повдигна леко брадвата и той реши да си остане там, където беше — залепил задник за пода.

— Светлината. Надолу — каза му.

Имаше тежък, смътно познат акцент. Лаймън се плашеше от всяка нейна дума, но още повече се боеше от мълчанието ѝ, докато стоеше насреща му и го гледаше.

Той постави челника на пода. Червената светлина вече не беше насочена към лицето ѝ, а към острието на брадвата. Преди бе успял да я огледа само от лицето до кръста, но сега я виждаше от кръста до стъпалата. Беше боса и за един миг на надежда той си каза, че тъмните ивици по краката ѝ са полепнали треви или може би водорасли. После разбра, че са порезни рани.

Много рани, някои по-тъмни — значи по-дълбоки — но бяха толкова нагъсто, че беше трудно да се каже къде свършва кожата и започва кръвта. Сега, когато светлината сочеше надолу, той виждаше, че стъпалата ѝ са оставили кървави следи по пода.

Ако не му бе казала да седне, може би в този миг щеше вече да е припаднал. Но сега нямаше накъде да пада, така че просто вдигна колене към гърдите си и извърна лице встрани.

Тя каза:

— Никакъв звук. Никакъв звук.

— Добре — отвърна Лаймън, което беше груба грешка. Оплеска всичко в желанието си да ѝ угоди.

Тя изсъска тихо, а той кимна и вдигна ръка, за да покаже, че се разкайва. Седеше на пода, извърнал глава настрани, с плътно опрени до гърдите колене и затаил дъх, макар да усещаше, че вече се задушава. Когато жената най-после се размърда, Лаймън очакваше да пристъпи към него, да вдигне брадвата и да я стовари върху черепа му.

Но тя се отдалечи. Излезе от стаята и тръгна по коридора.

Бягай, крещеше мозъкът му, но той не можеше да си наложи дори да помръдне. Погледна към шперплата на мястото на вратата. Достатъчно беше да го блъсне тичешком и да продължи да бяга, да се гмурне в океана, ако се наложи.

Но тя самата идва от океана, помисли си и изведнъж идеята не му се стори толкова добра.

Беше все така седнал на пода, когато тя се върна. Престраши се да погледне към нея и видя голите ѝ крака и окървавените стъпала. С всяка стъпка бе оставила още кръв след себе си. Той погледна нагоре, уплашен от брадвата, и видя, че носи одеяла.

И спалния му чувал.

Тя пусна едно от одеялата на пода и каза:

— Вземи.

Когато той се поколеба, жената добави още една дума, която не беше на английски. Лаймън не знаеше какво означава, но му прозвуча като ругатня и тогава се сети откъде му е познат акцентът ѝ. Беше френски. Той знаеше отделни думи на френски. Майка му беше израснала в Канада, където все още говореха този език тук-там. Не му беше студено, но жената му бе казала да вземе одеялото и той щеше да се подчини.

Тя влезе в кухнята на Дуейн Пърсел и се върна с един от дървените столове с високи облегалки, за да го сложи срещу Лаймън. В едната си ръка държеше брадвата, в другата стола, а спалният чувал беше преметнат през лакътя ѝ. Седна на стола и го разстла в скута си. Затъкна го под мишниците си, уви се в него и заприлича на пашкул. Подпря брадвата върху коляното си, здраво стиснала дръжката.

— По-силна светлина — каза жената.

Лаймън поклати глава.

— Увеличи… светлината — нареди му тя.

— Не — отвърна Лаймън, после бързо добави: — Не бива баща ми да ме види.

Мълчание. Тя се наведе към него. Той се дръпна панически назад, оттласквайки се с крака от пода, докато гърбът му се удари в стената, а жената се пресегна и вдигна челника.

— Стой долу.

И Лаймън остана долу.

Тя огледа челника в ръцете си и на по-силната светлина той забеляза тъмна линия по шията ѝ, която тръгваше от дупка над ключицата, и за миг беше сигурен, че някой се е опитал да ѝ пререже гърлото. После тя се размърда, тъмната линия се размърда с нея и той се досети, че е колие, малка висулка върху обикновена тъмна верижка. Жената насочи червения лъч към него. Лаймън вдигна ръка, за да закрие очите си. Тя раздвижи лъча да го огледа от глава до пети, после угаси челника.

Двамата останаха да седят един срещу друг в мрака. Лаймън чуваше ударите на сърцето си. Каза си, че и жената би трябвало да ги чува.

— Как се казваш? — попита го.

— Лаймън. Лаймън Ранкин.

— Откъде идваш?

— От съседната къща. Не се вижда оттук, но е зад тези борове…

На бледата лунна светлина Лаймън видя, че жената направи жест с длан, обърната надолу, казвайки му да говори тихо. Той опита отново, този път шепнешком:

— Трябва да се скрия тук. Баща ми не бива да ме намери. Може ли? Моля ви. Това е мястото, където се крия.

— Ти се криеш.

— Трябва да се крия!

— Ти трябва да се криеш?

— Да.

И тогава тя се разсмя. Смехът ѝ беше тих, но определено беше смях и наред с това беше най-ужасяващият звук, който Лаймън бе чувал.

— Е, добре — каза жената с кървавите стъпала и брадвата. — Тогава ще се крием, Лаймън Ранкин. Ще се крием.

7

Изриъл Пайк спа зле — сънува яркочервена кръв върху снежнобял килим и се събуди с главоболие, каквото не бе изпитвал от дните, когато пиеше. Дори устата му беше суха, както винаги след препиване с уиски. Намери бутилката си с вода, изпи я, но все още се чувстваше обезводнен и езикът му беше подут. Пусна радиото, като си мислеше, че международните новини ще му помогнат да избяга от този остров и от себе си. Дядо му и баба му винаги го бяха карали да слуша международните новини, които да му напомнят, че някъде там се намира широкият свят и че е важно да се замисли за гледните точки на хора от други места. За Джозая и Мириам Пайк от новините по телевизията нямаше голяма полза. Двамата им синове — Чарли и Стърлинг — признаваха само новини, които им се съобщаваха лично. На острова си имаме достатъчно драми, казваше Чарли, когато родителите му включваха радиото, защо трябва да се интересуваме и от Бангладеш? Това беше неизменният му пример. Едва ли можеше да покаже Бангладеш на глобуса, дори някой да го ориентираше на кой континент се намира.

Радиото върху кухненския плот беше почти на годините на Изриъл, работеше с дебели кръгли батерии, които бързо се изхабяваха, и имаше червен индикатор, който му напомняше за диктофона на Стърлинг. Той включи на щатското обществено радио с надеждата да избяга от действителността, но вместо това чу познатия глас на Рейчъл Мартин да споменава името му.

„Труповете са били открити от Изриъл Пайк, жител на остров Салвейшън Пойнт“, каза гласът.

Името му прозвуча някак лично, едва ли не фамилиарно, понеже Изриъл беше прекарал много сутрини, заслушан в обясненията ѝ за външния свят. Сега той отново се заслуша, докато Рейчъл Мартин разказваше историята на живота му. Беше я разбрала правилно. И той оценяваше това. Без излишна назидателност, без интригантски намеци, просто, стегнато, точно обобщени с неутрален тон, включително в частта, където обясняваше как е убил баща си. След това тя премина към описание на хората, които се бяха намирали на яхтата. Той бе видял лицата им на полицейските снимки и сега не можеше да не си представи точните им местонахождения, вече като трупове, докато Рейчъл разказваше кой какъв е бил.

Пол Гарднър, на 49 години, главен прокурор на щата Мейн, току-що обявил кандидатурата си за сенатор, женен, с две деца.

Дрю Гарднър, 56-годишен, основател на хедж фонд, телевизионен експерт по финанси. Собственик на „Мерео“. Два пъти развеждан, без деца.

Ричард Хосмър, на 62, федерален областен съдия и пряк съперник на Гарднър за сенатското място. Непопулярен на Салвейшън Пойнт заради решаващия си глас, потвърдил забраната за лов на омари в яростно оспорваната Ничия зона между Мейн и Канада.

Морган Уест, 52-годишен, завеждащ Следствения отдел към Главната прокуратура на щата Мейн. Женен, с три деца.

Джей Наш, на 49, от щата Индиана, ветеран от Афганистан, основател на частна охранителна фирма. Работил за съдия Хосмър като шеф на охраната на кампанията му.

Тони Уинслоу, 45-годишен, капитан на яхта „Мерео“ през всичките шест години, откакто Дрю Гарднър я бе купил. Две десетилетия бе обикалял света по линия на яхтения бизнес. Разведен, с едно дете. Когато не бил на път, живеел в Сейнт Огъстин.

Мануел Кореа, на 33, член на екипажа на „Мерео“, от Маями, ерген, без деца.

Рейчъл Мартин обясни, че от полицията още нямали теория защо двама съперници за Сената са се срещнали на яхта на това отдалечено място. Кампанията била толкова оспорвана, че Хосмър и Гарднър още не се били договорили за дебат, така че изглежда твърде неправдоподобно да са били заедно на екскурзия.

— Очевидно — каза тя — в момента историята поражда много повече въпроси, отколкото дава отговори.

После гласът ѝ замлъкна, заменен от местен диктор, който увещаваше Изриъл да подкрепи общественото радио със седмична сума, равна на цената на чаша кафе.

Не се споменаваше нищо за жени на яхтата.

Къде, по дяволите, са се дянали те? — запита се Изриъл с разтуптяно от вълнение сърце. Защото знаеше, че на борда е имало и жени. Сигурен беше. Или пък не?

Трябваше да говори с Джен Салазар. Насаме. Затвори очи, видя още веднъж кръвта по плочките в душкабината, по килима, по стъклото и неръждаемата стомана, по тиковото покритие на палубата. Толкова много кръв, толкова много рани, дупки в плът, кости и сухожилия. Дупки от куршуми. Чии куршуми?

В къщата беше студено, но той не желаеше да пали огън. Знаеше, че е нужно да се храни, но нямаше апетит. Искаше да проясни съзнанието си. Дали да не излезе в морето за риба? Дали така щеше да изглежда като невинен човек, опитващ се да се върне към нормалността, или като хладнокръвен убиец, безчувствен към трагедията?

Та той не беше убил никого, по дяволите.

Не и този път.

Радиото се върна от призивите за слушателска подкрепа към редовната новинарска емисия, но вместо да премине на следващата новина, Рейчъл Мартин отново произнесе името му.

— Според „Портланд Прес Хералд“ дядото на Изриъл Пайк, Джозая Пайк, споменал Ричард Хосмър в свое писмо до редакцията отпреди много години. Свързахме се по телефона с отговорния редактор на „Хералд“ Катрин Скелтън. Добро утро, Катрин.

— Добро утро.

— Би ли обяснила пред нашите слушатели историята с това писмо?

— Да. Джозая коментираше гласуването на Хосмър в подкрепа на забраната за търговски риболов на акватория от близо хиляда квадратни мили в Залива на Мейн. Ставаше дума за федерално наложена забрана, целяща опазване на застрашени морски видове и прекратяване на правните спорове с канадските рибари; беше твърде спорно решение, тъй като засягаше една област от огромно стопанско значение за риболовната промишленост на щата Мейн. Джозая Пайк бе написал следното: „Решението на Хосмър не отчита неизбежното: китовете ще продължат да измират, омарите ще продължат да мигрират към по-студени води; рибарските общности също ще отмрат. Въпросът е: какво ще се върне на мястото на рибарските общности. Вече знаем какво. Междувременно Хосмър беше изправен пред избор: да подпише незабавна смъртна присъда на островните жители или да остави нещата да следват естествения си ход. Съдия Хосмър е от онези, които обичат да си дават вид, че човечеството е в състояние да направлява катаклизмите. Не е. То може единствено да влияе на скоростта на протичането им“.

— Изриъл Пайк коментирал ли е писмото на дядо си? — попита Рейчъл Мартин.

Изриъл изключи радиото, преди да чуе какво казва отговорната редакторка.

Не знаеше нищо за това писмо, но съществуването му не го изненада. За баба му и дядо му застъпването за политически каузи беше по-скоро въпрос на дълг, отколкото на личен избор. Писмото бе написано години преди Ричард Хосмър да бъде убит на борда на „Мерео“. То нямаше никакво значение.

Но той имаше чувството, че останалият свят не би приел тази преценка. Странно беше това чувство, сякаш те по някакъв начин го бяха приобщили към групата си. Братята Гарднър, Хосмър, Наш, Уест, Уинслоу, Кореа и Изриъл Пайк — всички жертви на „Мерео“.

Трябваше да намери начин да говори със Салазар. Нищо не можеше да започне, преди двамата да обсъдят нещата насаме, без диктофон на масата.

Когато чу стъпките на верандата си, той си каза, че може да е тя, сякаш я бе повикал със силата на мисълта си.

Не беше Салазар.

Беше репортерка с микрофон, а зад гърба ѝ надничаше обектив на камера.

8

Една руса жена, на чието яке се виждаше емблемата на „ПенБей Нюз“, се усмихна на Изриъл, когато той отвори вратата. Беше почти с неговия ръст, младолика, със слънчев загар, блеснали сини очи и перфектни зъби. Зад нея беше застанал младеж с камуфлажен костюм, ниски ботуши и широкопола шапка, сякаш бе тръгнал на сафари. Той държеше камерата.

— Господин Пайк? — каза блондинката. — Здравейте. Аз съм Мадисън Купър от екипа на „ПенБей Нюз“. Местна телевизионна станция сме, но днес предаваме за националните мрежи. Сериозна работа, а?

Каза го сякаш на шега, широко усмихната; зъбите ѝ бяха бели като килима на „Мерео“, а устните ѝ — алени като кръвта по него.

Камерата записваше. Личеше си по червената лампичка.

Защо всички записващи устройства бяха с червени лампички? Нещо като последно предупреждение за глупаците, решили да говорят пред тях. Спри, предупреждаваше лампичката, но точно тогава повечето хора започваха да говорят.

— Не бихме желали да ви се натрапваме, нито да ви отнемаме повече време, отколкото е необходимо, уверявам ви — каза Мадисън Купър. — Но разбирам, че вие сте човекът, открил онази ужасна сцена на…

— Не мога да говоря за това — каза Изриъл, като се опитваше да гледа в нея, а не в камерата.

— Напълно ви разбирам. Бихте ли ми направили услуга да кажете поне едно „без коментар“, за да ви заснемем? Доста път сме били дотук.

Широката усмивка не слизаше от лицето ѝ.

— Това ли искате само? — каза той. — Да кажа „без коментар“?

— Ще ви бъда благодарна, ако кажете и повече.

— Не мога. Отнесете въпросите си към полицията.

— Разбира се. Но кажете все пак нещо в кадър, колкото да си запазя работното място.

Той вече беше в кадър. Погледна към океана и се опита да си представи, че се носи по вълните. Остани спокоен. Не ѝ казвай нищо, не я провокирай. Не привличай внимание. Имаше чувството, че се е върнал в затвора. Плавай под радара. Дръж главата си наведена надолу. Оцелей.

— Ще ви дам исканото едно изречение — каза той. — Но не повече.

— Благодаря ви. — Тя го докосна леко по ръката с върховете на пръстите си, извърна се към камерата, разтърси косите си, изправи рамене и обля оператора с професионалната си усмивка. Може би затова той се беше облякъл като за сафари — за да се пази от палещите лъчи на усмивката на Мадисън Купър.

— Днес се намираме на остров Салвейшън Пойнт заедно с Изриъл Пайк, човека, открил зловещата сцена.

Докато казваше „зловещата сцена“, тя успя все пак да потисне усмивката си. После, с подходящо мрачно изражение, се обърна към Изриъл.

— Господин Пайк, мога само да си представя колко мъчително е било за вас това преживяване. Как прекарахте нощта, успяхте ли изобщо да заспите, или всичко продължи да е един непрестанен кошмар?

Беше я подценил. Очаквал бе да го разпитва за местопрестъплението и тогава щеше да я насочи към полицията. Но от полицията не можеха да ѝ отговорят как е спал, а да каже „без коментар“ на такъв добронамерен въпрос би прозвучало грубо и гневно.

— Това е истинска трагедия — каза той.

— Ужасна трагедия — съгласи се с печален тон тя. — А ние знаем, разбира се, че вие държите всякакви описания на онова, което сте видели на борда на „Мерео“, да дойдат от полицията, но все пак се питам, в чисто човешки план, дали преживяното ви се е отразило по-силно с оглед на болезнената цена, която сте платили за подобно престъпление в собствения си живот.

Той отвори уста, готов да я попита що за подвеждащ въпрос е това, но се сети за проклетата червена лампичка на камерата. Срещна погледа ѝ и прочете в очите ѝ искрица на наслада. Очите ѝ казваха: Видя руса коса, слънчев загар и бели зъби и ме подцени, нали? Е, сега се усмихни на камерата, приятел, защото съм те стиснала за топките и целият свят ни гледа.

— Господин Пайк? — подкани го тя.

Той премести поглед от нея към камерата. Навлажни устните си с език и каза:

— Моята история няма никакво значение днес. Надявам се мислите ви да са със семействата на жертвите. Там им е мястото.

Доста добре изпълнено. Не се хвана на въдицата ѝ, не показа гняв.

— Вие също сте изпитали онова, през което преминават тези семейства в момента. Работилницата за лодки на дядо ви е била емблематична местна забележителност, а баща ви е бил почитан член на риболовната гилдия на острова. Аз…

— Не — каза, или по-скоро се сопна, Изриъл. Достатъчно рязко, за да даде повод на Мадисън да погледне с разширени от престорена изненада очи към камерата. Точно каквото искаше тя.

— Моля, господин Пайк?

Той вдигна ръце с дланите напред — жест, замислен да изрази безпомощност, да ѝ покаже, че се предава. Мадисън Купър обаче рязко отстъпи назад, сякаш я беше нападнал.

— Господин Пайк, успокойте се, ако обичате. Аз просто си върша работата. Вашата присъда няма нищо общо в случая.

Изриъл пъхна ръце в джобовете си и впери поглед в камерата.

— Съчувствам на семействата на жертвите — каза той.

— Не се съмнявам. И така, полицейското присъствие на този остров е минимално, а разбирам, че вашият чичо е помощник-шерифът, отговарящ за него. Той беше достатъчно любезен да даде интервю и спомена, че…

— С чичо ми не си говорим, а с вас приключих.

Изриъл се обърна и си тръгна. Не чу остатъка от думите ѝ, защото приливът на ярост, който изпита при мисълта, че чичо му го е обсъждал пред камерата ѝ, накара кръвта да забучи в ушите му, а пред очите му да затанцуват червени петна. „Достатъчно любезен да даде интервю“. Типично за Стърлинг. Господ да поживи черната му отзивчива душа.

Той прекоси двора и тръгна надолу към пристана. Едва когато стигна там, се обърна да погледне назад. Те го следваха и продължаваха да снимат.

Отвърза лодката и я оттласна от пристана, докато го снимаха отвисоко. Мадисън Купър му извика някакъв въпрос. Изриъл изобщо не погледна към нея. Потопи веслата във водата и загреба с въртеливо движение, напред-назад, нагоре-надолу, в равномерен ритъм, толкова упражняван, че отдавна вече не си даваше сметка как го прави, разчитайки единствено на мускулната си памет. Беше тежък труд, но важен — самото усилие и повторяемостта на движенията му помагаха да проясни съзнанието си, да прочисти душата си.

Така поне се чувстваше той в повечето случаи.

Но не и днес.

Той продължи да гребе и да гребе, излезе от фарватера и зави на север, а вълните го подхвърляха и тялото му променяше позата си с онази неосъзната ловкост, която идва от много практика.

Слънцето се изкачи нависоко, докато той измъкваше капаните, които бе заложил предишния ден, и оглеждаше улова. Повечето омари бяха малки, толкова дребни, че не си даваше труд да ги премери. В последния капан се бяха хванали няколко прилични седем-осемстотинграмови, с още меки черупки. Като улов не беше нищо особено, но щеше да изкара малко пари. Може би колкото един добър адвокат би изкарал за петнайсет минути. Или за пет.

Не би трябвало да му е нужен адвокат обаче. Изриъл Пайк беше убиец, но беше и честен човек. Двете не се изключваха взаимно. Дори пред чичо си, когото мразеше повече от когото и да било на света, той не бе излъгал. Не беше неблагонадежден разказвач. Просто спестяваше някои факти.

Което беше различно, нали?

Един информатор не беше нищо друго освен разказвач на истории. Един добър информатор казваше истината. Един умен информатор казваше истината, доколкото бе нужно.

В затворническите килии и гробищата имаше мнозина глупави информатори. А може би и някои умни.

Улисан в тежък труд, той се опитваше да не мисли за „Мерео“, но отблясъците от слънцето по водата му напомниха за сутринта, когато бе изкарал гребната лодка и се бе качил на яхтата. Още виждаше белия килим и червените петна.

Моят прокурор.

Каза си, че може би е трябвало да разпознае лицето му, но всъщност Гарднър не беше основният прокурор по делото му. Водеше го един от заместниците му, а на Изриъл му бяха назначили служебен защитник и дори не се стигна до процес. Не беше прекарал кой знае колко време лице в лице с никой прокурор. Това беше лесно за доказване. Никой не би повярвал, че е могъл да изпадне в такава ярост след десет минути личен контакт с обвинителя си, та след петнайсет години в затвора да го издири и да го застреля на една яхта заедно с още шестима невинни мъже.

Нали така?

В този момент една вълна го връхлетя изневиделица и го повали; коляното му се удари в корпуса на лодката.

Взе да брои замахванията с веслата, пренасяйки в сферата на съзнателното движенията, които до момента бе правил несъзнателно — припомняше си ритъма, онова, което бе приемал за даденост, докато то не започна да му се изплъзва — вместо да дърпа напред, се носеше по течението.

Изриъл продължаваше да гребе и през болките си спомни деня, когато бе извършил убийство.

9

Изриъл и баща му бяха на Салвейшън Пойнт от пет седмици. Островът му се струваше много различен от онзи, който бе запомнил като дете, когато баща му изкарваше добри пари от риболов, а дядо му управляваше работилницата „Пайк и синове“, където бяха построени повечето лодки в пристанището. През лятото населението се увеличаваше — все пак това беше Мейн, но през останалото време на острова оставаха само постоянно живеещите. Те бяха корави хора, свикнали да оцеляват в сурова среда. Това наследство означаваше много за обитателите му, особено за големите, съставени от по няколко поколения родове, каквито имаше много по онова време.

Или бе имало някога.

Населението се бе стопило, откакто Ничията зона беше затворена за търговски риболов. Водите в близост до острова можеха да осигурят поминък на неколцина рибари, но не и на цяло селище. Къщите бяха опустели, семействата бяха напуснали. На тяхно място се бяха появили няколко частни имения, но не толкова много, колкото бяха предвиждали всички. Салвейшън Пойнт беше твърде отдалечен, труднодостъпен и див. Туристите и парите им се ориентираха по̀ на юг — към Бар Харбър, Камдън, Бутбей, Огънкуит, Кенебъкпорт. Дори любителите на островния живот можеха да избират между Айлсбъро, Вайнълхейвън и Монхигън. Салвейшън Пойнт беше просто твърде далече на североизток и макар никой да не си го признаваше — твърде депресиращ. Откакто рибарите се бяха разпръснали в различни посоки или бяха избрали нови поприща след затварянето на Ничията зона, къщите стояха празни и всякаква стопанска дейност бе замряла. Без план за възраждане някога идиличното рибарско селище все повече приличаше на призрачно място — умалена, по-изолирана версия на толкова много промишлени градове в Североизтока и Средния запад, по-скоро паметник, отколкото човешка общност.

Изриъл обаче бе пожелал да се върне тук. По много причини. Някои от тях бяха свързани с баща му, други бяха лично негови. Изпитваше това, което изпитват всички алкохолно зависими, оставени насаме със себе си — отчаяна нужда от помощ, от изход. Лятото на острова му се струваше по-приемливо от всякакви други идеи, които му хрумваха. Все пак като момче той бе обичал това място. Щеше да помага на баща си, а баща му — на него.

Онова, което Изриъл не отчете, бе начинът, по който баща му възприемаше миналото. За него островът беше една възможност да обсъди с баща си какво все още може да бъде спасено. За Чарли — да обсъжда със сина си безвъзвратно изгубеното, онова, което не подлежеше на възстановяване или изкупление.

Баща му говореше безспир за тъжната гибел не само на семейство Пайк или дори на острова, а на цялата страна — съвкупната загуба на американската нравственост, трудова етика и състрадание. За него някогашният Салвейшън Пойнт беше символ, място на възможности и кураж, пълно с грижовни съседи и строги, но доброжелателни местни авторитети, място на търпеливо преподадени уроци и колективна мъдрост. Колкото повече говореше за миналото, толкова по-идеализирано си го представяше Чарли, а усилията на Изриъл му се струваха оскърбителни за самото място.

Конфликтът на пристана беше резултат от тези търкания помежду им. Унищожаването на бъдещето бе резултат от миналото.

Баща и син бяха прекарали десет часа в бурното море и бяха подгизнали от ледения дъжд, характерен повече за ноември, отколкото за юни, и когато най-после се върнаха на кея, Изриъл беше толкова зажаднял, че бе готов да даде целия си портфейл за една бутилка студена бира. Привърза лодката за пристана и понесе капаните с оскъдния улов по стълбата на кея. Чарли остана да наблюдава приятелите си, докато разтоварваха със скрипци богатия си улов. Собствената му моторница беше привързана за кея до тях. Ненужна и безжизнена. Заради сина му.

— Твоят дядо… — започна той, както започваше много от изреченията си това лято. Понякога тези думи водеха към приятен спомен, към забавна история или практичен съвет. Но в този момент, в това лошо време, в този ден те доведоха до друго.

— Твоят дядо — каза Чарли, загърнат в оранжева мушама и загледан в неподвижната си безжизнена моторница — е работил така като дете. Бил е на шестнайсет години, когато е построил първата си истинска лодка. Ще ти кажа точно колко работни дни е пропуснал заради пиенето.

Изриъл сновеше между кея и лодката, за да разтовари жалката купчинка капани, давайки си сметка за другите мъже наоколо, които чуваха всичко, всеки от тях готов да предаде на съпругата и децата си казаното от Чарли Пайк на тоя алкохолик и непрокопсаник, сина му. Чарли седеше на кърмата на лодката под кея, докато Изриъл разтоварваше капаните в дъжда. Баща му говореше на висок глас, за да е сигурен, че той не може да избяга от укорите му.

— Твоят дядо беше човек от друга порода. Вече не се раждат такива и адски съжалявам, че трябва да ти го кажа. Наистина съжалявам. Но никой от вас, младите, не разбира така света, както го разбираха дедите ви. Двамата с чичо ти знаем това. Виждали сме го. Обаче твоето поколение? Вие не можете да го оцените. Не можете да го осъзнаете.

До ден-днешен Изриъл не можеше да каже със сигурност дали би направил същото, което направи тогава, ако двамата бяха сами, а не пред рибарите, които ги наблюдаваха като съдебни заседатели, вече готови с присъдата. Беше застанал на кея с гръб към лодката, стиснал в ръцете си един повреден телен капан; по лицето му се стичаха водни струи, докато се мъчеше да не слуша, да се съсредоточи изцяло върху дъжда и вятъра, когато видя сред зяпачите чичо си. Беше сам — той винаги беше сам въпреки двата си брака и двете си деца. Браковете му бяха завършили с развод, двете му съпруги бяха напуснали острова, двамата му синове си тръгнаха с майките си и никой не се върна повече. Синовете му бяха с няколко години по-големи от Изриъл, но той имаше само най-смътни спомени за братовчедите си. Семейните събирания не бяха част от детството му. В течение на много години братята Пайк бяха скарани. Стърлинг гледаше на шерифската значка като на инструмент за влияние и натиск, а не като на знак за лидерство; приемането на подкупи беше за него просто източник на доходи. Бащата на Изриъл странеше от него; Джозая и Мириам Пайк нямаха нищо общо с по-малкия си син. На един остров такова мълчание звучеше оглушително.

Също и помиряванията. В деня, когато Чарли Пайк отново зае страната на брат си, всички знаеха какво означава това — просто беше изгубил. Беше разменил честта си за пари. Едва след като Ничията зона бе затворена и парите станаха кът, братята Пайк се помириха. Местните схващаха за какво става въпрос, но очакваха тази сделка с дявола да е заради нещо повече от една ипотека.

Тя беше заради сина му.

Дотогава той на три пъти бе вадил Изриъл от затвора под гаранция и го бе пращал в клиника за лечение на алкохолици и наркомани. Все скъпоструващи начинания.

Когато към неудачния му син се прибави и забраната за риболова, от който Чарли се бе издържал през всичките тези години, беше лесно да се разбере защо един ден цъфна на прага на брат си с молба за помощ. Какво друго би могъл да направи? Хората обвиняваха сина за греховете на бащата.

Същото правеше и синът. Това бе една от причините Изриъл да се върне на острова, твърдо решен да промени всичко.

Беше се върнал, за да оправи нещата не само за себе си, но и за баща си.

И това щеше да е възможно, ако не беше присъствието на чичо му — поне така смяташе. В деня на убийството Изриъл току-що бе забелязал помощник-шерифа Стърлинг Пайк, когато баща му изригна с пореден залп обиди срещу него.

— Добре, че дядо ти не е между живите — кресна той. — Защото, ако беше видял собствения си внук наркоман, това щеше да го унищожи. Ако трябваше да те гледа как затъваш на същия този кей, където той се скъсваше от работа, за да издържа семейството си, това щеше да го съсипе! Да си мисли, че оставя това имущество в твои ръце, че ти е възлагал такива надежди. Господи, колко нелепо! Само това мога да ти кажа. Добре, че го няма, за да ти бере срама.

Това се чуваше по целия кей и Изриъл видя насладата по лицето на чичо му. Гневът го прониза като игла, думите на баща му натискаха буталото на спринцовката, което изпълваше вените му с ярост. Той се извърна и запокити повредения капан, който стискаше в ръце, към лодката с баща си, като очакваше взрив от крясъци — яростни, но все пак безобидни.

Изблик на гняв, нищо повече.

Проблемът бе, че Изриъл не чу баща му да се движи.

В плющящия дъжд, сред какофонията от скърцане на скрипци и дрънчене на капани, той бе чувал само думите; нямаше как да знае, че, крещейки, баща му е скочил от лодката и се е изкатерил по стълбата до кея. Когато се извърна с капана в ръце, от който стърчаха парчета тел като пирони от разкована дъска, Изриъл очакваше баща му да е още някъде там, долу, а капанът да профучи над главата му и да се стовари в лодката или да цамбурне в морето — запратен в пристъп на ярост, но безвреден.

Вместо това видя намръщеното лице на баща си над горното стъпало на стълбата — от козирката на шапката му с емблемата на фирма за морски дарове се стичаха струи дъжд, а очите му блестяха от гняв.

Толкова много неща се объркаха ужасно бързо. Изриъл прекара безброй безсънни нощи в затвора, питайки се какво е можел да промени един дребен детайл: ако бе чул баща си да се изкачва по стълбата; ако в ръцете си бе държал изправен капан вместо повреден, със стърчащи остри телове; ако времето беше сухо вместо дъждовно; ако приливът беше по-висок. Неща без значение за страничния наблюдател, станал неволен свидетел как той запраща счупения капан за омари в лицето на баща си, но ключови за крайния резултат.

Беше време на отлив, което означаваше по-голяма разлика във височината между кея и лодката, в която падна баща му; дървото беше хлъзгаво от дъжда и отчаяният му опит да се хване за стълбата беше напразен. Капанът беше повреден, което означаваше, че тези стърчащи парчета тел се забиха в лицето му и разкъсаха плътта, предизвиквайки остра, заслепяваща болка вместо зашеметяващ удар. Освен това Изриъл си бе мислил, че баща му е още там, долу, докато той беше точно зад него — цел, която нямаше как да бъде пропусната.

Чарли Пайк падна от горното стъпало на стълбата обратно в лодката, черепът му се разби във вилката на веслото със сух, пращящ звук, усилен от резонаторния ефект на корпуса.

Сега, петнайсет години по-късно, Изриъл бе излежал присъдата си и слънцето грееше на небето. Започваше нов ден в един променен свят. Защо обаче му се струваше, че отново е пропуснал нещо важно, докато беше обърнат с гръб?

„Казвай истината — беше го предупредила Салазар. — Само това се иска от теб“.

Онова, което тя не знаеше — или не бе признала пред себе си — бе, че светът не се интересува дали той казва истината, или не. Американската публика се интересуваше по-малко от справедливостта, отколкото от благочестивото удовлетворение при незабавно отправените обвинения. Хората не желаеха истината; истината беше сложна, объркваща, изискваща нещо от тях, може би признание за собствената им погрешимост. Тя изискваше задаване на въпроси, изслушване на отговори, мислене — а кой имаше време за такива неща?

Нужен им бе някой, когото да обесят.

10

Преди първите отблясъци на зората да бяха осветили най-източния бряг на Съединените щати, Лаймън вече спеше в къщата на покойник, докато някаква непозната жена седеше до него с брадва в ръка.

Той не вярваше, че е възможно, но в крайна сметка усети умора. Освен това си каза, че ако тя е възнамерявала да го удари с брадвата, вероятно вече щеше да го е направила. Жената седеше, загледана в шперплата, и се ослушваше по начин, разбираем за Лаймън, различен от начина на слушане на повечето хора и по-сходен с този на животните. Ослушваше се, сякаш отвън имаше хищник. Сякаш животът ѝ зависеше от това.

По някакъв странен начин присъствието ѝ започваше да му действа успокояващо, защото тя беше нащрек. Никой нямаше да ги издебне изневиделица, това беше сигурно.

И той заспа. Когато се събуди, отвън се беше развиделило напълно, а тя седеше все така на стола. На дневна светлина беше много красива. С тъмна коса, маслинена кожа, черни очи и тънки като на птица кости; китките ѝ бяха колкото неговите. Но ако беше в класа му, щеше да е най-силната. Мускулите на ръцете ѝ бяха изопнати като въжета.

А синините! Те бяха покрили краката ѝ, които все пак изглеждаха по-добре от стъпалата. Стъпалата ѝ сякаш бяха удряни с чук, после минати отгоре с шкурка. При вида им той извърна поглед встрани и по това тя разбра, че отново е буден.

Фиксира го с черните си очи.

— Лай-мен.[1]

Името му бе разделено на две внимателно артикулирани думи.

Трябваше ли да отговори? Защо не?

— Здрасти. — После, след кратка пауза: — Как се казваш? Трябва да знам.

Жената поклати глава.

Лаймън се изправи бавно. Тя го наблюдаваше, но не понечи да го спре. Той отиде до прозореца, като я следеше с крайчеца на окото си, очаквайки светкавичното ѝ движение, каквото не последва. Но ако се опиташе да си тръгне…

Може би тогава.

Червата му изкуркаха. И двамата чуха звука, отчетлив в празната стая. Той се поколеба, после отиде до бюфета, където бе скрил запасите си от храна. Ако още не ги беше намерила, скоро щеше да го направи.

— Имам мюсли, но нямам мляко — каза Лаймън. — И две десертни блокчета. От гранола, с фъстъчено масло и шоколадови люспи.

Тя не отговори. Той извади десертните блокчета от бюфета, прекоси стаята, подаде ѝ едното и разкъса със зъби обвивката на другото. Досега не се бе приближавал толкова до нея. Усети отново миризмата на море. И на кръв.

Жената протегна ръка нагоре, спалният чувал падна от тънката ѝ силна ръка и тя пое блокчето. Отвори го като него, разкъсвайки със зъби обвивката, но го направи единствено защото не искаше да пуска брадвата. На дневната светлина се виждаше, че острието е нащърбено в центъра — от метала се бе отчупило клиновидно парче. Сигурно брадвата се бе ударила в нещо много кораво, с голяма сила, за да бъде нащърбена така.

Докато дъвчеха, двамата не откъсваха очи един от друг и Лаймън усещаше, че тя е не по-малко озадачена от него, отколкото той от нея, че се пита защо е скрил храна на това място и защо още никой не е дошъл да го търси.

— Търси ме само когато е ядосан — каза Лаймън, сякаш му бе задала въпроса.

Жената наклони глава на една страна.

— Баща ми — каза той. — През деня обикновено е добре. Или спи, или работи нещо, ако успее да намери работа, нали разбираш, за джобни.

Тя се намръщи.

— Пари — каза той. — Само в брой.

Тя кимна.

— Сега си е намерил нещо — каза Лаймън. — За няколко дни, но както и да е. Мисля, че боядисва. От мен се иска само да му се покажа. Ако ме види сутрин, не е много ядосан. Само ако ме няма дълго време вкъщи, се ядосва достатъчно, за да тръгне да ме търси.

— Не можеш да си тръгнеш — каза тя.

Лаймън дояде десертното блокче, облиза обвивката, после я смачка и я пусна в найлоновата торбичка, където си държеше отпадъците.

— Трябва да си тръгна. Иначе ще дойде да ме търси.

— Ще се крием — каза жената, като се потупа с длан по гърдите. — Аз трябва да се крия. Значи — тя го посочи, сякаш не я разбираше — и ти трябва.

Лаймън осъзна проблема ѝ — не искаше да рискува да загуби едно добро скривалище.

— Чукаш на отворена врата — каза той.

Поредно намръщване. Той опита отново:

— Ние сме като гърнето и похлупака. Не, ние сме в една лодка, това исках да кажа. Не ги ли знаеш тия изрази?

Тя не отговори. Лаймън усещаше, че го разбира прекрасно.

— Схващаш идеята — каза ѝ той. — За момента баща ми не ме търси, така че няма да те открие. Но ако остана? Ще дойде да ме търси и ще те завари тук.

Тя погледна брадвата в ръката си. На Лаймън не му харесваше спокойствието в очите ѝ.

— И ти ли беше на яхтата? — попита той. — Онази, голямата, заради която дойдоха всичките тия хеликоптери и полицията, и Бреговата охрана?

Когато тя отново насочи вниманието си към него, на Лаймън му се искаше да не я бе питал.

— Без въпроси, Лай-мен.

— Отвлечен ли съм? — каза той, като си мислеше, че това всъщност не би било толкова лошо. Все пак тя изглеждаше по-малко склонна към насилие от баща му, а самата идея да бъде отвлечен от някого, който не му мислеше злото, му се струваше като примамливо приключение.

— Не — отвърна тя. — Трябва да се крия. Това е всичко.

— Разбирам — каза той, и наистина разбираше. — Но за да се скриеш добре, аз трябва да се прибера. Само така ще стане работата. Ако си тръгна, ще се върна и ще ти донеса още храна. И нещо за краката. Лед поне.

Изражението на лицето ѝ, когато чу думата „лед“, беше почти като на човек, на когото е била предложена вода в пустинята.

— Адски те болят, нали?

Тя го изгледа. Пръстите ѝ се свиха около дръжката на брадвата.

— Сигурно — каза по-тихо той. — Мога да ти донеса лед и анацин. Баща ми винаги си държи запаси от анацин вкъщи. Иначе не може да отлепи сутрин.

Тя премести преценяващ поглед от него към вратата.

— Виж — продължи Лаймън. — Ти си в моето скривалище. Имай ми доверие, не искам други да го открият. На мен то ми трябва повече, отколкото на теб.

Тя се изсмя; звукът накара космите по тила му да се изправят. Но поне го слушаше какво ѝ говори.

— Ако открият мен, ще открият и теб — каза той. — Но аз ще се върна. Няма да кажа на никого.

Черните безизразни очи не го изпускаха. Тя навлажни устни. Погледна към вратата. Мислеше.

— Един час — каза Лаймън. — След един час ще се върна и ще нося лед за краката ти.

Все още нямаше отговор.

— Виж — каза той, — ще те крия. Аз съм честен. Обещавам ти.

Но дали тя щеше да му повярва? Всеки можеше да каже, че е честен. Лаймън бръкна в джоба си и извади комбинираното ножче, най-ценната си вещ. Когато го видя, тя се надигна на стола, жилавите като въжета мускули се стегнаха под кожата на ръката, с която стискаше брадвата. Той ѝ подаде ножчето. Тя го гледаше неразбиращо.

— Много ми е скъпо — каза той. — Така че го вземи, а аз ще се върна да си го прибера. Това е доказателството ми.

Погледът ѝ в този момент го изплаши едва ли не повече от брадвата. В очите ѝ имаше някаква особена благост, която му напомни как го гледаше майка му преди толкова години. За Лаймън всяко благо лице беше спомен от далечното минало. Жената сложи длан върху ръката му и отблъсна ножчето. Допирът на дланта ѝ беше нежен, сякаш в другата си ръка не държеше брадва.

— Един час — каза тя.

Лаймън издиша от дълбините на диафрагмата си.

— Един час — обеща той.

Когато се промуши иззад шперплата, покриващ входа, и вдиша чистия въздух, трябваше да изпита прилив на въодушевление, че се е измъкнал оттам. Защо изобщо да мисли за връщане на това място?

Стъпалата ѝ, припомни си той, докато подтичваше към къщи.

Стъпалата ѝ го караха да се чувства ужасно. Знаеше какво е да се криеш, знаеше и какво е да изпитваш болка. Най-малкото, което можеше да направи за нея, бе да ѝ донесе лед.

Завари баща си на кухненската маса пред кен с енергийна напитка „Монстър“ за изтрезняване. Той го погледна със светлосините си очи, приличащи на люспи оцелял до пролетта лед. Лицето му беше слабо и изпито, но докато от пиенето костите около очите и скулите му се бяха изострили, под гушата му се бе натрупала лой, сякаш плътта му се топеше. По същия начин широките му рамене се бяха прегърбили, някога стегнатите мускули на гръдния кош висяха отпуснато, а над колана му преливаше бирен корем. Жестокостта беше като земното притегляне, дърпаше човека надолу.

— Къде си бил цяла нощ, дяволите да те вземат? — Това прозвуча така, сякаш гласните струни на баща му бяха прегорели. Сутрин беше зъл, но не чак дотам, че да налита на бой. В много редки случаи изглеждаше едва ли не обзет от разкаяние и изпод проклетията му прозираше тъга. Лаймън си казваше, че това се дължи по-скоро на главоболието и киселините в стомаха му, отколкото на страха му и синините, които бе оставил в душата и по тялото на сина си.

— Горе. Бях в стаята си.

— Глупости. Снощи избяга и не се върна. Къде беше?

— В стаята си — повтори Лаймън, като го гледаше в очите. — Останах вън, на двора, чаках да изпаднеш… — той се спря, когато Кори понечи да се надигне на стола си — … да заспиш. После влязох и се качих горе.

— А, така ли? И къде бях заспал, умнико?

— На пода — отвърна Лаймън без колебание и без да отмества поглед встрани.

Баща му изръмжа и пръв отмести поглед от него и Лаймън установи със смесица от отвращение и облекчение, че е повярвал на лъжата му.

— Като се върна, искам да те заваря тук, в кухнята — каза баща му. — Днес ще работя за оня дърт перко Лари Толанд, ще фугираме къщата на някакъв богат задник и проклет да съм, ако почна аз да приготвям вечеря на кучи син като теб, когато съм се убил от работа. Трябва и ти да вършиш нещо в тоя дом.

Лаймън гледаше към петното на стената, където запратеното предишната вечер кенче с бира за малко се бе разминало с главата му. Помисли си за къщата на Дуейн Пърсел, където старата, износена дограма блестеше от чистота, а стъклата бяха толкова прозрачни, че почти не се виждаха.

— Ще направя сандвичи — каза той.

Кори изръмжа.

— Ще видиш. Ще станат хубави — увери го Лаймън, прибавяйки достатъчно умолителен хленч в тона си, за да прозвучи убедително. Както бе звучал навремето, когато още се надяваше, че има шанс да надделее, да намери подходящия подход или аргумент, изражение или звук, за да измъкне баща си от черупката му и да го съживи, нещо като лекарството срещу алкохолизъм на Доктор Франкенщайн. — Ще направя сандвичи и като се върнеш, ще са готови, за да можеш да си починеш, след като цял ден си работил.

Позната реч. Не беше ли чувал и майка си да произнася тези или подобни думи? Може би.

Баща му отново изръмжа и Лаймън се досети защо: беше вече гладен, но и достатъчно много го болеше главата, за да си направи труда да приготвя храна. Освен това в къщата нямаше кой знае какво за ядене. Което водеше към следващата стъпка.

— Ще ми трябват само малко пари, за да ида до магазина да купя хляб и месо.

— Да бе, трябвали му пари. Същият си като майка си, курвата.

Да, искаше да каже Лаймън, точно така. Искам да купя хляб и месо, за да те нахраня, от което следва, че съм същият като майка ми, курвата.

Той си пое дъх.

— Не мога да направя сандвичи без хляб и месо.

Произнесена по вечерно време, тази забележка щеше да изстреля Кори от стола му със свити юмруци, но сутрин, докато слънцето блестеше в очите му, той просто не можеше да събере сили за това. Извади една петарка и четири банкноти по един долар от задния джоб на джинсите си, хвърли им последен печален поглед и ги пусна на масата.

— И да оставиш рестото тук, на същото място, като се върнеш. До цент.

— Ще го оставя — каза Лаймън; щеше да го направи както винаги. Поне досега. За днес не беше толкова сигурен.

— Няма ли да кажеш едно благодаря?

Провисналата мека плът под брадата на Кори се сби на топка, когато наведе глава — като куче, което се готви за бой.

— Благодаря — каза Лаймън, после се качи по стълбите, влезе в стаята си и затвори вратата.

Седна на леглото и погледна часовника на микровълновата фурна, поставена на пода до матрака му. Фурната не работеше, но часовникът ѝ показваше часа и можеше да се използва като будилник, стига да пресметнеше колко часа да си остави за сън и да натисне „старт“. Нищо вътре нямаше да загрее и поставката нямаше да се завърти, но часовникът щеше да започне да тиктака и в един момент да запищи. Това беше единственият начин да бъде навреме в училище, откакто баща му бе занесъл телефона му в заложната къща.

Лаймън нагласи фурната на двайсет минути, натисна „старт“, излегна се на матрака, поставен на пода, затвори очи и заспа.

11

Когато часовникът на фурната писна, Лаймън се събуди бавно, разтърка очи и натисна бутона, за да го спре. Половината от срока, който си беше поставил, беше изтекъл, но това означаваше, че и баща му вече не е вкъщи. Само това го вълнуваше в момента.

Стана, изми си зъбите, наплиска лицето си със студена вода и слезе долу. Деветте долара си лежаха на масата. Той ги пъхна в джоба си, но нямаше намерение да ходи до магазина. Поне засега. Вместо това взе флакона с анацин от кухненския плот и изсипа осем таблетки в шепата си. Поколеба се, но си спомни за стъпалата на онази жена и изсипа още шест. Намери чиста торба за боклук, отиде до фризера и я напълни с лед — единственото нещо в къщата, от което Кори Ранкин поддържаше солидни запаси.

В банята Лаймън откри шишенце с кислородна вода, флакон бактин с изтекъл срок и ролка бинт. Напълни обемистите джобове на късите си панталони с нещата за първа помощ, после грабна торбата с лед и излезе от къщи.

Денят беше слънчев, с високо безоблачно небе; океанът изглеждаше като поръсен със счукано стъкло. Нямаше вълни, повърхността беше равна, синя и блестяща. Лаймън се запита дали баща му наистина работи при Лари Толанд, или е взел ферибота за Рокланд. Правил го бе и преди. Не очакваше синът му да научи, но на остров като този трудно се опазваха тайни. Каквото и да намираше Кори в Рокланд, то му вредеше повече от алкохола. Прибираше се не бесен и налитащ на бой, а някак спихнат, като зомби, и в погледа му се четеше объркване. Понякога това беше по-лошо от ярост.

Лаймън претича през двора, заобиколи няколкото бора и стигна до къщата на Пърсел. Имаше вид на най-съсипаната от трите изоставени къщи на Литъл Херинг, но отвътре беше най-чиста и запазена. Човек никога не биваше да се доверява на външния вид.

Жената с брадвата му отвори още преди да бе стигнал до вратата. По-точно бутна навън шперплатовата дъска, но ефектът беше същият. Беше се върнал десет минути предсрочно.

— Лай-мен — каза тя. Все още произнасяше името му някак дървено, сякаш беше от две отделни думи.

— Ето ме. — Той вдигна торбата за боклук. Ледът вътре изтрака. — Нося лед.

Тя погледна първо него, после торбата, избута докрай дъската от касата на вратата и го пусна да влезе. Взе от ръката му леда. Лаймън извади флакона бактин и бинта, загреба от джоба си таблетките анацин и постави всичко на кухненския плот.

— Това за начало — каза той. — Имам и пари. Мога да купя храна. Не са много, но ще ти взема нещо по-добро от десертно блокче.

— Пари — повтори като ехо тя. — Трябват ти пари.

По лицето ѝ отново премина нещо като усмивка, някакво мимолетно свиване на мускулите, което не изразяваше враждебност, после закуцука към старото канапе и повдигна една от възглавниците. Той видя, че в дамаската, върху която бяха поставени възглавниците, има изрязана дупка. Беше с правилна квадратна форма и достатъчно малка, за да не пропадне възглавницата през нея. Тази жена боравеше доста умело с брадвата.

Тя я остави върху средната възглавница. После се наведе, при което одеялото, което бе увила около кръста си, се разтвори и той видя голите ѝ крака и извивката на хълбока ѝ и засрамено погледна встрани. Изпита някакъв странен прилив на чувства, едновременно приятни и не. Сякаш беше колкото естествено, толкова и отвратително да иска да види това.

Извърна се към прозореца и се загледа в морето.

Чу гласа ѝ:

— Пари, Лай-мен.

— Имам девет долара — каза той, все така с гръб към нея.

— Пари — повтори тя и тогава Лаймън се обърна.

Беше с лице към него, одеялото отново покриваше краката ѝ, а в ръцете си държеше дебели пачки банкноти. Само в едната ѝ ръка имаше повече пари, отколкото Лаймън бе виждал на едно място през целия си живот.

— Мамка му — възкликна той. Не можа да се сдържи.

Тя прекоси стаята и му подаде пачките. Той не знаеше какво да прави с всичките тези пари. Притесни се и когато ги пое и започна да ги тъпче в джобовете на панталона си, ръцете му затрепериха, няколко банкноти се изплъзнаха и паднаха на пода.

— Извинявай!

Той коленичи, посегна да ги вдигне и замръзна. По някои от тях имаше ръждивокафяви петна. Плътни и тъмни.

Кръв.

Погледна към жената, която гледаше надолу към него и мълчеше. Устните му се разтвориха, но не знаеше какво да каже. Накрая отново се наведе и натъпка кървавите пари в джобовете си колкото се може по-бързо.

12

Изриъл гребеше назад към кея, когато видя атевето, паркирано в двора на къщата му.

Беше кавасаки с балонни гуми и тръбна броня пред решетката на двигателя. Седалката му беше празна. Мъжът, пристигнал с него, беше застанал на пристана; слънцето го огряваше в гръб и сянката му падаше върху водата. Беше облечен с джинси и бежово сако върху бледосиня риза и носеше скъпи лъснати ботуши, които определено не бяха подходящи за каране на атеве.

Мъжът се наведе безмълвно, сграбчи носовия кнехт на лодката, издърпа я до пристана и я завърза с ловки, отработени движения. Имаше издадена долна челюст, плътен тен и тъмна коса, късо подстригана и сресана назад от оплешивяващото чело. Слънчевите му очила отразяваха околността, скривайки очите му.

— Здравейте, господин Пайк. Аз съм Джей Ар Карузо.

— От коя телевизия сте? Отговорът ми ще бъде същият: „Без коментар“.

— Не съм от телевизия.

— Нахлувате в чужд имот заради тръпката, а?

Изриъл излезе от лодката, качи се на пристана и застана срещу мъжа. Карузо беше точно колкото него на ръст, малко над метър и осемдесет, със същите широки рамене, същата конструкция и същото тегло, около 85 килограма — сякаш беше боксьор, специално подбран, за да се впише в неговата категория.

— Надявах се да поговорим. За ваше добро — каза Карузо.

— Я виж ти.

— Приветствам скептицизма ви. Човек във вашето положение не бива да се заблуждава, че има приятели.

Изриъл погледна към дъските на кея. Лъснатите ботуши на Карузо бяха с цвят на кафе.

— Колко дадохте за тия ботуши? — попита той.

— Не си спомням — Карузо изглеждаше донякъде развеселен от въпроса.

— Каква марка са?

— „Вайбърг“.

— Не съм я чувал.

— Канадска фирма.

— Това са най-хубавите ботуши, които съм виждал някога — каза Изриъл. — Значи не сте ченге.

Карузо се ухили. Имаше блестящи бели зъби. Всичко в този човек сякаш излъчваше блясък, но Изриъл забеляза и езика на тялото му, начина, по който успяваше да остане абсолютно неподвижен върху поклащащия се кей, с изпънати назад рамене и стъпили здраво крака, и разбра, че не бива да го подценява. Беше красив, но не женствен.

— Вече не съм — каза Карузо. — Някога бях обаче.

— А какъв сте сега?

— Частен детектив.

— Тоест нямате официални правомощия. С което опираме до незаконното нахлуване в имота ми.

— Четири години съм служил в щатската полиция на Северна Каролина.

— Жалко, че не сме в Северна Каролина.

— После постъпих в армията, станах военен полицай — каза Карузо, сякаш Изриъл не се бе обадил. — Служих шест години, уволних се и продължих да уча.

— Не си спомням да съм ви питал…

— Имам магистърска степен по криминалистика и съдебна медицина от университета „Джордж Уошингтън“, завършил съм специализации във ФБР, Сикрет Сървис, Института по патоанатомия към въоръжените сили, Медицинския факултет на Северозападния университет, „Смитсониън“, клиниката „Кливланд“ и Скотланд Ярд.

— В „Смитсониън“? — попита Изриъл.

— Точно така.

— В музея?

— Те се занимават и с други неща.

— Не знаех.

— Със съдебна антропология — каза Карузо. — В тази дисциплина са най-добрите в света.

— Какво ли не сте учили! — каза Изриъл, докато си мислеше: Ченге, войник, криминалист — тази смес не звучи много окуражаващо. — Предполагам, че има причина да ме запознавате с биографията си?

— Има, да. Моята специалност е възстановяване на местопрестъпления.

— Звучи интересно. Само дето нямам местопрестъпление, което да се нуждае от възстановяване.

— Мисля, че имате — каза Карузо, който още не беше помръднал от мястото си. Стоеше изправен върху поклащащия се кей, с лице срещу вятъра, плашещ в спокойствието си. — Предлагам ви да се повозим заедно, колкото да ме изслушате.

— Да се повозя с вас?

— Да. Защото полицията скоро ще е тук, а вие няма да имате време да изслушате други варианти.

Изриъл погледна към къщата. Дворът беше пуст. Не му хареса увереността, с която Карузо бе предвидил пристигането на полицията.

— Ще дойдат със заповед — каза той. — Ще трябва да се съобразите с нея. Съветвам ви да чуете какво имам да ви кажа, преди тук да настане хаос.

— Заповед за какво?

— За обиск на дома ви. Имате две възможности: първо, да изтичате до къщата си и да свършите каквото има за вършене, преди да са дошли. И второ: да се повозите с мен и да ме изслушате.

— Или трето: да ви кажа да се пръждосвате, после да отида да дремна, защото нямам причина да се притеснявам от полицията.

Карузо чакаше.

Изриъл неистово желаеше да му каже да се разкара. И още по-неистово желаеше да се изкачи по склона до дома си с безгрижната походка на човек, който няма от какво да се бои.

Но не можеше.

— Петнайсет минути от времето ви — каза Карузо. — Ще поседим в самолета и ще си поприказваме, после ще ви докарам обратно дотук, за да се оправяте с всичко, което ще се струпа на прага ви.

— В самолета?

— Точно така.

Салвейшън Пойнт нямаше гражданско летище, единствено писта за малки машини. Там не можеше да кацне нищо по-голямо, само частни самолети и медицински хеликоптери, обслужващи летуващите богаташи и умиращите местни хора.

— Ако сте частен детектив, кой е клиентът ви?

— Семейството на една от жертвите.

— Коя?

— Не мога да разкривам кое е семейството. Въпрос на поверителност. Сигурно разбирате.

— Естествено.

Карузо погледна часовника си. По дизайн приличаше на пилотски, но блестеше като бижу.

— Петнайсет минути — каза той. — Или предпочитате да изчакате полицията?

— Доста отдавна не съм се качвал на самолет — каза Изриъл.

Карузо отново му показа белите си зъби.

Отидоха до атевето, Изриъл се настани на седалката за пътника, а Карузо запали мотора и потегли. Шофираше бързо, с една ръка, докато другата плуваше във въздуха около десния му хълбок. Не носеше пистолет под сакото, но ръката му все се насочваше натам. По навик.

Пистата беше в средата на острова — ивица асфалт, заобиколена от висока трева и метална ограда. Изриъл още помнеше врявата, която бяха вдигнали целогодишните островни обитатели при последното ѝ разширяване. Ако хората престанели да идват с лодки, това щяло да промени местната култура, твърдяха те. От възмущението им не последва нищо. Пистата бе завършена и през летните месеци на нея кацаха и излитаха самолети. Някои и през есента. Но не и през зимата. Днес до единствения хангар бяха паркирани четири самолета — три витлови и един малък елегантен бизнес джет.

Карузо се насочи към него.

Спря в сянката на спуснатата стълба, скочи от атевето и посочи към вратата на самолета. Изриъл се изкачи по стълбата, наведе се, за да влезе вътре, и за пръв път през живота си се озова в частен реактивен самолет. Усещането по странен начин напомняше влизането му в затворническата килия. Студената тръпка по гръбнака му бе предупреждение да бяга, докато още можеше.

— Сядай — каза Карузо. — Нещо за пиене?

Отиде до минибара в предната част на салона. Там имаше бутилки вино, гарафа уиски и кофичка с лед.

— Не, благодаря.

Вратата на пилотската кабина беше затворена. Салонът не беше точно пищен, а по-скоро стилен. В задната част, към тоалетната, имаше две кожени канапета едно срещу друго, а по-напред, към пилотската кабина — шест кожени кресла със свалящи се назад облегалки. Дървените части блестяха като ботушите на Карузо. Тук-там имаше златни акценти. Всичко напомняше на Изриъл за „Мерео“. И това не му харесваше.

Той седна на едно от канапетата, а Карузо се настани на другото, разпери ръце върху облегалката и кръстоса крака, като така и не свали слънчевите си очила.

— Знаеш ли кой е бил най-полезен за конспиративната теория около убийството на Кенеди? — каза той.

— Моля?

— Помисли за авторите на тази конспиративна теория. Кой им е помогнал най-много?

— Осуалд, предполагам.

Карузо поклати глава.

— Джак Руби. Ако не е бил той, Осуалд е щял да бъде изправен пред съда, да проговори и после всеки да си прави изводите, нали така? Но се появява Руби, гръмва го и оттогава шейсет години слушаме разни налудничави теории и ще ги слушаме поне още сто. Благодарение на Руби конспиративистите не звучат напълно откачено. Прокуратурата повдига обвинения на мъртвец, но авторите на конспиративни теории ще останат вечно неудовлетворени.

Изриъл го гледаше неразбиращо. Вече съжаляваше, че не си поиска питие.

— Това, което ти е нужно — каза Карузо, — е убедителна история. Нещо, на което да повярват и медиите, и прокуратурата, и полицията. Не казвам, че историята ни трябва да е изцяло без въпросителни. Само детските приказки обясняват всичко докрай. Не ни е нужно да разправяме приказки за начина, по който са били убити онези хора на „Мерео“.

Докато гледаше загорялото лице на мъжа, Изриъл си мислеше: В „Смитсониън“ преподават криминалистика. От всичко, което му се бе струпало на главата, тази мисъл беше заседнала в съзнанието му.

— И тук аз ти идвам на помощ — каза Карузо. — Мога да бъда от полза за каузата ти.

— Аз нямам кауза.

— Каузата си ти. Не искаш да умреш заради престъпление, което не си извършил. Или поне не си извършил сам.

— В Мейн няма смъртно наказание — каза Изриъл. — Добра новина за мен, нали?

— Още веднъж се сещам за Джак Руби.

— Тази забележка не е предназначена да ме предразположи към успокоение.

Карузо отлепи гърба си от седалката и се наведе напред, имитирайки позата на Изриъл; двамата приличаха на треньори, обсъждащи стратегията на предстоящ мач.

— Представянето на приемлива история за престъплението, извършено на борда на „Мерео“, би била от полза за моя клиент. А и за теб.

— Аз вече представих моята история. Нарича се истина.

— Чичо ти може да е на друго мнение, а не съм убеден, че Стърлинг е добър човек. Ще разберем. На твое място не бих искал да го разбера по трудния начин.

От всички хора, които би могъл да посочи като заплаха, Карузо бе избрал помощник-шерифа на острова — сам по себе си толкова незначителна брънка в командната верига, че не би трябвало изобщо да го е забелязал.

— Стърлинг? — каза Изриъл, опитвайки се да звучи максимално пренебрежително. — Ако ще ме плашиш, пробвай с нещо друго, човече. Моят чичо няма никаква власт.

— Може да му бъде дадена.

— Дадена?

— Не е невъзможно, нали? Конкуриращи се сили, конкуриращи се цели, картината е сложна.

— Говори по-ясно.

Карузо въздъхна.

— Ти разбираш кои са умрели на онази яхта, какви са били, с какво са се занимавали, в какви кръгове са се движили. Но разбираш ли също, че тяхната смърт може да има много тежки последици и за останалите живи след тях?

Изриъл го изгледа недоумяващо.

— Престъплението трябва да се разследва — каза Карузо. — Но не и семействата на жертвите. Следиш ли ми мисълта?

Изриъл я следеше. Някой се опитваше да избегне скандал.

— Кой ще нанесе изпреварващия удар? — попита той.

— Когато имаш сблъсък на интереси — продължи Карузо, сякаш не бе чул въпроса — и сблъсък на сили, ще искаш да обясниш какво се е случило на „Мерео“. Ще бъдеш звездата в тези истории. Аз мога да ти помогна да разкажеш една такава история, или може някой друг да те използва в неговата. В единия случай контролираш положението. В другия си понасяш последиците.

— Или пък отивам да разправя на полицията какво ми каза току-що и гледам как ти щракват белезниците.

Карузо се ухили. Усмивката му излъчваше такова спокойствие, такава липса на страх, че стомахът на Изриъл се сви. Как ли се чувства човек, запита се той, който не се бои от нищо?

— После на медиите — каза. — Ще им е драго да го чуят от мен.

Карузо извърна ръце с дланите нагоре: Действай, приятелю, като през цялото време остана усмихнат. Изриъл замълча, изчерпал безплодните си заплахи.

— Искам да помислиш за правдоподобността — каза Карузо. — Да помислиш за Осуалд и Руби и как тихо да приключим тази история.

— Убийството на Кенеди е приключило тихо? Та за него все още се пишат книги, снимат се филми!

— Но не се повдигат нови обвинения, нали?

— Обърках се — каза Изриъл. — Ти смяташ ли, че Осуалд е убил Кенеди?

— Не ме интересува — каза Карузо. — Историята беше разказана и светът в голямата си част я прие и забрави. Случаят е приключен. Това искам да запомниш.

— Мамка му. Помислих си, че вече си го разкрил и аз пръв ще науча истината.

Карузо престана да се усмихва и Изриъл видя онази корава сърцевина, онази стаена заплаха, която никакви колосани ризи и хилядадоларови ботуши не можеха да прикрият.

— Ти си бил съден от Пол Гарднър — каза Карузо. — Дядо ти е написал враждебно писмо за Ричард Хосмър.

— Враждебно? — изпръхтя презрително Изриъл. — Беше твърде учтиво, ако знаеш какво говореха за него повечето хора на острова след затварянето на Ничията зона. Ако Хосмър се беше появил тук по онова време, щеше да…

Той се спря, а Карузо се усмихна.

— Да бъде убит? Това ли щеше да кажеш?

— Щях да кажа, че си глупак, ако отдаваш някакво значение на това писмо.

— Чакай, чакай, не съм приключил с теорията си — каза Карузо. — Ти водиш лична вендета и срещу въпросния Хосмър, който се кандидатира за сенатор, и срещу Гарднър, който също е кандидат-сенатор. На мен ми е достатъчен само единият от тях, за да докажа умисъл, а имам и двамата. Ти изпитваш ирационална омраза, имал си достатъчно време през всичките тези години в затвора, за да отлежи в теб жаждата за мъст. Определено имаш проблем с избухливостта, след като си убил баща си пред дузина свидетели, а после са ти удължили присъдата, понеже в затвора не си спрял да се биеш.

— Не аз започвах сбиванията.

— Това, което те очаква сега, не е някаква надрусана отрепка с дръжка от метла, Пайк. Играта е много различна. — Карузо въздъхна и разтърка с два пръста челото си, явно губейки търпение. — Поне имаш ли доверие на щатското ченге?

Дъхът на Изриъл спря. Опита се да си придаде учудено изражение.

— На Салзасар ли? — Съзнателно произнесе грешно името ѝ.

Карузо наклони глава на една страна и се намръщи.

— Тя дойде в къщата ми заедно със Стърлинг — каза Изриъл. — Как мислиш?

Карузо кимна бавно, но не каза нищо. Изриъл не желаеше разговорът да тръгне натам.

— Трябва ли да ѝ имам доверие? — попита той, надявайки се това да прозвучи като въпрос, който току-що му е хрумнал, а не го е измъчвал с месеци.

— На никого не бива да имаш доверие, Пайк. Но с мен имаш повече шанс, отколкото с останалите.

— Ще го взема предвид.

— Надявам се. Знам, че не си съвсем безпомощен обаче. Имаш влиятелни приятели.

Изриъл се изсмя.

— Да — продължи със сериозно изражение Карузо. — Наистина имаш. Комисията за предсрочното освобождаване е разгледала случая ти по-рано от нормалното. Според моя опит за това е нужен адвокат с влияние. Кой беше твоят?

Изриъл стана.

— Не ги мисли моите влиятелни приятели, Карузо. Трябва да тръгвам.

— Седни.

— Не, приключих.

— Ето, вземи това — Карузо му подаде визитка. — Звънни ми. Може да ни дойдат идеи.

— Седем души са убити, а ти искаш да си подхвърляме идеи как да лъжем по въпроса?

Карузо мушна визитката в ръката му. Изриъл я хвана за двата края и я скъса.

Карузо обаче не видя това. Беше го заобиколил и чукаше на вратата на пилотската кабина. Тя се отвори и Изриъл видя двамата пилоти. Бяха с военни униформи.

— Излитаме след минута — каза им Карузо. Вратата се затвори. Той отново се обърна към Изриъл. — Размисли хубаво, Пайк. Надявам се да се чуем.

Изриъл искаше да пусне парчетата от скъсаната визитка на пода. Наистина го желаеше. Вместо това мушна двете половинки в джоба си и слезе от самолета. Карузо не извика след него. Слънцето светеше нереално ярко върху асфалтовата писта. Изриъл стигна до края ѝ, промуши се през оградата и навлезе във високата трева. Зад него двигателите на самолета вече работеха и мощният им тътен караше въздуха да вибрира. Той не се обърна. Навел глава, вървеше напред, като се опитваше да не мисли за онази прочута снимка на Джак Руби, който стреля в корема на Лий Харви Осуалд, докато отвсякъде са заобиколени от полицаи.

Карузо бе изнесъл впечатляващо представление. Всичките тези приказки за Руби, хвалбите за собствените му експертни познания, за специализацията в шибания „Смитсониън“. Биваше го за актьор този Джей Ар Карузо.

Видях пилотите, помисли си той. Униформите им не бяха театрални костюми.

А може и да са били. Откъде би могъл да знае? Един от убитите мъже на „Мерео“ се оказа филмов продуцент все пак. Изриъл не смяташе да остави Карузо да влезе под кожата му. Той нямаше власт над него. Беше просто поредният мръсник, който се опитваше да го притиска.

Изкачи се до билото на ниския хълм над къщата си, погледна надолу и видя единствения човек на този свят, когото би желал да види.

Джен Салазар.

Но тя не беше сама. С нея бяха Стърлинг и още двама униформени; всички те чакаха Изриъл пред вратата на къщата му.

13

— Здрасти, Из! — извика Стърлинг, докато Изриъл слизаше по склона.

— Изриъл.

— Прощавай, грешка.

Той не познаваше двамата униформени — и двамата мъже, и двамата от щатската полиция на Мейн, застанали до Стърлинг. Джен Салазар стоеше зад тях, мушнала ръце в джобовете на полицейското си яке. Избягваше погледа му, но изглеждаше неспокойна.

— Какво става, Стърлинг? — каза Изриъл.

— Помощник-шерифе.

— Моля?

— Можеш да ми викаш помощник-шерифе или сър.

— Защо сте тук? — попита Изриъл.

Стърлинг вдигна пред лицето му лист хартия, навит на руло.

— Заповед за обиск.

Карузо се бе оказал прав.

— Ти сигурно се шегуваш.

— Съжалявам.

— Не се и съмнявам. — Изриъл прекара длан по наболата си брада.

Погледна към двамата полицаи зад Стърлинг, после към Салазар. Задържа погледа ѝ за миг, търсейки знак за нещо, което не би могла да му каже, докато останалите бяха наблизо.

— От яхтата липсват някои неща — каза тя. — Ти си бил на борда. Трябва да проверим.

— От „Мерео“ се качих на полицейския катер — каза Изриъл. — Не съм имал възможност да задигна никоя от чашите за вино.

— На яхтата няма охранителни камери — каза Салазар.

— Значи разполагате само с моята версия.

Тя кимна. Опитваше се да си придава строг и недоверчив вид, но Изриъл забеляза страха в очите ѝ. Налагаше се скоро да поговорят насаме и майната им на рисковете. Твърде много неща се бяха променили твърде бързо.

— И ти вярваме — каза лицемерно Стърлинг. — На твоя страна сме. Как ли не! Затова искаме да изясним и забравим това. Просто ще влезем и ще огледаме, няма да се бавим.

Изриъл се обърна към него:

— Имаш списък, нали?

— Списък ли?

Стърлинг тръгна към къщата, принуждавайки Изриъл да го последва или да остане назад.

— Заповедта за обиск не подлежи на свободно тълкуване — каза Изриъл. — Ако от яхтата липсват разни неща или ако някой твърди, че липсват, трябва да търсите въпросните неща. Не може да ровичкате навсякъде, докато си харесате нещо. Обискът трябва да бъде конкретен, ограничен до това, което е посочено в заповедта.

— Виждам, че си говорил с адвокати.

— Четях романите на Майкъл Конъли в затвора. Но държа на думите си. Обискът трябва да бъде ограничен по обхват.

Стърлинг се усмихна и му подаде навития на руло документ.

— Ето ти всичко необходимо, черно на бяло. И да, имаме списък. Няма да отнеме много време.

— Какво липсва от яхтата?

— Ами на първо време седем човешки живота.

— Какво липсва от…

— Пари — каза Стърлинг. — Долари.

— Имам четиресет в портфейла си. Чувствай се свободен да ги изземеш. Но ще искам разписка.

— И снимки — обади се Салазар зад тях.

Стърлинг я погледна намръщено, сякаш му бе откраднала най-важната реплика. Тя не му обърна внимание, наблюдаваше Изриъл. Стоеше с изпънати назад рамене и повдигната брадичка, като самонадеян боксьор, който знае, че никой на ринга няма да посмее да замахне срещу него. Изриъл обаче знаеше какво изпитва тя в този момент. Нещо подобно на онази студена хватка, която вледеняваше дробовете му.

— Снимки на какво? — попита той, като в същото време се чудеше как Карузо е научил за тази заповед за обиск още преди да му бе връчена, и мислеше за онази култова снимка на убийството на Осуалд пред очите на полицията.

Стърлинг го плесна по рамото.

— Дай да не си създаваме проблеми. Не бих си губил времето да хвърлям въдици, където знам, че няма риба, нали разбираш? Също и ти.

— Също и аз — повтори Изриъл, като махна ръката му от рамото си. Сърцето му блъскаше бясно в гърдите, сякаш искаше да изскочи.

— Да. Ще огледаме къщата, ще огледаме работилницата и ще ти се махнем от главата.

Сърцето на Изриъл внезапно спря да бие.

— Работилницата.

— Точно така. — В погледа на чичо му се четеше наслада. — Длъжни сме да претърсим всички имоти, които са твоя собственост.

Работилницата за лодки беше наследство на Изриъл от дядо му, който не бе пожелал да я остави на синовете си. Когато навремето разбра за завещанието, Стърлинг позеленя от злоба. В „Пайк и синове“ някога се бе помещавала душата на островната общност. Извисяваше се над кея и беше първата сграда, която се виждаше от ферибота — продълговата, червена като хамбар, тя бе обезсмъртена в снимки и в платната на някои от най-добрите пейзажисти в щата. Сега беше празна и щеше да си остане така — дните ѝ като печатница за пари и център на влияние бяха отдавна отминали, но нямаше да принадлежи на Стърлинг Пайк. Никога.

— Това са глупости — каза Изриъл. — И ти го знаеш. Какво, по дяволите, се опитваш да докажеш?

— Винаги има риск от рецидивизъм, племеннико. Искаш да приема на доверие думите ти, че си станал нов човек, че петнайсетте години в килията са те подготвили да се върнеш в обществото, излекуван от избухливостта, която те вкара в нея. Статистиките сочат, че това е малко вероятно.

— Знаеш много добре, че не съм убил никого на онази яхта.

— Не мога да знам какви убийства още си извършил освен онова, което видях с очите си.

Ехидната му усмивка накара ръцете на Изриъл да се свият в юмруци.

— Леко, Изриъл — обади се предупредително Салазар.

— Нищо му няма — каза Стърлинг. — Нали, Из? Затворът е докоснал душата му, Салазар, превърнал го е в кротко котенце. Нито следа от някогашната войнственост. Виждаш по очите му, нали? Това не е ли поглед на реформиран човек?

Провокираше го. Опитваше се да предизвика реакция, търсеше повод да му сложи белезниците. Изриъл отпусна юмруци, загледан в океана, и си припомни лицето на дядо си — бялата брада, сините очи, извитото в дяволита усмивка ъгълче на устата. Беше добър човек. Разбран. Затова всички на острова го обичаха. Кротък и благ, той нямаше нищо общо със синовете си. Така и недоумяваше откъде са се извъдили такива. Това недоумение щеше да го преследва до края на живота му. Изриъл си мислеше, че то е предизвикало смъртта му. Съдебният лекар я бе определил като причинена от сърдечен удар, но по-вероятно беше да е от разбито сърце. Джозая Пайк така и не осъзна как е отгледал двама мъже, които са се покварили толкова лесно. Едва ли щеше да понесе съзнанието за това.

А той дори не проумя пълния размер на покварата им, помисли си Изриъл. Представа нямаше колко дълбоко е проникнала.

Погледна чичо си и каза:

— Търси където смяташ за нужно, помощник-шерифе. Това не ме засяга.

Стърлинг изглеждаше разочарован. Надявал се бе да събуди в него познатата ярост.

— Отключи — нареди той.

Изриъл пристъпи към вратата на бащината си къща с усещането за неизбежна беда. Всичко старо се повтаряше. Миналото преследваше настоящето.

— Върви да търсиш липсващите пари — каза той и отвори вратата. — Не е нужно да вися над главата ти и да те гледам как тършуваш. Ще остана тук да изпуша една цигара.

14

Изриъл отиде до парапета на верандата. Чу Салазар да казва тихо на чичо му:

— Ще го наблюдавам да не укрива нещо и да не се отлъчва от имота.

Ще го наблюдавам да не укрива нещо. Точно Салазар да каже това.

Тя излезе навън, затвори вратата след себе си и застана до него, с лице към океана, в сянката на високите смърчове от двете страни на къщата.

— Как се озовах сам на бесилото, Салазар?

— Шшшт.

— Майната ти с това шшшт. Дай ми цигара. Трябва да правя това, което казах, че ще правя, нали идеята е такава? Продължаваме с театъра дори когато онзи кучи син вътре не си прави труда да се преструва.

Тя извади пакет цигари, подаде му го и постави запалката си върху парапета. Изриъл запали цигара, пое дима и остана заслушан в шума, който вдигаха полицаите, докато претърсваха бащината му къща.

— Трябва да говорим — каза тихо той, закривайки устата си с ръка.

— Знам. Не тук. Но скоро.

— Ако не е скоро, ще е в стаята за свиждане в затвора, този път с включена камера. Защо Стърлинг ръководи тази акция, между другото? Можеше да му покажеш старшинство.

— Това би било рисковано.

— А може би си струва да рискуваш. — Шепотът му прозвуча като съскане.

Тя се наведе към него, за да вземе запалката от ръката му. Той усети аромата на шампоана ѝ, или може би беше лосион за тяло, нещо с дъх на хвойна.

— Работилницата чиста ли е? — попита едва чуто Салазар.

Прост въпрос, на който той нямаше прост отговор.

— Не може да открие нищо, за което има причина да се боиш.

Тя се намръщи, не схващаше мисълта му. Много скоро щеше да разбере.

— Имам нужда от истински разговор — каза той. — Не шепнешком. Всичко се… разпада, и то бързо.

Тя погледна към къщата, за да се убеди, че Стърлинг не ги наблюдава. Откакто се познаваха с Изриъл, винаги бе идвала при него с готови следващи ходове и мисълта, че е много добра в планирането, го успокояваше.

— Когато приключим с обиска, вземи ферибота за Рокланд — каза тя.

— За Рокланд? Защо, по дяволите, да ходя толкова далече?

Очите ѝ казаха, че въпросът му е глупав. На което и да било по-близко място може би щяха да ги разпознаят.

Той кимна с неохота.

— Ще ме пуснат ли да се кача на ферибота?

— Мисля, че да.

— Мислиш?

— Да. Заповедта е за обиск, не за арест. Преструвай се, че си търсиш адвокат в Рокланд. Разходи се, почукай на някоя и друга врата, събери малко визитки, каквото се сетиш. След това иди в тамошния бар, как му беше името, „Еклипс“? Не, по-добре в бирарията към пивоварната, „Рок Харбър“. Там е по-безопасно.

— Не ми е разрешено да пия. Ще наруша условията на предсрочното освобождаване.

Тя срещна погледа му.

— Именно. Затова, като вляза вътре да те закопчая, ще изглежда естествено. Ще свърши работа.

Ще свърши работа. Бе чул същите думи от устата ѝ, преди да бъдат убити седем души, когато бе размахвала пред лицето му свободата като примамка за неговите услуги.

Входната врата се отвори с трясък, сякаш някой я бе ритнал отвътре. Салазар се дръпна от него в момента, в който Стърлинг и двамата униформени изскочиха навън.

— Чисто е — каза Стърлинг. — А сега да идем до работилницата, става ли?

Обискирането на къщата бе приключило дяволски бързо. Явно истинската цел на Стърлинг беше работилницата. Устата на Изриъл пресъхна при мисълта какво ще заварят там. Не бяха улики за престъпление, но не беше и нещо, което би могъл да обясни лесно.

— Не е необходимо да я претърсвате и ти го знаеш. И тук нямахте работа. Ние с теб сме роднини. Има конфликт на интереси.

— Не сме роднини. Имаме обща кръв, това е всичко. Можеш да подадеш колкото си искаш жалби за конфликт на интереси, но няма да ме спреш да претърся работилницата. Ще дойдеш ли с нас, или ще ми дадеш ключа? Я по-добре остани тук. Там ще те зяпа целият остров. Не искам да създавам погрешно впечатление, че те развеждам из него като подсъдим.

Каза го усмихнато. Кучият му син се усмихваше открито.

— Ще дойда с теб — каза Изриъл. — Да си мислят каквото щат.

15

Стана точно както бе предвидил Стърлинг. Изриъл мина по главния път на острова, придружаван от униформени полицаи, и всички минувачи се спираха да го гледат. Още не бяха стигнали до пристанището, а зад тях вече се бе събрала публика. Хората ги следваха на групички, оглеждаха ги с любопитство и подозрение. На кея имаше снимачен екип. По всичко личеше, че са очаквали това да се случи. Изриъл предполагаше, че чичо му ги е повикал, както и репортерката, появила се на вратата му тази сутрин.

Иска да види как ще се пречупя. Както тогава, на същото това място.

Но това нямаше да се случи. Не и този път.

Минаха покрай бакалията на Дар Тренчард, пресякоха паркинга и стигнаха до високата телена ограда, заобикаляща работилницата. Изриъл бе платил за оградата от затвора, самият той заобиколен от телени мрежи, добавяйки още една отвън, в свободния свят, след като Дар му беше казала, че няколко прозореца на сградата са счупени. Оттогава не бе чувал за нови случаи на вандализъм, но и вътре нямаше нищо интересно за вандалите. Обширното старо хале беше празно, от магията не бе останало нищо освен спомените.

„Ще дам показания в твоя полза — бе му казал веднъж Стърлинг, седнал срещу него в стаята за свиждания на предварителния арест. — Ще те уредя с добри адвокати, с благосклонен съдия. Ще го пишат причиняване на смърт по непредпазливост, две години максимум, ще ги излежиш, без да усетиш. От теб се иска само да ми припишеш работилницата, Из“.

Изриъл бе излежал петнайсет години и ги бе усетил доста осезателно. Чичо му се бе погрижил за това.

Но работилницата си остана негова.

През решетките на портата беше провряна стоманена верига, заключена с масивен катинар. Изриъл отключи катинара и отвори. Пред тях беше празният паркинг и после празната канцелария, а за нея се извисяваше цехът. Моторницата на баща му се полюляваше самотно, привързана за кея. Беше последният плавателен съд, произведен от „Пайк и синове“. Дядо му я беше кръстил „Нед’вършена“, заменяйки една от буквите с апостроф, за да имитира произношението на жена си — простичка, но звучна дума, намек, че работата е като лятна буря, която трябва да се приеме и понесе, че никога не свършва, и това е една даденост като североизточните ветрове, част от самото съществуване на това място.

„Нед’вършена“ беше единствената лодка на пристана. За някогашната работилница напомняше само една асфалтова площадка с дупки като кратери, заобиколена от телена ограда; машините и оборудването бяха изнесени, а от сградите, осигурявали прехрана на дузина работници, бяха останали изтърбушени халета; Изриъл си казваше, че да осигуряваш прехрана на дузина работници не е повод за хвалба в един свят, където хората си играят с милиарди, но все е било нещо навремето.

Беше готов да се закълне, че още долавя миризмата на дървени стърготини във въздуха.

— Тук е пълно с хубави спомени — каза шеговито Стърлинг. — Спомням си първия ти Ден на капана. Ти може би си го забравил, но аз го помня.

Денят на капана беше островна традиция — излизането на лодките в морето за откриването на новия риболовен сезон. Вместо да остави всеки от ловците на омари да товари сам капаните си на лодката, цялата местна общност се скупчваше да помага и образуваше жива верига, подавайки си ги от ръка на ръка сред смях, шеги и празнично оживление, подхранвано от надежди за успешен сезон. И от страх, разбира се. Винаги имаше и нотка на страх. На всеки няколко години се случваше някоя лодка да излезе в открито море и да не се върне повече. Водите около Салвейшън Пойнт бяха безпощадни.

Като момче Изриъл обичаше Деня на капана. Баща му го вдигаше на раменете си и пускаше шегички с гръмкия си глас, а дядо му заемаше почетното място на пейката пред работилницата с пура в ръка и разправяше стари истории с нисък напевен глас.

В онези времена Салвейшън Пойнт му изглеждаше добро място за живеене, а и той беше прекалено малък, за да разбере, че дните му на острова са преброени.

Стърлинг каза:

— Мислех си, че от теб ще излезе рибар, разбира се. Като Чарли. Или майстор на лодки. Предполагам, че по онова време не съм бил толкова добър в преценките, както сега, а?

— Някои неща не се променят.

Стърлинг гледаше нагоре към избелялата от дъждовете и вятъра червена стена, върху която с плътни бели букви беше изписано името на компанията: Работилница за лодки „Пайк“. Нужно бе набито око, за да различиш пряспата червена боя, с която Изриъл бе премахнал „и синове“. Щеше да се усмихне, докато наблюдаваше как Стърлинг регистрира промяната, ако не беше онази заповед за обиск.

— Идваш ли често тук? — попита го Салазар.

Очевидно бе, че тя се опитва да измисли начин да пренасочи претърсването, но нищо не ѝ идваше на ум.

— Не — отвърна той. — Не много често.

Идваше всеки ден. Електричеството не беше прекъснато, така че ползваше душа и малката кухничка и проявяваше снимките си в любителската тъмна стая, която си бе обзавел в цеха. Повечето от снимките бяха за Салазар. Тях вече ги нямаше. Някои бе направил за себе си. Те бяха тук.

— Отключи! — каза Стърлинг.

Изриъл се насочи към спретнатата канцелария пред голямото производствено хале. По стените още висяха табелките за дизел, бензин и лед, макар помпите да бяха демонтирани преди години, а съдовете за лед да бяха празни и сухи. До вратата беше поставена пейка от ковано желязо, от която се виждаше кеят. Дядото и бабата на Изриъл бяха прекарвали на нея почти всяка хубава лятна вечер, загледани в залеза. В ясна нощ от това място се виждаха девет морски фара.

Изриъл беше мушнал ключа в бравата, когато Стърлинг каза:

— Знаеш ли какво, я да почнем от цеха.

В този момент Изриъл разбра, че чичо му знае какво има там. Той отмести поглед от него към Салазар с надеждата, че тя ще му се притече на помощ. Лицето ѝ му каза, че това е невъзможно.

— Там има снимки — каза със свито гърло той. — Но нито една от тях не е от „Мерео“ и ти го знаеш.

— Страхотно — каза Стърлинг. — Значи обискът едва ли ще отнеме много време.

Нямаше как да го избегне.

Изриъл поведе Стърлинг към цеха. Отключи една от огромните врати и я плъзна по релсите ѝ. Не се чу възмутено скърцане на ръждиво желязо; той бе смазал механизма, след като се върна. Искаше да идва и да си тръгва от това място в тишина и самота. Не му се бе получило.

Стърлинг се пресегна зад него и щракна електрическия ключ. Старите флуоресцентни лампи забръмчаха, примигнаха и светнаха.

Един от униформените каза:

— Какво, по дяволите, е това?

Никой друг не продумваше. Дори Салазар се оглеждаше наоколо с безумен поглед.

Помещението беше празно, ако не се смяташе купчината очукани капани за омари в средата, подредени стъпаловидно и издигащи се на около 6 метра от пода в нещо като монументална скулптура. Бяха общо стотина, а от половината от тях висяха снимки 35x30 см. Всичките черно-бели.

И всичките на деца.

В центъра на кулата от капани беше подпряна кърмата на рибарска лодка — прясно боядисана в бяло, а върху нея с черен шрифт беше написано: „Невинните“.

Устата на Изриъл беше така пресъхнала, че той не знаеше дали ще може да проговори. И тогава чичо му тръгна напред през помещението с наклонена встрани глава, едната му ръка посягаше към телефона. Обяснението на Изриъл го застигна още преди да бе задал въпроса.

— Всичко е едно цяло — каза той. — Като художествен експонат.

Тогава Салазар погледна към него. В очите ѝ видя уплаха, въпроси, дълбоко объркване. Би ѝ обяснил всичко, ако бяха само двамата.

Но не бяха.

Стърлинг извади телефона си и направи няколко снимки. После се приближи и се наведе напред. Изриъл виждаше над рамото му. Снимката, която гледаше, беше на дете, тичащо по оголените от отлива скали между Салвейшън Пойнт и Литъл Херинг. Беше заснето по време на скок, във въздуха, краката му не се допираха до земята, слънцето го осветяваше ярко, но откъм хоризонта бяха надвиснали тъмни буреносни облаци. Изриъл си харесваше тази снимка.

Стърлинг я подмина, загледа се в друга и изведнъж цялото му тяло замръзна. Посочи я; на нея се виждаше усмихнато момиче с плътно прилепнал потник.

— Какво е това тук?

Върхът на показалеца му сочеше браздата между гърдите на момичето, а това беше лошо, много лошо. Стърлинг не забелязваше усмивката ѝ. А тя беше всичко в тази снимка. Беше истинска, усмивка на дете, което още не знае какво е да си с разбито сърце. Само че Стърлинг не можеше да види това. Виждаше само, че потникът ѝ е дълбоко изрязан, а тя се е подпряла върху парапета на кея, който избутваше гърдите ѝ нагоре. Там беше проблемът. Не, не беше там проблемът, по дяволите. Тя имаше право да се облича, както намери за добре. Проблемът беше в мисленето на Стърлинг, в мирогледа му. Той не можеше да остави нещата така, не можеше да види в нея едно усмихнато човешко същество.

— Изриъл? Кое е това момиче?

— Не го познавам — каза тихо Изриъл.

Униформените го гледаха вторачено. Салазар бе извърнала поглед встрани.

Стърлинг пристъпи към следващия капан. Спря се пред друго момиче, различно от първото.

— Не ги питаш за имената им, а? Просто така ги снимаш? А искаш ли позволение от тях?

— Те не ми позират — каза Изриъл. — Там е работата. Те са истински, живи хора.

Какъв лош подбор на думи.

— Това ли научи в затвора? — каза Стърлинг. — Как да снимаш деца?

— Това не е порнография, по дяволите.

Стърлинг не го слушаше. Направи още една крачка вдясно и се загледа в следващата снимка, на друго момиче. Висеше с главата надолу от ябълково дърво, краката му бяха увити около клона и беше протегнало ръце към земята, но не я стигаше. Имаше вид, сякаш много иска да я пипне, но не успява. Това беше смисълът на снимката.

— Това е Мелъди Озгуд — каза той. — На шестнайсет. Току-що си беше изкарала шофьорска книжка.

Изриъл не отговори.

— Знаеше ли, че я снимаш? — попита Стърлинг.

Мълчание.

— Оз знае ли? — продължи Стърлинг, имайки предвид баща ѝ, Мат Озгуд, когото всички на острова наричаха Оз. Беше пето поколение жител на острова, един от малцината, отказали да го напуснат в търсене на по-добри възможности след затварянето на Ничията зона. Оз беше невероятно сприхав.

— Отговори! — каза Стърлинг.

— Смисълът на една снимка е…

— Чух те, смисълът е в това, че не ти позират. С други думи, те дори не подозират, че ги снимаш.

Изрече последните думи с тон, подсказващ, че той вече му е напълно ясен и всички парчета на мозайката са се подредили.

— Намери снимка от „Мерео“ — каза Изриъл. — Затова си пратен тук. Върви и търси нещо от яхтата, а ако не намериш, се пръждосвай.

Стърлинг вдигна показалец, сякаш се готвеше да го насочи към него и да му отправи предупреждение, но се спря. По лицето му пробяга сянката на някаква приятна идея, която му бе дошла в този момент, и той кимна.

— Разбира се — каза той. — Само това имам право да върша. Да претърсвам и изземвам.

— Нямаш право да пипаш нищо, което не е било на яхтата.

— Нямам, така е. Но мога да съпоставя тези снимки с изчезнали деца. Има и други полицейски служби. Ще им трябва време да се запознаят с… твоята колекция.

— И защо тези служби не са тук сега?

— Защото това е моят остров — каза Стърлинг. — Но ако искаш още полиция, можеш да я получиш. — Той огледа кулата от капани за раци. — Никакъв проблем нямам да ти я доставя.

— Може би някой, когото не познаваш, ще свърши работа. Като стана дума, ти си познавал Пол Гарднър, нали? Разпитваше ме надълго и нашироко какво си спомням за този човек, но през годините сигурно си работил с него.

Изриъл видя как Салазар пребледня и усети погледа ѝ, с който го умоляваше да си затваря устата.

— Питаш ме дали познавам един от прокурорите в моя окръг? — Гласът на Стърлинг беше нисък и заплашителен. — Или се опитваш да намекнеш нещо още по-глупаво?

Изриъл погледна към Салазар, после отмести очи встрани.

— Искам да кажа, че това е малка общност, всички се срещаме помежду си, а аз съм единственият, който е обект на тормоз.

— Тормоз. Вечната жертва.

Салазар се покашля и каза:

— От името на щатската полиция, чиято юрисдикция се простира далече извън пределите на този остров, мога да ви уверя, господин Пайк, че или ще изземем всички тези снимки още сега, или ще запечатаме имота за дълго време. Това са единствените два начина, по които може да приключи тази история.

Каза го с пресилена твърдост, за да направи удоволствие на Стърлинг, но Изриъл чу подтекста: Ти избираш. Или това място минава под негово владение, или изземва снимките.

— Тази вечер заключвам вратата — каза Изриъл. — Тук няма доказателства за вас и да пукна, ако ви оставя да си влизате и излизате, когато пожелаете.

— Е, добре — каза доволно Стърлинг. — В такъв случай ще изземем снимките. Салазар, искаш ли да съставиш опис?

— Нито една от тези снимки не е от яхтата — каза Изриъл. — Губиш си времето, а на мен изобщо не ми пука. Дори не се опитваш да се преструваш на истински полицай.

— Защо правиш толкова много снимки на деца, Из?

Изриъл извърна поглед встрани.

— Искам адвокат. Веднага.

— Защо?

— Защото това е мое право.

— Ама разбира се. А когато си намериш, кажи му, че тези снимки са у нас — това пък е наше право. Освен това ще трябва да уведомя родителите, разбира се. Тези деца са непълнолетни, а аз съм попаднал на снимките им, докато съм разследвал убийство.

Изриъл го изгледа гневно.

— Искаш да бъда прогонен от дома си, така ли? Да изпратиш местните при мен с вили и факли?

— Домът не е твой — каза с удебелен глас Стърлинг. — Никой не те е канил да се връщаш тук.

След което му обърна гръб и започна да дава указания на униформените как да изнесат снимките от цеха.

С облечени в ръкавици ръце те си подаваха един по един капаните и започнаха да ги струпват извън сградата, където вече се беше събрала тълпа от зяпачи, и по някакъв ужасен начин това напомни на Изриъл за Деня на капана. Само че, вместо да качват капаните на лодките, тези хора строяха стени около него, високи и плътни стени, от които нямаше измъкване.

16

Лаймън трябваше да изчака още час, докато водата спаднеше достатъчно, за да стигне от Литъл Херинг до Салвейшън Пойнт. Премина тичешком разстоянието от близо километър, скачайки умело от мокър камък на мокър камък; тренираните му стъпала уцелваха безпогрешно равните места, където можеха да намерят опора. Макар в голямата си част провлакът между двата острова да беше от естествени скали, отгоре беше добавен слой камъни от времето, когато Литъл Херинг бе служил за каменна кариера. Огромните плочи, откъртени от кариерата, образуваха вълнолом.

Бягане по плочите — така наричаха местните този начин да се стигне пеша до острова. А Лаймън можеше да бяга по плочите по-добре от всеки друг. Което не беше толкова лесно, защото те бяха неравни и хлъзгави. Той бе виждал туристи да се пробват в това начинание и им се присмиваше мълчаливо, когато се хлъзгаха, драпаха на четири крака или се държаха уплашено за ръце.

Когато при отлив водата спаднеше, наклонените каменни плочи се показваха на повърхността. Обикновено той изчакваше да се подаде и долният слой скали, а в това време плочите да изсъхнат, но днес бързаше, така че още щом във водата се очерта пътека, тръгна по нея. Този ден нямаше нужда да бяга; правеше го, за да се упражнява.

И за удоволствие. Лаймън обожаваше бягането по плочите.

Първите крачки бяха лесни, тогава все още имаше възможност да се върне назад. Навлезеше ли на трийсетина метра навътре обаче, каменните плочи ставаха по-наклонени и човек внезапно си даваше сметка колко са хлъзгави. Дълги, оплетени стебла на водорасли дебнеха като пипала на октопод да го препънат, сякаш ходеше през минно поле; една погрешна стъпка щеше да го запрати по гръб във водата. След петдесетата крачка сушата изчезваше от периферното зрение и океанът ставаше някак по-голям. От този момент нататък Лаймън вече виждаше туристите да се обръщат и да поемат бързо назад, сякаш внезапно припомнили си за важна среща. Той ги разбираше. Океанът не изглежда толкова страховит, докато имаш възможност да избягаш. Но когато те обкръжи отвсякъде, в мозъка ти се прокрадва някаква първично усещане за мощ дори при леко вълнение; припомняш си за всички удавници, останали завинаги под водата, и си даваш сметка, че ти може да си следващият.

В този момент той ускоряваше крачка. Беше обут с маратонки „Саломон“, дарени от някого почти нови на благотворителния фонд в Рокланд. Имаха страхотни плътно прилепващи грайфери, идеални за мокра скала, далеч по-добри от старите „Найки“, които бе носил още откакто живееха във Фрамингъм, така че отдолу бяха станали гладки като галоши. Още при първото си бягане по плочите с дарените маратонки той се почувства нов човек — по-силен, по-бърз, по-уверен в движенията си. По-добър и точка. Даваше си сметка, че повечето хора не разбират с какво една обувка е по-различна от друга, защото не им се налагаше да бягат. Или, ако бягаха, можеха да избират къде и кога. Но ако Кори Ранкин хукнеше по петите им, бързо щяха да оценят предимствата на хубавата подметка е грайфер.

Опита се да си спомни с какви обувки беше майка му при бягството си. Не успя да си ги представи. Едва ли бяха прилични.

През пролетта учениците в класа на Лаймън бяха получили задача да напишат есе за нещо, което обичат. Учителката не им бе казала, че ще трябва да четат на глас части от него. Обзет от срам, след като изслуша съученик след съученик да четат за своите родители, за бабите и дядовците си и за коледните сутрини, Лаймън стана и прочете първите изречения от своето есе: Обичам доброто сцепление. На здрава гума, която се залавя за мократа скала и позволява ходенето да премине в бягане, а бягането — в летене.

Децата избухнаха в смях, а Лаймън продължи да чете с пресилено комична интонация, сякаш го бе написал на шега. Беше нов в това училище и механизмът му на оцеляване бе да се прави на клоун — само така можеше да се впише тук и евентуално да си намери един-двама приятели. Дори импровизира как е обувките си прескачал тъпите домашни задания, рискувайки да си навлече гнева на госпожа Робинсън, само и само да не се изложи пред съучениците си. Госпожа Робинсън обаче не го наказа с допълнителна домашна работа или с временно отстраняване от клас, а му подари една книга. Книгата се казваше „Магий Маниака“ и в нея се разказваше за бездомно хлапе, което искало да се сприятелява с всички и невинаги успявало. Можело да тича по релсата на железопътна линия. Беше най-хубавата книга, която Лаймън бе чел, и единствената, която описваше вярно света.

Обикновено той завършваше бягането си с драматичен финал, мятайки се върху най-високата скала от страната на Салвейшън Пойнт, за да може да скочи отвисоко на брега, с вдигнати до гърдите колене и разперени встрани ръце като скейтбордист. Днес обаче просто продължи да бяга напред. Нямаше време за изпълнения. Пазаруването от бакалията никога не го бе изпълвало с такова вълнение.

На острова имаше само един целогодишно работещ магазин — „Бакалията на Дар“, точно над кея. През лятото отваряха още няколко, но те обслужваха главно туристи, предлагайки сладолед и безбожен брой сувенири с формата на омар. Но „Бакалията на Дар“ беше мястото, откъдето можеха да се купят важните неща. На Лаймън му харесваше, че в такова малко пространство могат да се съберат толкова разнообразни стоки; харесваше му и самата Дар — миловидна жена с прошарена коса, но с усмивка на момиче, която можеше да погледне Лаймън и баща му и да види две различни човешки същества. Повечето възрастни смятаха, че лош баща означава лошо дете. Дар не беше като тях.

— Добро утро, капитане — каза тя, щом той влезе в магазина. Дар винаги го наричаше така. Първия път, когато я чу да го казва — малко след пристигането си на Литъл Херинг — Лаймън промърмори, че за да е капитан, му трябва кораб. Тогава Дар го дръпна настрани, за да не чуват любопитни уши, и му каза, че е достатъчно да иде до библиотеката и да прочете няколко книги за морето. — Направи го, прочети за който си искаш мореплавател от която си искаш епоха и ела пак да ми кажеш кой от тях никога не е губил кораб. Ако намериш такъв, ще ти викам, както искаш, а ти можеш да ми викаш „конски задник“. Но дотогава… ти за мен си капитан.

При мисълта да я погледне в очите и да я нарече „конски задник“, той се усмихна. И така, прякорът му остана, а Лаймън прочете няколко книги за моряци. Не за да опровергае Дар, а за да се убеди, че е права. И наистина не откри знаменит мореплавател, който да не е губил кораб. Случваше се и на най-добрите.

— Добро утро — каза той, като се мъчеше да избегне погледа на Дар, което само по себе си беше невъзможно. Освен това се боеше да не привлече вниманието на неизменната групичка шумни старци, които прекарваха половината от живота си около бара, но днес се бяха скупчили до витрината и наблюдаваха някакво оживление на кея. При нормални обстоятелства Лаймън би отишъл при тях, воден от любопитство, но в този момент беше благодарен, че вниманието им е насочено другаде. Той грабна една от металните кошници, натрупани една в друга до вратата, и отиде до хладилната витрина. Беше малка, не много по-голяма от два домашни хладилника един до друг, но съдържаше всичко необходимо за приличен обяд. Той взе пуешка шунка, сух салам и нарязано сирене чедър плюс един хляб за сандвичите, които бе обещал на баща си. След кратко колебание добави и буркан горчица. Това вдигна леко цената на покупките му, но баща му обичаше горчица, а днес Лаймън можеше да си позволи лукса и пак да остави достатъчно ресто на масата.

След като приключи с храната за дома на семейство Ранкин, той се зае с нуждите на дома на Пърсел. Взе мъфини и фъстъчено масло. Добави още сирене. Кутия крекери беше добра идея, тя можеше да ги комбинира с нарязаното сирене. Ами ако не обичаше сирене? В хладилната витрина имаше пастет от пушена сьомга. Той никога не бе опитвал сьомга — беше скъпа — но я добави в кошницата, която бе започнала да натежава. Жената в къщата на Пърсел не пращеше от здраве, затова прибави и два кена джинджифилова бира и флакон адвил. Когато се разболяваше като дете, майка му купуваше оранжада — имаше вкус на портокалов сок, но беше леко газирана. Шампанско за младия мозък, казваше тя, докато докосваше лицето му с опакото на ръката си, за да му провери температурата.

Много отдавна никой не бе докосвал лицето на Лаймън с добро чувство. Той се върна при хладилната витрина, взе две бутилки оранжада и ги постави в кошницата.

— Няма три месеца, откакто кучият син се е върнал, а полицията вече му диша във врата — каза някой от застаналите до витрината и Лаймън любопитно вдигна глава. Дар също гледаше натам и в очите ѝ се четеше тъга.

— Роден е да върши поразии непрокопсаникът. Какво изнасят навън? — попита друг от мъжете.

— Стари капани.

— Ама погледни ги тия капани бе! Има нещо на тях.

Старците присвиха очи да виждат по-добре.

— Ей, я да идем да хвърлим отблизо едно око!

Те минаха покрай Лаймън, без да го погледнат. Той се премести до стелажа с тениските с надписи „Остров Салвейшън Пойнт“. Това беше единственото отстъпление на Дар пред вкуса на масовия турист, а Лаймън си спомняше, че сред асортимента бе виждал и хавлиени чорапи. Сигурно бяха по-удобни от бинта.

Не намери чорапите, но имаше суичъри на промоция. Памукът беше мек на пипане и като си представи жената по бански и завита в одеяло, той добави и суичъра в кошницата. След което се насочи към касата.

И тогава видя чорапите. Плътни и пухкави, както ги беше запомнил. Грабна ги в движение и продължи към касата, защото кошницата му тежеше, а и искаше да плати, без никой да вижда какво е накупил и как ще извади пари за него. Когато натрупа всичко на гишето, Дар го изгледа с любопитство.

— Сериозен пазар.

— Да — кимна Лаймън.

Не искаше да се впуска в излишни приказки, не искаше Дар да запомни с нещо този ден. После видя как веждите ѝ се повдигнаха и си каза: Олеле. Тя вдигна пухкавите чорапи, завъртя ги във въздуха и му ги подаде, без да каже дума. Лаймън ги грабна толкова бързо от рафта, че пропусна да види избродираното на стъпалата им: АКО ЧЕТЕШ ТОВА на десния и ДОНЕСИ ОЩЕ ВИНО на левия.

— Амиии… — замънка той.

Дар чакаше мълчаливо, докато той отчаяно се мъчеше да измисли някакво обяснение.

— По-добре е да се смее — каза накрая Лаймън.

Погледът ѝ омекна.

— Това ще го разсмее?

— Може би.

— А ако не…?

— Ами то си е за негова сметка — отвърна той.

Тя издаде пръхтящ звук, вероятно с мъка потиснат смях; поглеждаше ту него, ту чорапите, сякаш се чудеше как да постъпи. Накрая ги маркира със скенера и ги пусна в хартиена торба, после се огледа, за да се убеди, че са сами, преди да му направи знак да се приближи. Той пристъпи напред и тя приклекна, за да може лицата им да се изравнят.

— Всичко наред ли е, капитане? Нямаш ли нужда да… да поговориш с някого може би?

Лаймън поклати глава.

— Баща ми сега ходи на работа. Така че сме окей. Той е добре.

Дар го наблюдаваше като чайка, видяла отвисоко пикник и готова да се спусне от небето.

— Днес ще си каже, че са смешни — каза Лаймън. — Утре може би не.

— Това е добре, капитане. Исках просто да съм сигурна. А и се радвам, че баща ти работи. Лари Толанд не е много забавен като работодател, но ще даде честна препоръка на всеки, който му е свършил добра работа.

Лаймън не се сети да я попита откъде знае, че баща му работи за Лари Толанд. Дар очевидно знаеше всичко, случващо се на острова. Когато му каза общата сума, която дължеше — 68,74 долара — той ѝ подаде четири двайсетачки. Бяха най-чистите от пачката, с минимален брой ръждиви петна; нямаше напоени с кръв. Затаи дъх, но Дар не ги погледна, отброи рестото и го пусна в шепата му, после му подаде покупките.

— Нали ще се пазиш, капитане?

— Да.

Дар кимна и го изпрати с поглед, в който се четеше нещо познато на Лаймън — съжаление. Той отново усети познатата болка; нещо не беше наред в душата му, макар да постъпваше правилно. Но я игнорира, бутна вратата и излезе навън в слънчевия ден, понесъл торбата с покупки. Някакъв турист по шорти, небесносиня риза с къси ръкави и лъскав часовник на ръката, с когото се разминаха на вратата, се дръпна да му направи път.

— Ето един мъж с мисия — каза туристът.

— Да — промълви Лаймън. — Благодаря.

Крачейки напред, той си каза, че днес е точно това — мъж с мисия.

Беше приятно усещане да си има някого, който да приеме помощта му.

17

Лаймън не я видя, когато бутна шперплатовата дъска и влезе вътре. Дневната беше празна, стола, от който тя го бе наблюдавала през нощта, го нямаше, а кървавите следи бяха почистени.

За момент той се зачуди дали всичко не му се е привидяло. Може би това беше цената на едно лято, изпълнено с побои, бягства и игра на криеница. Може би от един момент нататък човек просто полудяваше.

После от тъмния коридор се чу глас:

— Лай-мен се е върнал.

Лай-мен. Сякаш всеки път се учеше да произнася името му.

— Върнах се — обяви той и тя се появи бавно от коридора. Накуцваше, но се опитваше да не го показва. Стъпалата ѝ бяха бинтовани. Не държеше брадва. Освен това той забеляза, че къщата вече не мирише на нея, а на хвойна. Сигурно бе използвала почистващия препарат, за да отстрани кървавите следи по пода. Още беше наметната с одеялото, но държеше главата си изправена, с вдигната брадичка. Беше му ясно, че ѝ е писнало да няма нищо върху себе си освен банския костюм и това одеяло.

— Ето — каза той, като постави торбата с покупките на пода и измъкна суичъра. — Да се стоплиш.

Тя го пое от ръцете му с благодарност и по-голямо задоволство, отколкото бе приела храната или бинта за стъпалата си. Нещо в ситуацията го караше да се чувства неудобно по начин, който не можеше напълно да определи. Но жената изглеждаше доволна, което беше добре. Облече суичъра върху банския, закопча ципа и прекара няколко пъти ръце през косата си, преди да вдигне качулката. После уви одеялото около кръста си и го върза ловко; сега то вече ѝ стоеше като дълга пола.

— Благодаря ти, Лай-мен — каза му.

— Няма проблем. Има още.

Той порови в торбата, напипа чорапите и ѝ ги подаде. Тя ги взе, видя написаното отдолу и повдигна вежда, после го изгледа е изражение, което можеше да бъде описано само като Какво, по дяволите?

— Това имаше само — каза той. — Би трябвало да е шега.

Тя го погледна изпитателно, после кимна и седна на старото канапе. Той я видя как освободи чорапите от пластмасовата щипка, после ги обу предпазливо на бинтованите си крака. Когато приключи, затвори очи. Беше само за един кратък миг, но си личеше колко я болят стъпалата. Очите ѝ се отвориха и той си каза, че го е уловила как я зяпа, затова стана бързо, грабна торбата и я отнесе в кухнята.

— Мога да купя още неща, но не прекалено много. Не веднага. Защото трябва да се криеш.

Той не беше сигурен каква част от казаното стига до нея, но тя вероятно разбираше английски по-добре, отколкото го говореше. После се сети за реакцията ѝ на чорапите, как го бе погледнала, сякаш е побъркан, и отново се обърна към нея.

— Ти четеш английски — каза Лаймън.

Лицето ѝ беше полузакрито от качулката, но той забеляза как по него премина сянка. Не искаше той да знае, че може да чете. Но бе погледнала към чорапите, реагирала бе мигновено, без да се запъва, както когато се опитваше да го заговори.

— Какво? — попита тя, сякаш не го бе разбрала, но по лицето ѝ личеше, че разбира всичко.

Лаймън подреди по-голямата част от продуктите в хладилника, без крекерите, и се обърна да я погледне. Тя все така седеше на канапето, изопнала крака напред. АКО ЧЕТЕШ ТОВА, ДОНЕСИ ОЩЕ ВИНО.

— Не нося вино — каза Лаймън, — но нося това.

Занесе ѝ двете бутилки оранжада. Отвори едната и чу приятното изсъскване на газираната напитка при разхерметизирането на капачката.

— Шампанско за младия мозък — каза той с усмивка, като ѝ подаде бутилката.

Тя отново повдигна вежди.

— Това е нещо, което майка ми обичаше да казва — обясни Лаймън. — Ти не си млада обаче… искам да кажа, не си и възрастна, не и истински възрастна.

Почти се усмихна, каза си той. Във всеки случай очите ѝ се усмихнаха.

— Нямам млад мозък. Би трябвало, но нямам.

Той си каза, че това е първото лично нещо, което споделя с него.

— Знам — отвърна той. — И аз нямам. Вече не.

Тя отпи глътка оранжада, после се дръпна назад, сякаш учудена от вкуса ѝ или от факта, че е газирана, и я огледа преценяващо, но не и неодобрително.

— Готино, а? — каза Лаймън. Отвори другата бутилка и я надигна. Комбинацията от сладост и ефервесценция (каква сложна дума за боцкане по езика) беше перфектна. Абсолютно перфектна. За миг му се прищя да затвори очи и да си представи как майка му, надвесена над него, докосва лицето му. Забеляза обаче, че жената го гледа с интерес, затова само се усмихна и отпи по-голяма глътка. — За мозъчна болка — каза той. — За теб и мен това е шампанско за мозъчна болка.

Настана дълго мълчание и Лаймън вече си мислеше, че жената няма да реагира. Не беше от приказливите. Накрая тя се наведе напред и протегна към него бутилката си. Лаймън познаваше добре този жест — баща му често вдигаше чашата си, за да се чукне, без да имаше с кого. Или с някого, когото само той виждаше.

Лаймън протегна своята оранжада, двамата се чукнаха и отпиха мълчаливо. Той я наблюдаваше, като в същото време си мислеше за огромното количество кървави пари в канапето. Мислеше си, че жената би трябвало да го плаши, но не го плашеше. Беше му приятно с нея. Можеше да го удари — да го убие — но не го бе направила. Парите не бяха негова работа, не искаше да ги знае. Беше му писнало всички на острова да знаят всичко един за друг.

— Уважавам правото ти на лично пространство — каза той.

Тя отново го изгледа с повдигане на вежди, явно това беше дежурното ѝ изражение. Имаше много тънки вежди, артистични, сякаш изрисувани с молив. Беше хубава, ако не се брояха синините и разранените стъпала. И брадвата, разбира се. Беше трудно тази жена да остане незабелязана от повечето хора.

— Няма да те издам, това искам да кажа — обясни той.

— Благодаря ти.

— Но на остров е трудно да се скриеш — продължи той. — Това тук е най-доброто място за криене, но е нужно да го правиш добре. Крий се умно.

— Ще се крия умно, Лай-мен.

В начина, по който произнасяше името му, имаше нещо смешно, звучеше като прякор, като шега за посветени. Като обръщение между близки приятели.

Той вече не ѝ се сърдеше, че е нахлула в убежището му. Беше му приятно да има компания. А каквото и да пишеше на чорапите ѝ, тя не беше пияница. За него това беше приятна промяна.

— Трябва и аз да те наричам някак — каза той.

Мълчание.

— Не непременно с истинското ти име. Измисли си как да ти викам.

Мълчание.

— Ами добре. Тогава нека аз да избера. Ще ти викам Брадва. Не, по-добре Секира.

Тя свали качулката и лицето ѝ отново бе огряно от светлина. После се усмихна. Истинска, непресторена усмивка.

— Секира — каза тя. — Става.

— Откъде си?

Пауза.

— От Канада.

— Знаех си! — Той се наведе напред, като за малко не разля бутилката си. — Говориш френски, нали?

Тя го погледна тревожно, сякаш беше изненадана, че е разбрал.

— Не се бой, аз не знам френски — каза той. — Просто така, по звука. Майка ми говореше френски. — Усети как го обзема вълнение. Тя също беше от Канада. — От някакъв малък град северно от Квебек Сити.

Той всъщност не беше сигурен точно откъде е, Канада беше огромна, стряскащо голяма. Лаймън се бе взирал в картата, търсейки следи от нещо познато — имена на места, които майка му бе споменавала, а той бе забравил. Нещо, което да му намекне накъде е поела след бягството си.

— Казваше се Ана Лафортюн — продължи той. — Така и не смени името си на Ранкин. Ти познаваш ли някого на име Лафортюн?

Тя внезапно придоби неспокоен вид.

— Не е важно — каза той, макар, разбира се, това да беше най-важното нещо на света.

— Мисля, че съм срещала някого на име Лафортюн — призна тя. — Но не беше Ана.

— Голям род са — каза Лаймън. — С много братовчеди.

Откакто майка му ги бе оставила, той не бе срещал никого от френската част на Канада и шансът това да се случи го вълнуваше повече, отколкото бе здравословно за него. Той съзнаваше, че е малко вероятно пътищата на майка му и на тази жена да са се кръстосали някога, но надеждата беше велика сила.

— Не искаш да ми кажеш фамилното си име, нали?

Тя поклати глава.

— А би трябвало. Може би майка ми те е познавала. Може да се окажем роднини, кой знае?

Тя продължаваше да клати глава.

— Не е невъзможно — отсече Лаймън, който внезапно се почувства уязвим и беззащитен. Тази жена идваше от огромна страна с милиони жители, изключено беше да познава майка му. А и него не го засягаше дали се познават. Майка му си беше тръгнала. Нямаше я, никога нямаше да се върне и беше безполезно той да се държи като малко дете заради нея.

— Забрави — каза ѝ и отпи от оранжадата си. Още имаше мехурчета, но вече не щипеха така приятно. Беше забол поглед в пода, когато чу гласа ѝ:

— Няма нищо невъзможно — каза тя с най-мекия тон, който бе чул досега от нея; гласът ѝ звучеше толкова успокоително, че той я погледна против волята си. Тя го наблюдаваше с благи и проницателни очи.

— Точно — каза той. — Това имах предвид и аз. Не е истина, но би могло да бъде.

Жената кимна.

Лаймън вдигна бутилката за наздравица.

— Няма нищо невъзможно, нали, Секира?

По лицето ѝ отново пробяга усмивка и Лаймън се почувства по-добре, не толкова засрамен. Когато тя се усмихваше и му говореше с такъв тих, благ глас, му беше много лесно да забрави, че под нея има купчина кървави пари.

18

Фериботът пристигна, докато полицаите струпваха снимките на Изриъл пред работилницата. Беше се събрала неголяма тълпа, снимаха с телефони, а на Стърлинг всичко това му доставяше видимо удоволствие. Изриъл наблюдаваше отстрани. Можеше да прикрива гнева си, но не и да го потуши.

Чичо му го заговори едва когато той си тръгна от работилницата и се насочи към кея.

— Къде, по дяволите, отиваш?

— Качвам се на ферибота.

— Ти майтап ли си правиш с мен?

Изриъл се обърна и го изгледа.

— Това не беше ли заповед за обиск? Откога стана и за арест?

Последва кратко мълчание.

— Ще направиш груба грешка, ако избягаш — каза накрая Стърлинг. — Върхът на глупостта.

— Аз никога не бягам.

— Мисля, че помня това. Остана доста спокоен в деня, когато уби брат ми. — Стърлинг погледна към струпаните капани. — Дълъг престой в затвора може да размъти мозъка на човек. А твоят бездруго не беше много бистър. Какво се случи вътре? По-добре ми кажи сега. Както е известно, някои издевателства могат да променят човека. Кажи си, ще те разберем.

Желанието да го прекърши беше като татуирано на лицето му.

Изриъл каза:

— Не забравяй да заключиш, като привършите тук. Това е моето предприятие.

— Това е моят остров, по дяволите.

— Не. Не е — отвърна Изриъл и си тръгна, а Стърлинг не го спря.

Докато минаваше покрай Салазар, тя не вдигна очи да го погледне. Той продължи напред през паркинга и към кея, а тълпата от негови съседи му правеше път като на прокажен. Бяха едновременно любопитни и изпълнени с подозрение. След като Стърлинг проговореше, отношението им щеше да се превърне в нещо много по-отвратително. Островното правосъдие.

Той не се реши да погледне назад, но не от страх, че може да срещне нечий поглед. Нямаше да понесе да види как отнасят снимките му. Сред тях имаше някои много хубави. Най-добрите му творби, които никой не разбираше.

Невинните.

В празната черупка на затвореното предприятие на този умиращ остров той бе започнал да създава нещо красиво. Не можеше да го обясни, дори да се опиташе, а и си мислеше, че е по-добре да не опитва, но веднъж го направи. Със Салазар и с никой друг. Спомни си как тя поглеждаше ту към снимките, ту към него и в очите ѝ се четеше тревога.

Нищо лошо не съм направил, каза си той, и това беше самата истина.

Но човек и правилно да постъпва, винаги може да сгреши. Както бе направил той. Твърде много внимание бе обръщал на изкуството си. То му беше нужно, този ярък лъч светлина в душата му, докато вършеше тъмните дела, които Салазар искаше от него.

Поне не бе убил никого. Хората се интересуваха единствено от убийствата на яхтата. Той беше чист и те не можеха да докажат обратното.

Ами върви като невинен тогава, каза си той и нарочно срещаше погледите на всеки, докато крачеше към бакалията, която продаваше всички важни неща на острова, гарнирани с безплатни клюки. Нека ме огледат хубаво; нека слушат; нека си отидат при семействата и им кажат, че не се страхувам.

На касата беше Дар Тренчард и той изпита облекчение. На острова имаше и други дружелюбни лица, но никой не можеше да се сравнява с Дар. Със сигурност никой, който го познаваше. Всички знаеха за него, но малцина го познаваха. Разликата беше голяма. Дар, от друга страна, го познаваше. Бяха братовчеди, макар да не се чувстваха такива заради разликата във възрастта и липсата на контакти между семействата им. Тя всяка година му бе идвала на свиждане в затвора на рождения му ден. Носеше му сладкиш с боровинки и му говореше само за баба му и дядо му.

Такова нещо не се забравяше.

Дар беше на около петдесет и пет — или може би вече на шейсет години — но никой не можеше да ѝ даде повече от четиресет. Винаги готова да се усмихне, тя излъчваше онзи искрен ентусиазъм, който е отреден само за галениците на съдбата. Никой, който не я познаваше, не би допуснал, че е погребала и двамата си родители още преди двайсетата си година, наследила е бизнеса им и оттогава го управлява съвсем сама, като се е научила на всичко — от счетоводство до ремонт на парни котли и до изхвърляне на пияници от заведението си.

Изриъл мина по пътеките, задръстени от клиенти, отиде до хладилната витрина, бръкна и извади кен диетично „Мокси“ — онази уникална напитка, разпространена в цял Мейн, но практически непозната в останалия свят — като се опитваше да не поглежда към бирите до нея. Имаше всякакви — светли, крафт, сезонни. Толкова много видове се произвеждаха в днешно време, че на човек му се завиваше свят. Как можеше да зърне кен „Пабст“ и с пълното съзнание за всички беди, които му е докарала в живота тази бира, да не я пожелае на минутата? Когато отиде на касата. Дар го погледна въпросително.

— Какво става там? — попита тя и в гласа ѝ се долавяше искрена загриженост, не си търсеше материал за клюки.

— Полицаите си дават вид, че са открили сериозни улики.

Той се подготви мислено за следващия въпрос.

— Всичко наред ли е? — каза тя.

Не беше въпросът, който бе очаквал, но ѝ беше благодарен, че го зададе с висок и ясен глас, за да я чуят всички в помещението.

— Държа се. Както ти казах, губят си времето. Не ми пука, просто ме е яд, че това не ги доближава до истината, нали разбираш?

— Казват, че на онази яхта имало много трупове.

Известно време той не знаеше как да постъпи, усещаше погледите на зяпачите върху себе си. От затвора бе научил, че периферното зрение е решаващо за оцеляването. Така му се искаше да приспи това свое умение и да съсредоточава вниманието си единствено върху човека насреща. На бара седяха трима мъже и две жени, като всички те го наблюдаваха с нескрит интерес. Откакто се бе върнал, никой от тях не бе направил опит да го заговори, но сега бяха наострили уши да чуят какво има да каже.

— Седем — каза Изриъл високо. — Бяха седем.

— И ти ги видя всичките?

Той дръпна езичето на кена и отпи глътка „Мокси“. Мехурчетата обляха засъхналия му език, устата му се изпълни с познатия странен вкус на леко горчиви билки.

— Съжалявам — каза Дар. — Само това ти липсва, да ти проведа и аз разпит.

Искаше му се да бе подбрала друга дума.

— Да, видях ги всичките — каза той. — Ей, не те ли бях помолил да ми намериш филм?

— Да бе. Много ме зарадва. Първия път, когато ме попита, си казах, че имаш предвид някои от тия модни продукти, дето съм твърде стара да ги знам, като разните шантави електронни цигари или нещо такова. Ама не, ти си искал филм за фотоапарат. Не е толкова лесно да се намери, колкото си мислиш. Но вие, професионалистите, си държите на старите фотоапарати. Айфоните са за нас, аматьорите.

Той бе чувал това от нея и преди и имаше чувството, че го повтаря заради аудиторията, колкото да подчертае интереса му към фотографията, преди машината за клюки да го е превърнала в нещо по-зловещо. Оценяваше усилията ѝ, макар да не знаеше доколко ще му бъдат от полза.

— Обичам да снимам това място и хората му — каза той, което си беше самата истина.

Тя се наведе и затърси филма; русолявата ѝ коса падна върху лицето, разкривайки белезите от изгаряне по врата. Изриъл бе чувал историята как баща ѝ веднъж се напил до такава степен, че предизвикал пожар на верандата им. Дар изтичала отвътре и почнала да шиба обхваналите го пламъци с една от смешните палмови клонки, които бил окачил над скарата си с дървени въглища. Всеки път, когато бащата на Изриъл разказваше тази история, я правеше да звучи като виц. Дядото на Изриъл му бе казал под сурдинка, че белезите по врата ѝ още се виждат след всичките тези години.

Дар се изправи и размаха насреща му металната кутийка с филма.

— Защо Стърлинг претърсва работилницата? — попита тя.

Изриъл сви рамене.

— Бас държа, че федералните са го оставили на острова да се прави на зает.

Смехът му беше насилен, както и усмивката ѝ. Откъм залива се чу сирената на ферибота.

— Свирят моята песен — каза той. — Благодаря ти отново, Дар.

— Няма проблем. Пази се, Изриъл.

— И ти.

Той плати за филма и напитката си и понечи да си тръгне.

— Виж, Изриъл… — Тя го изчака да се обърне отново към нея и каза: — Съжалявам, че ти си ги открил.

Имаше сини очи, които би могъл да възпроизведе само цветен филм. Което беше жалко, защото той не работеше в цвят. Обичаше черно-бялото, светлината и сенките, никакви филтри и глупости. Ако трябва да лъснеш едно нещо, за да се продаде, значи не си го разбрал изобщо.

— Благодаря ти — каза той, после кимна на зяпачите около бара, излезе от магазина и тръгна към ферибота, като се укоряваше, че е позволил на Салазар да се възползва от фотографските му умения. Това беше единственото чисто нещо, което бе донесъл със себе си на острова, а сега и то бе омърсено. Прииска му се да изтича обратно в бакалията и да обясни, да им каже, че е честен човек и че се е върнал на това място, за да върши нещо добро за всички тях.

Картината на червената кръв върху белия килим отново изпълни съзнанието му.

Доброто се бе превърнало в зло.

Когато подаде билета си за ферибота, ръката му трепереше. Отиде на носа, пъхнал ръцете си в джобовете, за да не се вижда как треперят. Остана там през целия път, загледан в бялата морска пяна, която кипеше под ръчно изрисувания надпис „АВАРИЕН ИЗХОД“.

Едва когато навлязоха в дълбоки води, извади от джоба си кутийката с филма и я изхвърли през борда.

19

Рокланд беше на значително разстояние, по море и именно това бе причината за избора на Салазар. На кея нямаше снимачни екипи от телевизиите. Нямаше полицаи в пълна готовност. Изриъл слезе от ферибота и навел глава, пое с бърза крачка по склона към града. Навремето Франклин Делано Рузвелт бе стоял на същия този кей. Улиците били претъпкани със зяпачи, всички аплодирали и викали ура, но никой не си давал сметка, че президентът е посетил Мейн за тайна среща с Уинстън Чърчил. В Рокланд Рузвелт свалил шапката си, махал на тълпата и се усмихвал широко, като през цялото време съзнавал, че страната му върви към война.

Днес Изриъл Пайк се чувстваше по подобен начин — убеден, че войната е неизбежна и че той е единственият на тази улица, който го знае.

Преструвай се, че си търсиш адвокат, бе го посъветвала Салазар. Не беше ли време да спре да се преструва? Не, още не. В момента на яхтата работеха може би петдесет криминалисти, които събираха косми и власинки, оглеждаха подовете и вършеха всичко останало, което върши един криминалист. Търсеха улики, които щяха да покажат как са умрели хората на борда и че не са загинали от ръката на Изриъл Пайк.

Не точно във всеки случай.

Не съвсем.

Или…

Изведнъж той усети, че му се зави свят, и едва не седна на тротоара. Имаше чувството, че краката му се огъват. Спря се, разтри основата на носа си с два пръста и зачака зрението му да се избистри. Днес слънцето беше прекалено ярко. Напомняше му за стъклото и стоманата на „Мерео“, за белите килими. И за кръвта.

Седем…

Убити…

Мъже.

Стана с усилие и продължи напред. Едно от нещата, които човек научава в затвора, е, че времето си върви със или без теб.

Познаваше по име един адвокат в Рокланд. Пит Гибънс. Той бе изпълнител на завещанието на баба му и дядо му след смъртта им, той бе купил от негово име старата им моторница. И то без да пита за какво му е нужна на човек в затворническа килия. По-късно му бе помогнал да похарчи последните си пари за нова ограда около работилницата. И за това не бе задавал въпроси. Навремето бе познавал дядото на Изриъл и това му стигаше.

Кантората на Гибънс беше на девет преки от фериботния терминал. Когато Изриъл влезе, жената зад бюрото вдигна поглед към него, усмихна се и попита дали има насрочен час.

— Не, нещо възникна в последния момент.

— Ами тогава съжалявам, но господин Гибънс няма да може да ви приеме. Мога да проверя в календара му и да видя къде мога да ви вместя. Четвъртък как е?

— Случаят е спешен.

— О? — Тя го гледаше очаквателно.

— Проблем с полицията, имам предвид. — Той не искаше да ѝ разкрива нищо повече, но човек не можеше да се види с адвокат, преди да е говорил със секретарката му.

Тя попита:

— Заповед за арест ли имате? — Зададе въпроса невъзмутимо, сякаш това беше най-естественото нещо на света, и той почувства внезапно облекчение.

— Не. За обиск.

— Кога ще бъде изпълнена?

— Вече беше.

Тя си водеше бележки на компютъра, все така невъзмутимо.

— Днес?

— Да.

— У вас ли са документите?

— Не. Искам да кажа, дадоха ми някои неща, но ги оставих вкъщи. — Чак сега си даде сметка колко идиотски е постъпил. Къде изобщо ги беше сложил? Не знаеше. Спомняше си, че ги видя в ръката на Стърлинг. Това беше всичко.

— Знаете ли какво са търсили?

— Ъм… казаха, че търсят доказателства.

— Така, господине. Искам да кажа, дали са търсили наркотици, или прибори за приемането им, или…

— Снимки. И пари.

Тя продължаваше да пише, но лицето ѝ сякаш се изопна. Беше свикнала да се разправя със закононарушители, но не ѝ хареса думата снимки.

— Е, добре. И вашето име е?

— Изриъл Пайк.

Клавишите изтракаха още няколко пъти, после звукът секна и секретарката отново вдигна глава; в погледа ѝ се четеше смътен спомен.

— Вие ли бяхте този, който…

— Намери труповете на яхтата? Да.

Тя срещна погледа му и известно време го гледаше преценяващо, сякаш се опитваше да установи вината му, преди да го допусне до шефа си.

— Господин Гибънс е в съда днес — каза накрая, — така че ще му предам за вас, но ще ви се обади най-рано след няколко часа.

Върнах се на онзи остров само защото исках да помагам на хора в нужда, искаше да изкрещи той в лицето ѝ. Защо не предадеше това на господин Гибънс? Фактът, че не мога да кажа истината, не ме прави лъжец! Така му кажете!

Излезе на тротоара. Погледна нагоре по улицата, видя надписа „Пивоварна Рок Харбър“ и се зачуди дали Джен Салазар вече не идва насам. Тя искаше от него да се появи и да бъде видян, но какво точно имаше предвид? Просто да седи и да чака? Да си поръча бира?

Нямаше да му навреди да се смеси малко с хора.

20

Секира се страхуваше да излиза от къщата, но Лаймън успя да я убеди с напредването на деня.

— Виж — каза той, — ако стане беля, трябва да знаеш накъде да вървиш. Дошла си тук по тъмно. Не съм сигурен откъде, но не си могла да огледаш добре мястото, нали така?

Тя поклати глава.

— Е — каза той, — би било разумно да се ориентираш в обстановката.

Секира погледна стъпалата си и той отгатна какво си мисли. Бинтът и чорапите помагаха, но не чак дотам, че да тръгне по камъните.

— Чакай малко — каза Лаймън, — имам точно това, което ти трябва. — Щом тръгна към вратата, тялото ѝ се стегна. — Веднага се връщам — увери я той и когато тя го погледна подозрително, добави: — Секира, нали се разбрахме да ми имаш доверие?

Усмивката, толкова несъответстваща на изпълнените ѝ с тъга очи, отново пробяга по лицето ѝ, тя кимна и му направи знак с пръстите надолу: Хайде, заминавай. Лаймън бутна навън шперплатовата дъска и надникна през пролуката, без да бърза. Огледа се внимателно във всички посоки, не толкова защото се боеше да не бъде видян, колкото да я убеди, че е надежден съучастник. После се измъкна навън, тичешком прекоси двора, изкачи се по скалистия склон и се провря през боровете, закриващи къщата на Пърсел от неговата.

— Тате? — извика предпазливо той от верандата.

Беше обяд и баща му едва ли си беше у дома, но и преди се бе случвало да го изгонят от работа още сутринта, така че Лаймън беше нащрек, докато влизаше. Къщата беше празна. Качи се на горния етаж и за пръв път от месеци влезе в стаята на баща си. Тя вонеше на прокиснала бира и пот, тъжна миризма. Пластмасовият леген, в който държаха стари дрехи, беше под леглото и той го издърпа навън. Знаеше, че някои от нещата на майка му са още там, но му трябваха само ботушите ѝ за кал. Бяха гумени, до прасците, с дебели грайферни подметки. Повечето хора по крайбрежието на Мейн имаха такива. Преди да избяга, майката на Лаймън ги обуваше, когато го водеше да събират миди. Бяха хубави времена.

Докато вадеше ботушите от легена, намери шишенца с лекарства. Бяха като онези, които даваха в аптеките, само че нямаха етикети. В едното имаше кръгли сини таблетки, в другото — продълговати бели. Лаймън не помнеше да ги е виждал преди, но не беше и търсил. Нещата на майка му предизвикваха у него спомени, без които можеше да мине. Той грабна ботушите, но се спря. Сети се как Секира покриваше краката си с одеялото, как не обичаше да показва части от тялото си, доколкото бе възможно. Избута шишенцата с таблетки встрани и започна да рови из дрехите за нещо подходящо. Майка му беше по-висока от Секира, но не много. В известен смисъл двете си приличаха. Извади долнище на анцуг от мека синтетична материя и го натъпка в единия от ботушите, после бутна легена обратно под леглото. Не му беше приятно да рови из него. Дрехите миришеха на майка му, което му се струваше невъзможно, но беше истина, а там имаше и такива, които не искаше да си представя как е носила — бельо, сутиени. Гадост.

Беше почти до вратата, когато си даде сметка, че онова, което за него е гадост, би свършило работа на Секира. Лаймън ѝ бе купил чорапи, но за нищо на света не би пазарувал бельо за нея.

Въздъхна, върна се, измъкна легена изпод леглото и пъхна вътре ботушите. После го помъкна надолу по стълбите.

Отвън се спря и огледа двора. Неокосена трева; по-нататък море, пусто; повърхността му беше изпъстрена с шамандурите на капани за омари. Никакви следи от човешко присъствие. Секира бе избрала добро място за скривалище. Но от какво се криеше?

Кървави пари. Ти знаеш това. Знаеш също, че тя трябва да си тръгне, преди и двамата да сте загазили.

— Утре — прошепна той на себе си. Щеше да ѝ каже утре да си тръгне. Поне щеше да ѝ е дал ботуши, с които да ходи.

Пренесе пластмасовия леген през двора до къщата на Пърсел. Изкачи се на верандата и прошепна през шперплатовата дъска:

— Лаймън е.

Тя я отмести леко, погледна го изпод качулката на суичъра и се дръпна встрани. Отново беше стиснала брадвата. Лаймън си помисли, че вероятно не я пуска от ръката си, докато него го няма.

Той се шмугна през отвора и пусна пластмасовия леген на пода.

— Ето. Неща, които можеш да ползваш. Ботушите ще ти вършат работа да ходиш навън.

Тя се отпусна на коляно и бутна назад качулката, за да вижда добре. Тъмната ѝ коса падаше върху рамото, докато оглеждаше съдържанието на легена. Видя оранжевите шишенца с таблетки, но не им обърна особено внимание. Прерови дрехите, пръстите ѝ отначало се движеха бързо, после по-бавно, докато накрая се спря и вдигна глава към него; в очите ѝ се четеше въпрос.

— На майка ми са. — Тя изглеждаше загрижена, затова той добави бързо: — Нея я няма. Тръгна си преди много време. Никой няма да научи, че тези неща липсват.

Лицето ѝ се промени, но промяната беше дискретна, неуловима, както океанът променя цвета си в зависимост от слънчевата светлина — загрижеността остана, но вече от различен вид. Беше виждал този вид загриженост и по лицата на други хора. Учители, съседи, Дар в бакалията. Хора, които го съжаляваха.

— Не ме интересува дали ги искаш, или не — каза Лаймън. — Просто си помислих, че си напълно… — Махна към нея. — Както и да е — добави той, после се обърна, пристъпи към телескопа и насочи цялото си внимание към океанската шир.

Тя отиде в дъното на коридора и след няколко минути се върна, сложила ботушите, долнището на анцуга и тениска с емблемата на „Селтикс“ под суичъра. Ботушите ѝ стигаха почти до коленете, а долнището на анцуга, което бе натъпкала в тях, се разширяваше нагоре като старомоден брич. Изглеждаше толкова нелепо, че му идваше да се изсмее, но очите ѝ изразяваха благодарност, която го възпря.

— По-добре ли е така? — попита я той.

— По-добре.

— Е, хубаво. Сега можем ли да излезем навън?

Тя въздъхна.

— Баща ми ще се прибере скоро — каза той, — та няма да съм наблизо да те развеждам.

Когато излязоха, тя взе брадвата със себе си.

Имотът на Пърсел се намираше в подковообразна вдлъбнатина в склона на планината, с високи скали вляво и вдясно и отвесна каменна стена в средата. Само от задната част на парцела, отделен от къщата на Лаймън с редица борове, не се виждаше морето. Тук е като Аламо, помисли си той. Защитено отвсякъде. После си спомни какво се бе случило с обитателите на Аламо и му се прииска да се бе сетил за друг пример.

Тя крачеше зад него, леко накуцвайки, но с прилична скорост и той ѝ посочи местата, откъдето през стръмните зъбери се слизаше по-лесно до морския бряг, до заоблените камъни и огромните плоски скални плочи.

— Никой няма да те види тук, долу — каза той, сочейки полукръглата падинка околовръст. — Освен ако не слезе докъдето сме сега. — Помисли малко, после добави: — Или ако не дойде по вода, но точно тук не е удобно място за спиране с лодка.

Секира наблюдаваше големите плавни вълни, които се разбиваха в залива.

— При буря — каза Лаймън — тук става страшно. Водата се блъска в тези скали и изригва като гейзер.

— Има ли лодки?

— Не. Баща ми има малка надуваема „Зодиак“, но това е всичко. Днес е с нея.

Тя кимна и погледът ѝ беше тревожен, разбираше, че е попаднала в капан. Лаймън знаеше как се чувства. Той изпитваше същото всеки ден от живота си на Литъл Херинг.

— Обичаш ли да ловиш риба? — попита той.

Тя поклати глава.

— А да я ядеш?

Тя кимна.

Той се спусна с подскоци до една цепнатина в скалата, където беше скрил стара въдица, завита в найлон; беше я открил в друга изоставена къща на Литъл Херинг. Баща му го бе заварил в нея. Последва една твърде неприятна нощ.

Лаймън разви найлона и извади въдицата. Макарата беше стара, заяждаше и стържеше, но прътът беше добър и той бе сменил влакното с ново. На края на влакното беше вързана единична сребриста блесна. Понякога слагаше за стръв миди или пиявици, но в слънчев ден блесната беше достатъчна, за да подмами рибата. В ден като този.

— Ще ти уловя първите няколко.

Лаймън се извърна и я видя как пристъпва предпазливо по камъните, като на всеки няколко крачки се обръщаше, за да се убеди, че никой не я вижда отгоре.

— Гледай сега — каза той.

Заметна с въдицата и блесната описа висока лъскава дъга във въздуха; запрати я по-далече, отколкото бе необходимо, сякаш се опитваше да се отърси от притесненията си за тази жена.

Блесната беше потънала около три метра, когато усети първото изопване на влакното. Рязко и делово, а не закачливо като на сладководна риба. В океана всичко беше делово. Той повдигна върха на пръта и започна да навива влакното. Съпротивата му показваше, че се е хванала голяма риба, но какво пък, с всяка риба беше забавно.

Тя изскочи над водата сред взрив от проблясващи пръски и люспи, но после увисна безжизнено на кордата, сякаш примирена със съдбата си, и не оказа никаква съпротива, докато той не я издърпа на брега. Секира беше застанала на метър и половина от него на по-нисък камък. Сякаш се боеше от рибата, което се стори смешно на Лаймън.

Не я дразни, предупреди го добрият му ангел, но бързо загуби дебата с дяволчето в него. Той замахна с мятащата се риба към лицето ѝ.

Тя се наведе, закри главата си с ръце и му кресна нещо на френски — почти сигурно беше някоя ругатня. Лаймън се засмя, залюля рибата към себе си, улови я с лявата си ръка и с отработено движение откачи кукичката от устата ѝ. Секира го погледна от долу нагоре, все още вдигнала ръце над главата си, и видя, че той се смее.

— Не е забавно.

Но устата ѝ вече се бе извила в едва забележима усмивка. Ухилен, Лаймън замахна, сякаш за да запрати рибата по нея. Тя му се закани с юмрук, но усмивката остана на лицето ѝ и той си каза: Невъзможно е да е сторила зло някому. Просто няма как. Пусна рибата обратно във водата и ѝ подаде въдицата.

— Опитай ти.

— Не.

— Хайде де!

Секира въздъхна и пое въдицата от ръката му. Той скочи на нейния камък, за да ѝ покаже как се ползва макарата. При първия опит тя не отпусна правилно влакното, блесната изплющя като камшик във въздуха и се изстреля обратно към тях заедно с кукичката; те се наведоха едновременно, за да я избегнат. При втория опит се справи успешно, запрати блесната в морето, после го погледна въпросително.

— Остави я да потъне. Тя блести във водата. А те обичат блясъка.

Още щом завъртя ръчката на макарата, за да обърне водача, влакното се изпъна и върхът на пръта затанцува над водата. Този път тя не го погледна за напътствия; инстинктите ѝ заработиха и тя подръпна пръта, за да захване рибата.

— Супер! — извика Лаймън. — Хвана я! Сега навий влакното, за да я изтеглиш.

Тя докара рибата почти до скалата; прътът се бе прегънал надве. Лаймън се пресегна, хвана влакното и издърпа рибата на брега; мокрото ѝ тяло лъщеше на слънцето. Имаше ясно очертана странична линия от устата до опашката; беше зеленикавочерна на гърба и опушено кафява на корема. Не беше красива като пъстървата, но за Лаймън всяка риба на слънце беше красива посвоему.

— Знаеш ли какъв вид е? — попита я.

— Да. Казва се По-голяма-от-твоята-риба.

Той толкова се изненада, че извърна глава към нея и видя смеха в очите ѝ. Тя го дразнеше.

— Не много по-голяма.

— И все пак…

Лаймън кимна с неохота.

— Е, може би е малко по-хубава от моята. Искаш ли да я подържиш?

Тя стисна гнусливо устни и поклати глава; Лаймън се усмихна, коленичи и се залови да откача кукичката. Беше дълбоко забита в челюстта на рибата. Откачи я с лекота, но по камъка пръснаха капки кръв и той видя промяната в очите на жената. Вече не ѝ беше забавно, на лицето ѝ беше изписана тъга.

— Всичко е наред — каза Лаймън. — Ще се оправи.

Хвърли рибата в морето и пусна влакното с блесната, която иззвънтя по камъните. Беше готова за поредното замятане.

— Добро начало — каза той. — Опитай пак.

Усети зад гърба си движение, видя с периферното си зрение сянка и когато се извърна да я погледне, тя седеше на скалата, сякаш краката ѝ се бяха подкосили.

— Не се тревожи — каза ѝ той. — Не си я наранила много.

Тя гледаше нещо зад него; проследи погледа ѝ и видя рубинените капки прясна кръв, опръскали бледия камък.

— Ще се оправи, гарантирам — започна пак Лаймън, но тогава разбра, че тя не мисли за рибата. Видът на кръвта бе събудил у нея спомени или страх, или и двете. — Откъде си дошла? — попита я той против волята си.

Тя извърна поглед от него към морето. Качулката ѝ се беше смъкнала назад и вятърът развяваше косата ѝ. Изобщо не е възрастна, помисли си Лаймън. Беше между момиче и жена, може би на деветнайсет, на двайсет? Той не можеше да каже.

— Секира? Какво се е случило с теб? Как си дошла тук? Защо си…

Тя отново обърна лице към него.

— Не, Лай-мен, не ме питай. Моля те.

— На никого няма да кажа. Заклевам се.

Тя постави показалец на устните си и поклати глава.

Отново го обзе усещане за безсилие, подхранвано от любопитство и страх.

— Нямаш ми доверие? Това са глупости! Донесох ти храна, купих ти чорапи!

Последните му думи, изречени на висок тон, я накараха да вдигне за миг поглед към скалния корниз над тях, за да провери дали не е привлякъл нечие внимание.

— Няма кой да чуе — каза намусено той. — Тук не идва никой. Освен баща ми.

— Той гаден ли е? — попита тя; гласът ѝ със силен акцент беше нежен по начин, който Лаймън обичаше и мразеше едновременно. Напомняше му за гласа на майка му, или поне за тона ѝ.

— Да — каза тихо. — Гаден е. Но не ходи много из острова. Няма да го видиш. — После внезапно я попита: — Колко време ще останеш тук?

Тя не отговори. Стоеше, загледана в безкрайната морска шир, сякаш въпросът ѝ тежеше. Лаймън нямаше представа как се е озовала тук, но беше сигурен, че не планира да си тръгне скоро.

— Не е нужно да бързаш — каза той. — Аз няма да кажа на никого, а тук не се появяват хора.

— Може да се появят — каза предпазливо тя. Погледна го и отметна с длан косата от очите си; лицето ѝ беше мрачно. — Ако някой дойде, ти се скрий.

— Казах ти, можеш да ми имаш доверие.

— Не! Ще се скриеш! Може да те наранят.

Изведнъж вятърът му се стори леден, макар слънцето да беше още високо и да грееше ярко.

— Защо? — попита той. — Защо да ме наранят?

— Това са лоши хора — каза Секира.

— Защо те търсят?

Известно време тя мълча. Накрая му отговори:

— Ако ме намерят, ще ме убият. Видиш ли ги да идват, веднага се скрий.

— Добре. Но първо ще ти кажа, че са тук. Ще те предупредя.

Тя решително поклати глава.

— Не! Ще се скриеш, Лай-мен. Бързо.

В този момент той се изплаши за себе си, но най-вече за нея. Не беше толкова по-голяма от него, освен това беше ранена и бягаше от лоши хора. Това бяха нещата, които Лаймън разбираше прекрасно. Откъдето и да бе дошла, каквото и да бе сторила, той беше сигурен, че Секира има нужда от приятел.

В този момент гласът на баща му разцепи въздуха:

— Лаймън! Къде си? Качи се веднага тук!

21

Секира приклекна, озъртайки се във всички посоки с обезумял поглед. Нямаше накъде да бягат, но бяха под нивото на двора, невидими за когото и за било, освен ако не застанеше директно над тях.

— Не може да те види — прошепна Лаймън. — Стой неподвижно.

Какво правеше баща му вкъщи? Отново ли го бяха изгонили от работа? От временна работа срещу пари в брой? Но това нямаше значение. Важното беше, че се е върнал.

— Лаймън! Хей, приятел! Къде си се скрил?

Хей, приятел? Той никога не го бе наричал приятел. Тази фалшива дружелюбност го уплаши повече, отколкото ако баща му беше гневен.

— Покажи се, драги! Един полицай е дошъл да те види.

Лаймън и Секира се спогледаха и той видя как мускулите на тялото ѝ се стегнаха, как извърна очи към морето, сякаш обмисляше дали да не скочи. Тук дъното беше коварно, с назъбени скали и опасността да си строши краката или дори гръбнака далеч надвишаваше шанса да остане жива в ледената вода. И въпреки това тя си го бе помислила. Той съзнаваше, че Секира е в беда, но до този момент не бе оценил пълния размер на отчаянието ѝ.

— Ако останеш тук, ще ги накарам да се махнат — прошепна той. — Не скачай! Ще загинеш. Ще ги подмамя да влезем у нас. Когато всички сме вътре, ти изтичай обратно към къщата. Чу ли? Тичай.

Един безкраен миг тя се взираше изпитателно в очите му, преценявайки до каква степен може да му се довери. Лаймън знаеше, че претегля възможностите си: да направи един практически самоубийствен скок или да повярва, че той ще изпълни обещанието си.

— Не мърдай оттук — каза ѝ и се закатери нагоре, за да не ѝ остави избор.

— Лаймън!

— Идвам! — провикна се той, изкатери се до ръба на скалата и се издърпа с ръце върху нея.

Още щом стъпи на земята, видя през двора тяхната къща и баща си, застанал на стъпалата към верандата до един по-дребен, но жилав мъж с черно яке. Помощник-шериф Стърлинг Пайк. Хазяинът им. Това го изпълни с нов ужас, защото Пайк притежаваше и къщата на стария Пърсел. Притежаваше целия остров, и точка. С всичките четири къщи на него. Всичките бяха празни, докато не даде едната под наем на Кори същата пролет. Никога не идваше насам, но ето че днес беше тук. Дали не искаше да огледа имотите си?

Лаймън прекоси тичешком двора, провря се между боровете и стигна до верандата.

— Къде ходиш, за бога? — попита баща му, лишавайки се не без усилие от обичайната ругатня.

— Ловях риба на скалите. Дойдох веднага щом те чух. Мислех, че си на работа.

Кори се ухили насилено, после се извърна към Стърлинг Пайк и въздъхна, сякаш казваше: „Деца, какво да ги правиш“, като някой татко от сапунен сериал.

— Трябва да се връщам на работа, но шерифът иска да говори с теб.

С мен? Лаймън усети стомашния сок да се качва в гърлото му. Полицай искаше да говори с него. Това можеше да значи само едно: Дар го бе издала за кървавите пари. Беше забелязала петната и беше позвънила в полицията.

— Как си, синко? — попита го Стърлинг Пайк. Гласът му беше топъл, но очите му издаваха ледената дистанцираност на човек, очакващ да чуе лъжа.

— Добре.

— Добре, господине — поправи го баща му.

Лаймън се опита да си припомни кога баща му се е обръщал към някого с господине. Сети се за три случая, като и трите бяха при разговор с полицай.

— Можеш да ми викаш Стърлинг. Щом живееш на моя остров, си мой приятел.

Лаймън си помисли: ако се налага да казваш на някого, че си негов приятел, най-вероятно не си.

— Работя по едно разследване, за което съм сигурен, че си чувал. — Стърлинг погледна Лаймън с ледените си очи. — Убийствата на яхтата. В течение ли си, синко?

Убийствата на яхтата. Думите рикошираха като топки за билярд в черепната кутия на Лаймън. Беше попитал Секира какво е направила и знаеше, че може да е било нещо лошо, но да убие някого? Не. Не го вярваше.

Наистина ли?

— Отговори на човека, Лаймън! — каза троснато баща му.

— Ъъъ, не. Искам да кажа, не съм в течение… Видях всички ония хеликоптери, но нямах представа какво правят.

— По дяволите, момче, с никого ли не приказваш? — каза баща му. — Хората само за това говорят. Къде си бил през цялото време?

Криех се от теб, помисли си Лаймън. Както винаги.

— Не знаех, че е имало… убити.

— Има, мамка му, и още как! — извика Кори и тъмните му очи проблеснаха. — Петнайсет човека. Трупове навсякъде.

— Не е точно така — каза Стърлинг Пайк, едва сдържайки презрението си. — Убитите са седем. Това е трагедия, но ми се струва, че се е раздула, което не ни е нужно.

— Седем ли? — каза Кори. — Лари Толанд разправя, че били петнайсет. Такъв си е Лари. Също като цените му, всичко умножено по две.

Той се изсмя гръмогласно. Стърлинг се поусмихна. Лаймън използва възможността да погледне крадешком към скалния ръб над скривалището на Секира. Не я видя.

— Убитите — каза той… — заклани ли са били? Накълцани на парчета?

Баща му и Стърлинг се облещиха едновременно насреща му.

— Накълцани? — повтори като ехо баща му. — Мамка му, я по-добре си стой вкъщи и не говори с хора. Накълцани… — Той поклати глава.

Лаймън навлажни устни. Опита отново:

— Е, добре, как…

— Били са застреляни, естествено — сопна се Кори, сякаш това се подразбираше. — На някого му е причерняло и е опаткал някакви богаташи, всичко било в кръв. — Обърна се към Стърлинг: — Аз така и не разбрах какво правиш в дома ми и защо питаш за сина ми. Нищо не сме чули. Да ме вземеш от работа ми струва пари. Не мога да ти плащам наема, ако на мен не ми платят.

— Имам няколко прости въпроса. Може ли?

Докато Стърлинг Пайк казваше това, гледаше към Лаймън. Беше висок мъж, който през цялото време изглеждаше леко наведен напред, сякаш надвесен над събеседника си.

— Може ли да си налея чаша вода? — попита Лаймън.

— Не ти трябва никаква вода, по дяволите — каза баща му.

— Нека си налее — каза Стърлинг.

— Благодаря. — Лаймън отвори входната врата, като се молеше двамата мъже да го последват в къщата.

Както и стана.

Той отиде до мивката, наля си чаша вода и бързо я изпи до половината, което не беше лесно, защото сърцето му блъскаше като чук, а стомахът му се бе свил на топка. Избърса устата си с опакото на ръката и се обърна към помощник-шерифа.

— Познаваш ли човек на име Изриъл Пайк? — попита Стърлинг. — Същата фамилия като моята, но не си мисли, че съм тук от семеен интерес. Той не ми е никакъв.

— Не ти ли беше племенник? — каза Кори и Стърлинг му хвърли такъв смразяващ поглед, че той вдигна извинително ръка.

Лаймън разбра, че баща му се бои истински от този човек, и то не само защото беше ченге.

— Познаваш ли Изриъл Пайк, синко? — повтори Стърлинг.

— Това е онзи с гребната лодка.

— Именно. Разговарял ли си с него?

Лаймън поклати глава. Стърлинг погледна към Кори, който също поклати глава.

— Дума не съм му продумвал. Знам обаче, че е убиец.

Стърлинг не отговори на това. Отново насочи вниманието си към Лаймън.

— Бил ли е някога в имота ми?

— Имах предвид, че лодките се виждат оттук.

— Разбира се. Но той приближавал ли се е до теб?

Лаймън се намръщи, а баща му се стегна.

— Накъде биеш? — попита Кори.

— Приближавал ли се е до теб, синко? — повтори Стърлинг, без да откъсва очи от Лаймън.

— Не. Знам кой е от хорските разговори. Имал истинска лодка, но не я ползвал, освен това мисля, че е убил някого. Вярно ли е?

— Вярно е — каза Стърлинг. — Уби брат ми, между другото. Пред очите ми.

Никой от двамата не знаеше как да реагира на това.

— Защо разпитваш момчето ми за Изриъл Пайк? — попита най-после Кори.

— Днес претърсихме имота му със заповед — каза Стърлинг. — И открихме някои снимки. Лаймън, виждал ли си някога Изриъл Пайк с фотоапарат?

— Много пъти. Той е фотограф. Дар, от магазина, ми каза, че още ползвал филм.

Веднага му се дощя да не бе споменавал Дар. Тя го бе видяла да купува чорапи с кървави пари. Не искаше полицаят да разговаря с Дар.

— Теб някога снимал ли те е? — попита Стърлинг.

— Какво, по дяволите, ще рече това? — изрева Кори и погледна Лаймън. — Ти давал ли си му да те снима? Какво, по…

— Не! — каза решително Лаймън, забравил за Секира. Вниманието му беше изцяло насочено към двамата мъже в стаята. — Никога не съм му давал да ми прави снимки. Какви ги говорите?

Стърлинг отвори папката в ръцете си, извади една снимка и я вдигна пред очите му. Беше черно-бяла и на нея Лаймън тичаше по плочите. Приливът беше настъпил, скалите едва се виждаха и той сякаш бягаше по вълните. Първата му мисъл бе, че иска да има тази снимка.

— Той я е направил? — каза Кори. — Снимал е момчето ми?

Гласът му прозвуча зловещо — в тона му имаше предупреждение, че скоро ще се лее кръв.

— Да. Има сериозна колекция, синът ти фигурира само на една от снимките, но ще говоря с всички семейства. Исках да съм сигурен, че сте в течение на ситуацията.

Лаймън гледаше вторачено снимката. Един убиец го беше снимал, него?

— Сериозна колекция, а? — Баща му повтори като ехо думите на Стърлинг. — Какво ще рече това? Че тоя е някакъв извратен педофил?

— Не съм казал това. Просто се опитвам да установя кои са знаели, че ги снима, и кои не.

— Е, моето момче определено не е знаело — каза Кори. — Ти арестува ли кучия син?

— Още не — каза Стърлинг, като мушна снимката обратно в папката си. Лаймън беше доволен, че няма да я вижда повече, но и леко разочарован. Макар да му стана гадно, че го е снимал някакъв убиец, снимката беше наистина хубава.

— Защо? — попита Кори и в този момент Лаймън отмести поглед от папката в ръцете на Стърлинг и видя Секира да се подава над скалния корниз.

Дробовете му блокираха. Беше единственият от тримата с лице към прозореца, единствено той я виждаше, но в този момент му изглеждаше толкова уязвима, че той не се съмняваше: щяха да я видят. Тя се затича с мъка към къщата на Пърсел. Усилието очевидно ѝ причиняваше болка; цялото ѝ тяло се разтърсваше, когато се оттласкваше с левия си крак.

И тогава падна.

Падна като покосена, едва успя да протегне ръце напред, за да смекчи удара, и щом се озова на земята, тялото ѝ се изви и ръцете ѝ посегнаха към лявото стъпало; очевидно изпитваше жестока болка.

Лаймън направи единственото, което му дойде на ума, за да задържи вниманието на двамата мъже далече от прозореца. Изпусна чашата с вода. Тя се пръсна върху мръсния линолеум и парчетата се посипаха със звън наоколо.

— Какво ти става бе, дявол да те вземе! — кресна баща му, а Стърлинг каза:

— Ей, по-полека.

Лаймън коленичи и започна да събира парчетата стъкло. Ръцете му трепереха.

— Няма нищо — каза Стърлинг и приклекна до него да му помогне. Кори не си даде труда да се присъедини към тях.

— Аз ли те уплаших? — каза Стърлинг. — Съжалявам. Няма от какво да се боиш. Изриъл няма да ти направи нищо лошо.

Лаймън имаше от какво да се бои, разбира се, а Изриъл Пайк беше най-малката причина за това. Той не можеше да мисли за друго освен за падането на Секира. Беше ѝ казал да тича бързо към къщата. Не трябваше да го прави. Беше обута с неудобни ботуши, а стъпалата я боляха.

Той се изправи, загребал с шепи парчета стъкло, и погледна навън през прозореца. Виждаха се само празният двор и морето зад него. Тя бе успяла да стигне до къщата. Стърлинг сложи голямата си кокалеста ръка върху рамото му. В силата, с която го стисна, нямаше нищо успокояващо.

— Не съм дошъл да те плаша. Исках просто да ти дам шанс да споделиш всичко, което може би те е разтревожило. Има ли нещо такова?

Лаймън се взря в очите му, ледени като зимен ден, преглътна и поклати глава.

— Е, добре — каза Стърлинг, като се дръпна назад. — Няма нужда от страх. Но независимо от това може би ще е по-разумно, докато се изяснят нещата, да следиш сина си изкъсо, Ранкин.

Тонът му се бе променил, в него отново се прокрадваше отчетлива нотка на презрение.

— Трудно ми е да работя и да го наблюдавам едновременно. Щеше да е по-лесно, ако майка му не беше избягала.

Лаймън видя как Стърлинг присви очи и стисна устни. Помощник-шерифът не харесваше баща му. Никак даже.

— Тази седмица работиш за Лари Толанд, нали? Познавам го от много години. Има няколко момчета, които идват да му помагат през лятото. По-големи са от сина ти, но не с много. Мога да поговоря с Лари за Лаймън. Защо не идем заедно при него?

Лаймън си представи Секира сама в къщата на Пърсел и заяви:

— Не искам.

— Ще правиш каквото ти се каже, не каквото искаш, по дяволите! — каза баща му.

— Това не е наказание, синко — каза Стърлинг Пайк. — Изобщо не, искам семействата на островите да не оставят сами децата си, докато всичко отмине. Може пък Изриъл изобщо да не е проблем. Ще разбера. Но докато случаят не се изясни, трябва да сме нащрек. Предполагам, че ще можем да намерим място за Лаймън, където да не е толкова самотен.

И така, Лаймън бе принуден да изостави Секира без предупреждение.

22

Барманката в „Рок Харбър“ препоръча на Изриъл светла бира, наречена „Сторм Сърдж“. Тя му наля една висока чаша, после втора; вече беше преполовил третата, когато Салазар най-после влезе в заведението.

Той забеляза как при вида на бирата в ръката му очите ѝ проблеснаха гневно. Този път не ѝ се налагаше да се преструва. Да се прави, че е пушачка, да се дави с дима и да кашля като тийнейджърка, докато ченгетата обискират къщата на Изриъл.

— Здравейте, господин Пайк. — Гласът ѝ беше хладен.

— Госпожо лейтенант.

Тя седна до него. Барманката се приближи към тях с ленива стъпка.

— Какво да ви предложа?

— Сметката му — каза Салазар. — Моят приятел закъснява за среща.

Барманката погледна единия, после другия, кимна и отиде до касовия апарат. Изриъл пресуши остатъка от бирата си на една дълга глътка. Вече усещаше познатото замайване, както и онази приятна дистанцираност от случващото се около него. И всичко това от три чаши бира, помисли си изумен той. Навремето му бяха нужни дванайсет кена, за да постигне същия ефект.

— Едни хора, дето не са от този щат — каза на висок глас Салазар, обръщайки се към него, но така, че да я чуе целият бар. — Дошли са да говорят с теб. Във форма ли си?

— В перфектна форма.

— А, да? — Очите ѝ още пламтяха от неподправен гняв. Добре. Нека се гневи. Тя не бе седяла сама на онзи остров без телефон и без осветление в очакване какво ще ѝ донесе следващият ден. Не ѝ се бе налагало да се изправя срещу телевизионна камера, да чува как Рейчъл Мартин казва нейното име по щатското обществено радио. Не бе стигала с гребна лодка до „Мерео“.

И определено, по дяволите, не бе броила трупове.

— Сто процента — каза внимателно той, без да заваля думите.

— Да вървим тогава. — Тя пусна една двайсетачка на бара. — Това стига ли?

Той вдигна ръка с почти долепени палец и показалец. Салазар хвърли още една петдоларова банкнота, като го изгледа с престорено отвращение. Или може би не беше престорено. Трудно бе да се каже.

Колата ѝ беше отвън — форд експлорър с характерния за полицейски автомобил прожектор над страничното огледало от страната на шофьора. Тя отвори дясната предна врата, като му направи знак да се приближи. В този момент той я мразеше. Всичко това беше нейна идея. Салазар бе отишла при него, не той при нея. А сега се готвеше да го развежда като панаирджийска мечка пред хората, както бе направил Стърлинг.

— Ще ида пеша — каза той. — Къде е важната среща?

Тя каза с нисък глас:

— Не се бъзикай с мен.

Той се качи в колата.

Салазар мълча през цялото време, докато излизаха от центъра на града. Проговори едва след като взе устремно левия завой по Мавърик Стрийт и подмина книжарницата на Шърман.

— Къде ти беше умът? Нарушаваш условията за предсрочното си освобождаване, по дяволите!

— Чувала ли си някой да е бил върнат в затвора, понеже е изпил една бира, Салазар?

— Да.

— Наистина ли?

— Да.

— О… — Той не беше чувал.

Спомняше си документите по делото, разбира се, и условията, при които му бе върната свободата след петнайсет години зад решетките, но не си бе представял, че няма да може да изпие три бири. Не си бе представял, че човек, изтърпял присъдата си и пуснат от затвора, уж свободен, може да бъде върнат в килията, защото е пил бира. Колкото повече научаваше за американската правораздавателна система, толкова по-малко му харесваше тя. И това, разбира се, бе начинът, по който Салазар го бе привлякла в началото. Откри неговата слабост, сложи пръст в раната му, обработи я с електрически ток.

— Не можеш да правиш глупости — каза тя, стиснала волана. — Не можеш да си позволиш да…

— Претърсват моята къща, казват моето име по новините, Джен! Мислиш ли, че нямам усещане до каква степен съм изложен на риск?

Тя погледна в огледалото.

— Ще пазите ли тишина в полицейския ми автомобил, господин Пайк?

Каза го, сякаш някъде имаше включен микрофон. Сякаш самата тя се боеше да го вози в колата си. Като че ли се боеше от всичко. Взе още един ляв завой, така че се насочиха обратно към центъра, и спря пред Съдебната палата на окръг Нокс.

— Да се поразходим.

Той слезе от колата.

— Това ли е представата ти за място за разговор? Срещу шибания съд?

— Като предупреждение за риска при нарушаване на условията за освобождаване? Да, мисля, че ще свърши…

— Престани! — каза той. Внезапно бе почувствал такава умора, че не знаеше дали ще може да направи още една крачка. — Трябва да говорим. Разбираш ли? Моля те.

Това, изглежда, я притесни. Тя продължи да крачи мълчаливо. Сложи си слънчевите очила.

— Разбирам — каза накрая.

— Не мисля, че разбираш. Ти държиш всички карти в ръцете си, а на мен полицията ми претърсва дома и на вратата ми чукат телевизионни репортерки. — Той вече почти крещеше, но успя да се овладее. Усещаше, че залита; защо беше изпил тези бири? За да намаля силата на звука. Защото в момента силата му ме плаши. Изпълва ме с ужас.

— Трябва да гледаш на нещата от по-широк ъгъл — каза тихо Салазар. — Знам, представям си поне, как се чувстваш. Но пак ти казвам, не Стърлинг води разследването. Нищо подобно.

— Твоята работна група ли го води? В такъв случай Отделът за вътрешни разследвания определено е станал невидим.

Тя се поколеба, после каза:

— В града има агенти на ФБР, които не са чували името му и той изобщо не ги интересува. Избутват го в глуха линия, разбираш ли? Заяжда се с теб, защото реално няма какво да прави.

— Заповедта за обиск беше напълно реална. Снимките, които ми взеха, и те бяха реални.

Подминаха Съдебната палата и продължиха да крачат напред. Тротоарът беше пуст. Туристи, репортери, агенти на ФБР — всички се бяха скупчили на брега и гледаха към остров Салвейшън Пойнт, защото там се развиваше действието. Изриъл обаче помнеше тази Съдебна палата. Тук го бяха осъдили на затвор.

— Каква е тази история със снимките? — попита тихо Салазар.

— Единствената част от мен, която не е лъжа.

Тя го погледна, очаквайки още.

— Ти ми създаде легенда — каза той, — която работи само защото в лъжата има и малко истина. Казвай им, че си фотограф — това бяха думите ти. Ами аз съм фотограф, да. Искам да кажа, стремя се да бъда. Прекарах много време в затвора със спомените си за този остров и…

Изриъл млъкна, търсейки думи.

— Някога Салвейшън Пойнт беше в добро здраве — продължи той. — А тези деца, те не знаят, че сега вече не е, че едно друго поколение им е оставило изпълнено с омраза, покварено, себично място. Но ако някой може да го спаси, да го прочисти, това няма да сме ти и аз. Ще са те. Ние можем да се опитваме да им помогнем. Но нищо повече.

Даваше си сметка, че не обяснява добре и думите му не звучат смислено, и му се искаше да не беше изпил три бири.

— Нито миналото е изцяло лъжа, нито бъдещето е изцяло безнадеждно — продължи той. — Така се чувстват хората на острова в момента, сякаш са или в единия лагер, или в другия. Сякаш или всичко е било лошо, или всичко ще бъде лошо. Някаква идиотска история от типа „избери си сам отчаянието“. Никой не забелязва красотата. Надеждата. А аз исках да превърна всичко това в изкуство, защото, ако щеш вярвай, но съм нещо повече от бивш затворник, който има зъб на света.

— Знам.

— Наистина ли?

Тя го погледна; в очите ѝ се четеше обида, която не остана незабелязана.

— Искам да бъда добър фотограф — каза той. — И мисля, че мога да бъда.

— Защо снимаш само деца? — попита тя.

— Не само. Но тази инсталация я направих само със снимки на деца. Там е проблемът. Направих глупав избор. Ако Стърлинг беше влязъл и беше намерил петдесет портрета на стари рибари, загледани в залеза, нямаше пет пари да дава. Вместо това, като последен глупак, аз му дадох мунициите, с които да ме убие. Направих тези снимки, защото, от една страна, ги намирам пълни с надежда, а от друга, защото ми беше нужно да подхранвам легендата, която ти ми измисли. За снимките, които ме караше да правя. Това не беше най-лесната задача.

Извървяха мълчаливо цяла пряка.

— Не трябваше да те карам да ги копираш на хартия — каза тя. — Трябваше да ми ги пращаш в електронен формат и да унищожим…

— За електронен формат ти трябва електричество, рискуваш да те подслушват и да те засекат, че си пишеш с едно ченге. Ти знаеш какво върша и защо го върша. Докато аз не знам нищо освен нарежданията, които си ми дала. Не те моля да ми разкриеш цялата игра, но това ми го дължиш. Мои ли бяха снимките, които липсват от яхтата? — Гласът му беше станал дрезгав.

— Не — отвърна тя. — Не бяха твои. Не мисля, че изобщо имат някакво значение. Били са рамкирани снимки, свалени от стената, вероятно от собственика, вероятно преди месеци. Те са нещо като бележка под линия в полицейския рапорт, но не и повод Стърлинг да ти диша във врата.

Той усети как дробовете му се поразтвориха.

— Казвала ли си на някого за мен?

— Не.

— На никого? Дори на работната си група?

Тя извърна лице встрани.

— Не, Изриъл. Но не съм сигурна още колко време мога да го запазя в тайна.

Дробовете му отново се запечатаха херметично.

— Не си сигурна?! Салазар, ако хората на онзи остров научат, че сътруднича на полицията, ще ме убият.

— Правя каквото мога.

— Каквото можеш…

Тя се извърна рязко към него.

— Седем души са убити! Нещата се изплъзват от моя контрол, не го ли виждаш?

Той имаше нужда от нейната увереност. Вместо това беше ужасно да види страха в очите ѝ.

— Когато ти казах, че ще помагам… — започна той, но тя вече клатеше глава.

— Нямам нужда от опреснителен курс по условията на сътрудничеството ни. Казвам ти, че светът се е променил.

— Знаеш ли какво е станало с жените? — попита той.

Единственият отговор беше тракането на токчетата ѝ по тротоара. Изриъл не беше изненадан, а вбесен. Знаеше, че тя не би могла да споделя всичко със своя информатор, но точно сега той имаше нужда да сподели някаква информация с него. Не притежаваше нищо от влиянието ѝ, а носеше целия риск.

„Ще бъдеш звездата в тези истории“, беше му казал Карузо.

— Познаваш ли човек на име Джей Ар Карузо? — попита Изриъл.

— Не. Кой е той?

— Твърди, че е частен детектив. Появи се на острова с реактивен самолет, пилотиран от мъже с военни униформи, и каза, че работи за семейството на една от жертвите, не уточни коя, после ме предупреди да чакам заповед за претърсване на имота ми и предложи да ми помогне.

Бяха стигнали до кръстовище и чакаха светофарът да светне зелено.

— Как да ти помогне? — попита Салазар.

— Да ми измисли история.

— Каква история?

— Такава, която да сложи бърз край на разследването. Изнесе ми цяла лекция за Джак Руби и Лий Харви Осуалд.

Тя се облещи насреща му.

— И аз реагирах по същия начин — каза той. — Човекът ми предлага помощ, като сравнява това тук с убийството на Кенеди, хич не се шегувам. Разпитва ме за Стърлинг, за теб и за предсрочното ми освобождаване.

— По дяволите! И ти какво му каза?

— Нищо. Слязох от самолета, отидох вкъщи и заварих теб със заповедта в ръка. — Той погледна към кръстовището и видя, че са изтървали зеления светофар. Пресегна се и натисна бутона за пешеходци, докато колите се точеха пред тях. — Военни пилоти. Кой, по дяволите, ги е пратил тук?

— Откъде знаеш, че са били военни?

— Видях униформите им.

— От Военновъздушните сили ли бяха?

— Мисля, че да.

— Но не си сигурен. Може да са били от Националната гвардия или нещо такова.

— Да, това много ме успокоява. Аз съм или Джак Руби, или Лий Харви Осуалд, а разни хора се опитват да ме сплашат, като ми пращат ту Военновъздушните сили, ту Националната гвардия.

Пред тях шосе №1 беше задръстено от коли, туристите пътуваха към крайбрежието, а местните хора се прибираха от работа. Вляво се виждаше пристанището. Изриъл разполагаше само с двайсет минути, за да хване единствения ферибот, с който да се върне на острова. Сам. Самотата вече не му се струваше привлекателна.

— Кой има полза? — попита той.

— От какво?

— Там са загинали двама кандидат-сенатори. Съперници. Кой ще извлече полза от смъртта им?

— Не знам. Това е извън моята компетентност.

Изриъл не можеше да не се сети отново за Карузо, който изглеждаше така дълбоко замесен.

— Салазар — каза той, — открий кои са били онези жени. Истинските им имена, кой ги е довел, кой ги е извел.

— Те бяха твои контакти. Никога не съм имала възможност да разменя и дума с тях.

— Остави това! — каза сопнато той. — Те трябваше да са твои източници. Разговарях с тях в услуга на твоето разследване.

— Ако ти трябва помощ, за да ги откриеш, можем да започнем още сега, но това означава да се довериш и на други полицаи освен на мен. Защото аз нямам представа какво, по дяволите, се е случило там.

— Някои от другите ти информатори знаят ли нещо повече?

— Нямам други информатори.

Стори му се, че тротоарът под него се залюля. Сложи ръка на стълба с бутона за пешеходния светофар, като се опитваше да се съсредоточи върху хладния допир на метала, да попие тази хладина в мозъка си. По шосе №1 боботеха коли. Салазар мълчеше.

— Това, с което разполагаш — каза накрая той, — съм аз. И толкова? Това ли е общият сбор на всичко, което можеш да извадиш.

— Ще намеря още.

— Какво имаш сега?

Салазар стоеше неподвижно, вперила поглед в хоризонта, сякаш очакваше нещо да се появи в далечината.

— Имам теб — каза тя. — Това е.

23

Изриъл усещаше вътрешностите си изтръпнали и тази странна безчувственост се предаваше отвътре навън, сякаш беше напомпан с райски газ. Най-после светофарът светна зелено. Не беше сигурен, че ще успее да пресече улицата, но когато Салазар тръгна напред, той влезе в крачка с нея.

— Не ме изоставяй точно сега — каза тя. — Не изпадай в паника, по дяволите.

— Да не изпадам в паника? Та аз съм съвсем сам, работя с ченге срещу други ченгета и съм единственият човек на света, който…

— Говори по-тихо.

Когато беше ядосана, Салазар умееше да държи главата си извита на една страна, като ястреб, и да гледа събеседника си странично и някак отгоре. Притежаваше удивителна и плашеща увереност. Той си спомни как се бе почувствал първия път, когато видя това — тогава беше в затвора и тя го намери там. Спомни си онези мигове, спомни си, че му бе казала повече от необходимото, и до момента той ѝ бе вярвал. Навлажни устни и зададе въпроса, който щеше да го спаси или погуби:

— Имаш ли доклад от балистичната експертиза?

Тя се намръщи.

— Какво?

— От балистична експертиза. Какви огнестрелни оръжия са използвани.

— Защо ме питаш?

Бяха стигнали до участък от железопътна линия, който стигаше до самия морски бряг. Изриъл се спря до разпръснатата отстрани сгурия и се обърна с лице към нея.

— Защото оръжията може да ни създадат проблеми. — Ето че го изрече: онова, което не ѝ бе казал досега, понеже не бе имал тази възможност. Онова, за което се бе опитвал да не мисли от мига, в който видя първия труп.

И седмия.

— Какви проблеми? — попита Салазар.

— Може би знам откъде идват тези оръжия.

— Какво?!

С усилие на волята той не измести поглед от лицето ѝ.

— Безпокоях се за жените. Отказваха да говорят с мен, но бяха загазили, това се виждаше ясно, и аз…

— Изриъл… — Тя се наведе към него, сключила длани на гърдите си, сякаш казваше молитва. Може би наистина се молеше.

— Не виждах как това може да им навреди — каза той.

Думите му едва се чуваха, но цялото ѝ тяло се люшна назад, сякаш я бе зашлевил. Тя се извърна в бавен полупирует, докато едната ѝ ръка се вдигаше към козирката на полицейската шапка. Постоя известно време така, загледана по протежение на релсите, с гръб към него. Когато заговори, гласът ѝ беше тих.

— Откъде взе тези пистолети?

— Бяха на баща ми.

Тя наведе глава. Изриъл видя как раменете и гърбът ѝ се надигнаха и смъкнаха надолу, чу я как изпусна въздух. Страхът, който издиша заедно с въздуха, се просмука в него и изпълни корема му с лед.

— Притесних се за тях — каза той. — Бяха само двете, а не знаех в каква ситуация ще се озоват. Бяха уплашени, бяха сами и…

— И ти си ги въоръжил.

Изриъл я гледаше, опитвайки се да измисли обяснение. Да ѝ опише какво е усетил, докато им говореше, виждаше страха им и се сблъскваше с мълчанието им. Уверенията му, че познава едно добро ченге, ги бяха накарали да се изсмеят на глас, сякаш е безнадежден глупак. Искаше да ѝ опише как се е почувствал, когато онази, представила се като Мари, му каза, че ако наистина го е грижа за тяхната безопасност, ще им даде оръжия.

— Ти си ги въоръжил — повтори Салазар, сякаш самите думи бяха неразбираеми за нея.

— Казах си… за самозащита. Не съм очаквал да ги използват. Никога не съм си представял такова нещо.

— Дал си им пистолети и не си ми казал.

— Кога да ти кажа? В полицейския участък ли? Когато дойде в дома ми със Стърлинг? Нямам телефон, нямам как да ти съобщя каквото и да било, ако не се срещнем лично, а когато се качих на яхтата онази сутрин… беше вече късно.

— Да. Било е късно.

Салазар свали слънчевите си очила. В очите ѝ не бе останало нищо от ястребовия поглед. Бяха очи на сърна, застанала на осевата линия на шосе между бясно движещи се коли.

— Ако тези пистолети бяха попаднали в ръцете на полицията, сега щеше да си в затвора.

— Досетих се.

— Когато отиде на яхтата онази сутрин, не ги ли видя?

— Видях много трупове, но не и пистолети.

Тя прекара длани по очите си, после захапа върховете на пръстите си като дете, което се насилва да запази спокойствие или мълчание, или и двете.

— Дали са го направили те? — попита тя. — Дали са били в състояние да убият седем мъже?

Изриъл беше вперил поглед в релсите, водещи към морето.

— Някой го е направил.

— Може да е имало свидетели. Ние не знаем.

— Аз не съм свидетел, нито убиец. Но ти не можеш да докажеш това. И аз не мога да го докажа.

Тя поклати глава и Изриъл имаше усещането, че се намира в центъра на мерника на снайперска пушка.

— Можеш ли да ме опазиш чист? — попита той.

— Не знам. — Тя срещна погледа му. — Ще се опитам. Но при тази ситуация не знам.

Беше негов ред да кимне. Двамата бяха споделяли тайни и мълчание от самото начало и той бе осъзнал и рисковете, и наградата. И двамата ги бяха осъзнали. Той знаеше, че ако го хванат, че ѝ помага, ще го убият. Но ѝ беше повярвал. И още ѝ вярваше. Само че, както сама му бе казала в началото на разходката им, светът се беше променил.

Втора част

Перфектен план

24

Първия път, когато Джен Салазар посети Изриъл Пайк в затвора, тя му каза, че идва във връзка с моторницата на баща му.

— Защо не я продадете? — попита го тогава. — Тя няма стойност за вас като инвестиция. Като семейна реликва ли я пазите?

Бяха сами в залата за свиждания. Салазар беше със синя униформа, Изриъл — с оранжева.

— Не виждам какво значение има наследството ми за следовател от отдел „Тежки престъпления“ — отвърна той.

— Не виждате? — попита го тя с най-ледено предизвикателния глас, който някога бе чувал.

В този миг Изриъл за пръв път изпита страх от нея. Не защото го заплашваше с нещо по линия на закона, а заради начина, по който изстреля въпроса си — с мрачен поглед, стегната челюст и равен, нетрепващ глас.

Не виждате?

— Откъде сте? — попита я той.

— От Рокланд.

— Искам да кажа, къде сте родена? Акцентът ви не е местен.

— Сигурно имате предвид липсата на акцент.

— Ще отговорите ли на въпроса ми?

— От Флорида съм. Сега живея в Мейн. Значката и пистолетът ми са зачислени от този щат. Това отговаря ли на въпроса ви?

Той я наблюдаваше, питайки се как, за бога, е стигнала до Салвейшън Пойнт и някаква отдавна неупотребявана лодка.

— Търсите да си купите моторна лодка? Да оставите полицейския живот, да си намерите някакво тихо местенце и да се отдадете на риболов?

— Увъртате, господин Пайк. Защо?

Тогава Изриъл замълча. Не спря напълно да реагира на въпросите ѝ, но отговаряше лаконично. „Нямам какво да ти кажа. Парите са си мои“ — такива неща. Тя дълго го гледа втренчено, после стана и си тръгна, без да каже дума повече. А той се върна в килията си и седна на студения под, облегнат с гръб на леглото, като се питаше кой ли е разговарял с нея и какво ли ѝ е наговорил.

Тази нощ Изриъл не можа да заспи.

Минаха три седмици и тя дойде отново. Той си помисли дали да не откаже да се вижда с нея, или да поиска обяснение за посещението ѝ, но вече му се струваше, че разбира причината. Беше нещо в начина, по който го погледна, преди да каже: „Не виждате?“. Езикът на тялото ѝ му бе казал истината в този момент. Разкрил бе силата на яростта ѝ, личния ѝ интерес да задава тези въпроси. Опитала се бе да скрие това от него и почти бе успяла. Почти. Той си спомняше мрачната искра в очите ѝ, потрепването на стегнатия мускул на челюстта, затова се върна в стаята за свиждания и отново седна насреща ѝ. Този път тя не беше с униформа. Облечена беше с тениска и износено кожено яке, без грим, недоспала.

— Харчиш много пари — каза му, — за да поддържаш една лодка, която бездейства.

— Какво те е прихванало, по дяволите, та идваш тук да ми досаждаш отново? Няма ли навън хора, които се нуждаят от помощта на полицията?

Беше грешка, че зададе този въпрос. Лицето ѝ се промени и Изриъл видя това, а тя разбра, че го е видял. За пръв път между тях протичаше комуникация. Започнаха да се разбират — не с думи, а с един-единствен разменен миг на действие и реакция, на безмълвен призив и отклик, при които всеки научи по нещо за другия.

— Намерението ми е да помагам — каза тя. — Не се безпокой за това.

— Радвам се да го чуя. Не съм сигурен обаче как с идването си дотук ще постигнеш това.

— Аз съм любознателна жена. Ничията зона е затворена. Там няма повече нужда от голяма, бърза моторница. Защо я пазиш?

— Ами тук не ме притискат срокове.

— Глупости. Имаш подробни планове какво да правиш с тази лодка.

— Все някога ще изляза. Ще е добре да я имам подръка.

— Още пет години.

— Както казах, все някога.

— Не я ли искаш по-скоро?

Той не отговори. Усещаше погледа ѝ върху себе си.

— Защо го уби? — попита тя.

— Кого?

И сам не разбра защо избра този идиотски отговор освен като израз на фалшива закоравялост, каквато се придобива в затвора: никога не отговаряй откровено на зададен въпрос, нямай доверие никому. Сякаш недоверчивостта беше определяща черта на коравия мъж, докато истината беше диаметрално противоположна.

— Защо? — попита отново тя.

— Имах кофти ден.

— Това ли е причината? Кофти ден?

— Ами да.

— Не мисля, че е това.

— Какво знаеш ти по въпроса?

Очите ѝ, два обсидиана, бяха приковани в неговите, когато каза:

— Как ще реагираш, ако ти кажа, че съм била на тази лодка?

И тогава той вече знаеше. Тогава я разбра. Изведнъж се почувства носен по течението и уловен в капан, неспособен да извърне очи от нейните. Не беше сигурен колко време продължи мълчанието помежду им. Стори му се колкото цял човешки живот.

— Свършил си едно добро дело — каза накрая тя. — Но не си решил проблема. Следиш ли ми мисълта?

— Нищо не мога да направя по въпроса — каза той. — Не и оттук.

— Може би не — каза Салазар. — Но не е речено, че трябва да останеш още дълго тук.

Ръцете му бяха свити в юмруци и ноктите му оставяха отпечатъци с формата на полумесец върху дланите.

„Свършил си едно добро дело“, каза жената, която се бе качвала на лодката на баща му.

— Бях на четиринайсет — каза му тогава.

Той усети ледена тръпка да преминава от черепа му надолу по гръбнака, сякаш го бяха налазили паяци, а в мозъка му се мятаха змийски езици. Кожата му изстина, докато кръвта му кипеше; кокалчетата на ръцете го заболяха от стискане на юмруци.

— Какво искаш от мен? — попита той.

Какво друго би могла да иска от него освен това, което вече бе извършил? Бе отнел живота на баща си; бе жертвал собствения си живот, за да се озове на това ужасно място. Нищо повече не бе в състояние да даде.

— Да ми помогнеш да го изгоря.

— Какво да изгориш?

— Острова. Всички тях.

— Кои всички?

— Хората, с които работеше. Не го вършеше сам. Би трябвало да го знаеш. Със сигурност познаваш чичо си.

Това разкритие, изречено с категоричен тон, го обърка, накара го да се чувства, сякаш нищо не е направил. Не беше справедливо. Той бе пожертвал себе си.

— Не мога да ги избия до крак, за да ти направя услуга — каза той.

Тогава тя му се усмихна. Беше ужасна усмивка, устните ѝ се разтвориха като врата към ада. За пръв път от години Изриъл Пайк не се чувстваше сам. Някой бе споделил тайните му.

— Няма да тръгнем по този път — каза му тя. — Вече не.

Той не отговори. Думите ѝ още кънтяха в съзнанието му: „Свършил си едно добро дело“, както и „Бях на четиринайсет“. Не смееше да си поеме дъх. Чувстваше се притиснат по начин, който не бе изпитвал от първия си ден в килията.

Джен Салазар се наведе към него. Косата ѝ падаше над лицето и тя изрече с нисък глас:

— Ако ми кажеш да си тръгна веднага, ще си тръгна и няма да ме видиш повече. Обещавам ти.

Той ѝ вярваше. От него се искаше само да ѝ каже да си ходи. Да остави миналото в миналото. Навлажни устни, но не каза нищо.

Тя го наблюдаваше с онзи страничен поглед, който вече му бе познат, поглед на ястреб или орел. На някаква хищна птица, която, носена от въздушните течения, чака сгодния момент да се спусне отгоре с шеметна скорост и настървеност.

— Салвейшън Пойнт — каза тя. — Що за име на място като това? Какво спасение предлага то?

— Не обвинявай мястото. Островът е бил там и преди злото да го превземе.

— Откъде знаеш?

Той си помисли за нещата, които би могъл да ѝ разкаже — че дядо му е бил добър човек, че баща му не бе извършил нищо нередно, докато не затвориха Ничията зона и не превърнаха в пустош хиляда квадратни мили, идеални за риболов; че първото престъпление не е било толкова страшно, колкото второто, а второто — колкото третото. Баща му искрено бе вярвал, че ако се отърве от втората ипотека и плаща здравна осигуровка, всичко в семейната динамика би се развило по много различен начин. Искаше да ѝ обясни всичко това.

Но…

„Бях на четиринайсет“, беше му казала Джен Салазар.

— Сега е лошо място — призна накрая той и това ѝ бе достатъчно. Беше доволна от него. За пръв път ѝ бе доставил удоволствие и знаеше, че би искал да си заслужи същата реакция още веднъж.

— Ще го кажа още веднъж, за последно. Може би ще успея да те изкарам предсрочно оттук.

Свободата беше страхотна стръв, но Изриъл си помисли, че би било добре да я подмине, за да не се закачи на куката, скрита в нея.

Още пет години, мислеше си той. Повече от хиляда и осемстотин сутрини ще се събуждам в килия.

— Чувам, че си се записал в курс по фотография — каза Салазар. — И си бил доста талантлив.

Изриъл кимна.

— Мога да използвам това твое умение. Някой, който е живял на острова и е познат на местните, с фотоапарат в ръка. Мисля, че това може много да ми помогне.

Той вече клатеше глава.

— Ако ти трябва информатор, върви да търсиш другаде.

— Не ми трябва информатор. Трябва ми честен човек, който живее на острова.

— Значи просто си живея там и съм честен. Само това?

— Може би и още нещо.

— Ето на.

— Става дума да се върши добро. Мисля, че то има значение за теб. Мисля също, че това е една от причините да си тук сега.

— Знаеш ли какво? — каза ѝ той. — Защо не ме използваш за нещо друго? Избери място, което да не е Салвейшън Пойнт, и ми направи същата оферта да ме изкараш предсрочно оттук.

Тя поклати глава.

— В такъв случай не съм навит.

— Защо?

— Защото нямам доверие на хората на този остров.

Салазар отново се усмихна. Вратата към ада.

— Чудесна новина — каза тя. — Аз също им нямам.

25

Комисията по предсрочното освобождаване придвижи случая му по ускорената процедура.

Разпределиха го в магазина към щатския затвор на Мейн в Саут Томастън. Там се продаваха стоки, произведени в дърводелската работилница на затвора — от прости дъски за рязане през богато орнаментирани дървени корабчета в бутилки, та до мебели. Изриъл обичаше дърводелската работилница, защото звуците и миризмите му напомняха за работилницата на дядо му. Липсваха му само димът от пури и историите за мореплаватели.

Магазинът, в който се продаваха дърводелските стоки, се намираше на главната улица в градчето, която беше част от шосе №1. Самият магазин се падаше от източната ѝ страна, а складът и товарната рампа — от западната. Туристите обичаха това място с неговите подложки за чаши, стенни часовници, дървени шезлонги — всичко това издялано от истински затворници, колко романтично! Магазинът беше само на десет минути пеша от дома на Салазар и тя идваше често, за да си побъбри със затворниците. Всички те я познаваха по име. Никой не се изненада, когато един ден тя дойде и каза на надзирателя, който беше и управител на магазина, че иска да заведе Изриъл Пайк на обяд, за да обсъдят бъдещето му. Тя провеждаше беседи с всички преди освобождаването им.

С Изриъл разговорът премина различно.

— Трябва да ми се довериш — каза тя. — Това означава, че трябва да разбереш историята ми. Не са много хората, които я знаят. Нито в участъка, нито на улицата. Това ми е важно, нали разбираш?

— Разбирам.

Беше родена във Флорида, някъде около Маями; самата тя не знаеше точно къде, освен че не е било в болница и че от всички, присъствали на раждането ѝ, не е останал нито един. Баща ѝ напуснал майка ѝ, когато му съобщила, че е бременна. През повечето време я гледала някаква баба, макар Салазар да не можеше да каже със сигурност дали са били кръвни роднини. Майка ѝ избягала, бабата починала и я поела една нейна леля. В дома се говорело главно на испански. Понякога Салазар ходела на училище, понякога не. После и лелята починала и останали само тя и съпругът, когото тя наричаше свой чичо, за да не усложнява нещата. Чичото работел на доковете в Маями и започнал да си кани повече приятели вкъщи, да се заседяват до късно и да пият бира. Тя си мислела да избяга. Не го направила. Къде щяла да отиде?

Била на четиринайсет, когато един от приятелите на чичо ѝ я почерпил с коктейл, в който имало нещо, и тя загубила съзнание. Била все още на четиринайсет, когато се събудила сама в заключен фургон насред снега. Била все още на четиринайсет, когато непознат забил игла в ръката ѝ на паркинга до един товарен кей, който вонял на дизелов дим и мъртва риба. Била все още на четиринайсет, когато се събудила върху нар в каменно мазе, с ръка, прикована към желязна халка в стената. В мазето влязъл мъж, измъкнал спринцовка и я инжектирал с още наркотици. След това я отвел на някаква моторница и я натъпкал в тясната клинообразна каюта на носа. Тя се преструвала, че е в безсъзнание, и го наблюдавала през притворените си клепачи.

— Не смятам — щеше да каже тя на Изриъл Пайк двайсет години по-късно, — че баща ти разбираше кой знае колко от наука. Винаги объркваше дозировките.

Баща ти.

Това беше първият път, когато тя го спомена. Никога, докато беше жив, нямаше да забрави тези нейни думи.

Мъжът слязъл от лодката, сигурен, че тя е в безсъзнание. След като изчакала достатъчно, за да се убеди, че го няма, тя излязла на палубата. Лодката била на котва, а малката надуваема лодчица, с която я докарал от къщи, я нямало. На около двеста-триста метра се виждал остров от сиви, избелени от слънцето скали. Сериозно разстояние, но каква била алтернативата? Опитала.

— Не бях подготвена за студената вода — каза тя. — Бях живяла във Флорида през целия си живот и нямах представа колко студен може да е океанът.

Добрала се някак до сивия скалист остров, гърлото я смъдяло от солената вода, дробовете ѝ били вледенени. Но успяла.

А там, на брега, я чакал друг мъж. Той се оказал добър и състрадателен. Издърпал я от водата, завел я вкъщи, дал ѝ одеяла и топъл бульон и изслушал историята ѝ, която му разказала на своя развален английски; основният ѝ език бил испанският. Попитал я какво да направи за нея.

— Заведете ме в полицията — казала тя.

Нейният спасител кимнал и я завел.

Полицаят в участъка бил висок, с очи като арктически лед, и ѝ казал да го нарича Стърлинг.

Пръстите на Изриъл се свиха в юмруци.

— Стърлинг.

— Да.

— Сигурна си? — попита той.

— Сигурна съм.

— А тогава защо не е в затвора с мен?

— Защото има разлика между спомени и съдебни доказателства. Чакай да ти доразкажа историята, после ще обсъдим какво смятам да направя.

Високият полицай на име Стърлинг довел някакъв млад мъж с костюм, който ѝ дал безалкохолна напитка и десертно блокче и започнал да ѝ задава въпроси. Не ѝ казал името си. Въпросите му не били за това какво се е случило с нея, нито къде се е случило.

— Пита ме дали вземам наркотици — каза Салазар на Изриъл със студен, равен глас. — Продавам ли наркотици? Работя ли за мъже, които продават наркотици? Ако ми направят кръвен тест, ще открият ли наркотици в кръвта ми? Беше комбинация от сплашване и подвеждане. Опитваха се да ме накарат да се съмнявам в спомените си.

Накрая Стърлинг и мъжът с костюма ѝ дали някакви таблетки: лекарство, за да не се разболее, след като е прекарала толкова време в студената вода, обяснили те, после я заключили в стаята с празната бутилка от спрайт и обвивката от десертното блокче, а когато се върнали, мъжът от моторницата бил с тях. Същият, който забол иглата в ръката ѝ.

— Викаха му Чарли — каза Салазар на Изриъл същия ден на товарната рампа. — Без фамилно име, но съм запомнила Чарли. Каза, че е мой чичо и че аз съм избягала от къщи. Носеше някакви книжа. Не знам какво пишеше в тях. Тогава не ми се стори важно. Сега се питам обаче: какви бяха тези документи, с които той дойде?

Беше разказала тази история на Изриъл в един слънчев пролетен ден; въздухът беше чист, сух и хладен, но той имаше усещането, че се задушава във все по-гъст дим. От магазина бяха излезли семейство туристи от Южна Каролина; на главите си имаха сувенирни диадеми с рачешки щипки на пружинки, които се поклащаха във въздуха и ги караха да се смеят, докато крачеха към аудито си. Салазар ги изчака да отминат, а през това време Изриъл свиваше и отпускаше юмруците си в ритъм, синхронизиран с дишането му. Беше научил този номер в затвора, за да овладява гнева си.

— Вече бях в нещо като мъгла — каза Салазар. — От шока, разбира се, но и таблетките почваха да действат. Лекарството, което ми бяха дали. Сякаш ги виждах през стъкло. Последното нещо, което ми каза мъжът с костюма, бе да стоя далече от наркотиците. После помня, че излизах от полицейския участък, а баща ти ми казваше, че ще ме заведе в къщата си, ако не му създавам проблеми. Ако се държа прилично, ще ме отведе у дома. Просто да се държа прилично. Аз се опитах.

Изриъл затвори очи и обърса устата си с длан.

— И после какво стана? — попита той, без да отваря очи.

Чарли Пайк я бе завел на лодката си и оттам я бе закарал на друг плавателен съд — нещо като товарен кораб без екипаж, кораб призрак с работещ двигател, от който палубата се тресяла, а въздухът бил изпълнен с отровен дим. На кораба ги чакали още трима мъже, може би четирима. Салазар не можеше да каже със сигурност, понеже през по-голямата част от пътуването била в безсъзнание.

Следващата им спирка бил някакъв товарен кей в Канада. Там я качили на камион и вече не била сама. В каросерията имало още момичета.

Била на четиринайсет, когато избягала от похитителите си, и на четиринайсет, когато им била върната.

При второто си бягство била вече на шестнайсет. Това се случило в Калгари, където непознат мъж на име Бернардо Томас я хранел в устата с овесена каша и избил с дулото на ловната си пушка зъбите на мъжа, който дошъл да я търси, представяйки се за неин пастрок.

Бернардо Томас я отвел в приют, стопанисван от йезуитски свещеници. На няколко пъти при нея идвали полицаи и се опитвали да я разпитат. Тя не им казала нищо. Което не ги изненадало — вече познавали и други като нея.

— Чудиш се защо не им разправих цялата си история? — попита тя, докато стояха облегнати на товарната рампа в Саут Томастън, а италианските сандвичи от пазарчето на същата улица лежаха недокоснати между тях. Обедна почивка.

Изриъл поклати глава.

— Не? Защо? — изненада се Салазар.

— Защото разбирам. Вече веднъж си опитала. И те са те предали. Направила си оценка на риска, основана на личен опит.

— Оценка на риска, основана на личен опит. Това беше добро. Да, направих оценка на риска. Не бях виждала от близо две години място, което да ми прилича на дом, а единственият мъж, който се бе отнасял към мен като към човешко същество, беше същият, който ми напомняше всеки ден, че ще ме убие, ако си тръгна или му причиня неприятности. В единствения случай, в който бях казала истината преди, не бях постигнала нищо. И знаеш ли какво им казах? Че съм вземала прекалено много наркотици. Защото си спомних за онзи тип с костюма в деня, когато бях плувала до брега в ледената вода, онзи, който ми каза да стоя далече от наркотиците, докато баща ти ме извеждаше през вратата. Следващия път, когато разговарях с ченге, му казах, че оттам идват всичките ми беди. От наркотиците. И ми се получи по-добре.

Тя останала известно време в приюта, после била дадена в приемно семейство. Приемната ѝ майка била учителка, приемният ѝ баща — каменоделец. Собствената им дъщеря била убита от пиян шофьор, когато била на четиринайсет. Фамилното им име било Рос, но те ѝ казали, че може да ползва каквото име си хареса. Тя запазила своето. Не искала да се прави на друга. Само леко изменила собственото си име, от Дженифър станала Джен. Харесвала как звучи.

— Звънко и уверено — каза му тя. — Пък и вече не се чувствах като Дженифър. Струваше ми се мекушаво име.

А тя вече притежавала онази твърдост, която се развива след години на ужасни травми; искала да запази онова, което ще ѝ върши работа, и да унищожи останалото. Защото имала цел. Да бъде закрилник — някой, когото самата тя никога не била имала.

Приемните ѝ родители се преместили да живеят в Пенсилвания. Водили я известно време на психолог. Завършила колеж, после полицейската академия, после си намерила работа във Флорида. Искала отново да види палмите, да усети топлия вятър по лицето си. Възнамерявала да се задържи там, но когато оставала насаме със себе си, си спомняла за плуването в ледената вода някъде край брега на Мейн. Спомняла си за острова.

— Готов ли си да чуеш кое е най-смахнатото в цялата история? — попита тя, докато ронеше трохи от неначенатия си сандвич. — Запазила бях много хубав спомен от самия остров. Защото за един миг, когато стигнах до него, ми се стори като убежище. Като спасение.

— Салвейшън — каза той. — Спасение. Оправдал е името си. Поне за момент.

— Когато, трепереща от студ, излязох от водата на скалите, които раздираха кожата ми… спомням си, че си помислих: това е най-красивото място, което някога съм виждала.

— Кое те накара да се върнеш?

— Една снимка в календар.

— Сериозно ли говориш?

— Да. Една пробационна служителка, която познавах, бе идвала в Бар Харбър. Върна се, влюбена в това място, закачи календара на стената и аз си казах: Това тук ми е познато. Тя се шегуваше с мейнските акценти. Спомних си акцента на баща ти. Как не можеше да произнесе името си. Кой, по дяволите, дава на детето си име с „р“ в него, ако никой не може да каже „р“?

— Чарли Пайк — каза Изриъл и Джен Салазар се изсмя мрачно.

— Ето, виждаш ли!

— И ти се върна да го търсиш?

Тя поклати глава.

— Върнах се, колкото и странно да ти прозвучи, заради онзи хубав спомен, не заради лошите. Върнах се, понеже във Флорида се измъчвах. Борех се със себе си, нали разбираш, и по някаква тъжна, изкривена причина си спомнях усещането при излизането от водата на онази скала. Всичко на онова място беше гадно, направено да причинява болка, ледената вода и острите камъни бяха болка в най-чист вид, и въпреки това то ме караше да се чувствам толкова добре. Защото бях успяла да избягам. Да оцелея. Спомням си вкуса на въздуха. Спомням си допира на одеялото до кожата ми, когато един добър човек, един честен човек ме уви с него. Беше грубо като конски чул, но това беше най-приятното усещане, което бях изпитвала в живота си.

Тя отчупи залъче хляб и го хвърли в канавката; и двамата видяха как една чайка се спусна да го вземе. Почивката на Изриъл беше изтекла, но шефовете нямаше да му кажат нищо, защото беше с полицай. Тя му прави инструктаж, мислеха си те. Подготвя го за живота като предсрочно освободен.

— Първата ми работа тук беше в Брънзуик. Хареса ми. Симпатични хора. В свободното си време ходех по островите. Бяха толкова много! В Мейн имало над сто населени острова, това ме изуми. Продължавах да търся верния остров. Бях на Салвейшън Пойнт пет-шест пъти, без да го позная, без да съм сигурна, че е той. Тези острови си приличат много. Салвейшън Пойнт ми хареса. Там се запознах с добри хора.

— Как откри баща ми? — попита той.

Последната дума се откъсна от устните му като жертвен дар, като нещо, което Салазар имаше нужда да чуе. Тя обаче не реагира.

— Чрез вестника. На остров Вайнълхейвън бе станало убийство и репортерката каза, че това бил първият такъв случай, откакто Чарли Паркър бил убит от сина си на Салвейшън Пойнт; имаше и снимка на баща ти. Веднага го познах.

— Но не предположи, че може да съм като него. Защо?

— Защото си го мразил — каза Джен Салазар, без да отделя очи от неговите.

— Как го разбра?

— Всички така разправяха. Те харесваха баща ти, разбира се.

Той кимна.

— Освен онази жена в бакалията.

— Дар.

— Същата. Увери ме, че няма да предизвикваш проблеми, ако се върнеш. Каза, че местните хора не изпитвали никакво уважение към теб, но много уважавали баща ти. Стана ми любопитно какво има предвид.

— Тя го познаваше — каза Изриъл. — Познаваше и мен. Ние сме роднини. Нашите баби са сестри, което я прави моя братовчедка.

— От нея разбрах, че си се отклонил от правия път и си се отдал на пиене и дрога.

Той кимна.

— Всичко това е вярно.

— А кое не е вярно? — каза Салазар. — Защото ти пазиш тайни, приятелю. Видях го още първия път, когато те посетих.

Той замълча.

— Помисли си само какво ти доверих досега — каза тя. — Сериозно си помисли за това, Пайк.

Той си помисли и тогава за пръв път през живота си каза истината за убийството на баща си.

26

Нещата, които се разправяха за проблемите му с алкохола и дрогата, не бяха лъжи и клевети. Бяха самата истина, увери той Салазар.

— Онова, което не беше истина или което останалият свят не разбираше, беше историята около последното ми лято на острова. Всички си мислеха, че баща ми иска да използва това време, за да ме вкара в пътя. Да ме спаси. И бяха прави донякъде.

— Ти му даваше последен шанс, така ли?

— Опитвах се. Мислех си, че ако му припомня как се е научил да лови риба… ако му припомня за дядо ми, може би ще открие нещо, което е носил в себе си и то не е било напълно покварено, и…

Млъкна, понеже не намери думите, за да поясни онова, което според него всички трябваше да разбират: че не бива нито да погребваш миналото, нито да го идеализираш, защото всеки от двата подхода отравя душата ти. Нужно бе да се обръщаш към миналото с ясен поглед и спокойно сърце. Да се надяваш, че човекът, когото си мразил, може да се доближи до някого, когото си обичал.

— Искал си да го „рестартираш“ — каза Салазар. — Да го прочистиш от греховете и да го направиш нов човек.

Толкова ли наивни и глупави бяха подбудите му?

— Предполагам, че е било нещо в този дух — отговори той.

— Но вместо това си го убил.

Покрай тях мина стар додж дизел, оставяйки след себе си облак лютив дим. Салазар изчакваше Изриъл да продължи. Той виждаше баща си, седнал в гребната лодка до кея, и усещаше презрението в погледа му. Всички присъстващи на брега в този ден бяха видели това презрение, но никой не го бе разбрал. Чарли Пайк не беше разочарован от сина си, защото е кривнал от правия път; беше отвратен от него, задето смята, че доброто и злото имат значение; задето мисли толкова на дребно.

„Трогателно“ беше думата, която баща му използва тогава. Изриъл имал трогателно наивна представа за човешките дела.

— Ако си се опитвал да го спасиш — каза Салазар, — тогава си разбрал, че е затънал дълбоко.

— Именно. Знаех откъде идва дрогата за мен. Той не беше наркоман и очевидно е трябвало аз да съм впечатлен от това. Но контрабандист, пласьор? Ами грижил се е за семейството си. Любимият му израз беше: „Човек трябва да се грижи за семейството си“. За всички онези богаташи, които строяха имения, събаряха рибарски къщи, за да издигнат на тяхно място вили, той ми казваше, че не издържали семейства. Готованци, харчещи наследствата си, така им викаше. Каквито и професии да имаха, каквато и работа да вършеха. Всичко това той отричаше с обяснението, че е наследено, незаслужено богатство. Предполагам, че някои от хората с вилите са били добри бащи. Просто съм убеден в това. Парите и моралът може да не са близки роднини, но не се изключват взаимно. Но баща ми отказваше да го повярва. Всичко добро на този остров или вече си било отишло, или бързо отмирало. Човек трябвало да направи всичко по силите си, за да запази добрите хора на острова. За него запазването на „добрите хора“ беше нещо много важно. Хората като него. Ако трябваше да нарушиш закона, за да ги запазиш, това се наричаше „грижа за семейството“.

— Той ли ти каза това?

— Няколко пъти, включително в деня, когато го убих.

Тя го наблюдаваше мълчаливо.

— Въпросния ден се изправих лице в лице срещу него, предизвиках го, дадох му ултиматум. Той беше… — Споменът накара Изриъл да се изсмее мрачно, но смехът заседна в гърлото му. — Беше в шок. Първо, защото заплаших да го предам на полицията, но на едно по-дълбоко равнище, на онова, което за него беше моралното равнище, той беше искрено шокиран, защото аз не разбирах. Не разбирах, че животът ти дава две възможности и трябва да избереш едната: или да изкарваш пари, за да опазиш начина си на живот, или да се откажеш от него. В съзнанието му всички, замесени в престъпна дейност, бяха покварени мръсници, само той беше изключение. Логиката на гангстера: всички са омърсени, защо да не им взема парите?

— Ти си знаел, че пласира дрога, когато си идвал тук през лятото — каза тя.

— Дрога и оръжие.

— Но не си знаел за…

— За момичета? За децата?

Тя го гледаше изпитателно.

— Не. Той ми каза за тях същия ден, не повече от три часа преди да го убия. Като още един пример, че аз нищо не разбирам.

— Обясни ми.

— Семействата не полагали достатъчно грижи, за да опазят дъщерите си. Такива семейства, каза той, никога не се грижели достатъчно. Хора, които оставят дъщеря им да бъде отведена от дома им, които са готови да я разменят за пари или дрога? Майната им. Те вече са съсипали живота ѝ.

— Той ли ти наговори тези неща? — Гласът ѝ беше лишен от емоция, насечено стакато.

— Да. — Изриъл обърса уста с опакото на ръката си. — И тогава аз му казах, че ще го предам в полицията. Той се изсмя: „Друг път“. А аз отвърнах: „Ще видим“.

Изриъл се поспря, загледан в тротоара, но виждаше безкрайния океан около своя любим остров и ноздрите му долавяха миризмата на солена вода и пот, а тялото му си припомняше полюляването на лодката от всяка следваща вълна.

— Върнахме се на кея и той остана седнал в лодката, отказваше да слезе на брега, защото тогава вече беше сигурен, че ще отида в полицията. Започна да ми натяква какво би казал дядо за това, как предишните поколения, свикнали да се грижат за семействата си, биха гледали на мен. Околните поглеждаха ту към мен и виждаха едно, ту към него и виждаха друго.

Думите го напуснаха. Яростта драпаше в него като лапите на куче, което сънува кошмар. Той отново затвори очи.

— Не бях чак такъв глупак, че да го убия пред всички тези хора. Исках просто да му затворя устата.

Мълчание. Чайката отново се бе спуснала ниско и кръжеше наоколо, вперила поглед в хляба. Любопитна, но и предпазлива. Изриъл се дръпна встрани, за да ѝ направи път. Тя се стрелна напред, грабна един залък и отлетя.

— Онова, което ме изуми през този ден — каза той, — беше колко много хора видяха и чуха всичко, но не разбраха нищо. Някои си умряха с убеждението, че съм убил невинен човек, само защото ме е порицал публично за моята безотговорност.

— Ти си допуснал това обаче. Предпочел си да стане така, вместо да кажеш истината. Излъгал си.

— Не съм излъгал. Предпочетох да не говоря. Има разлика.

— Наистина ли?

Той погледна към магазина, където влизаха и излизаха туристи, за да си купят разни неща, ръчно изработени от затворници.

— Това беше моят избор — каза той.

Салазар седеше и изглеждаше по-скоро замислена, отколкото осъждаща.

— Островът е транзитен пункт за трафик на момичета — каза накрая тя. — Знам го. Опитвам се да помогна на всяка една от тях, но това е, кажи-речи, същото, което си направил и ти. За да има някаква полза, системата трябва да бъде срината. Затова трябва да знам всички, които са замесени.

— Тогава защо не докараш още полицаи?

На лицето ѝ се изписа разочарование. Погледът ѝ казваше: Не се ли сещаш, и му напомни за дядо му.

— Да не мислиш, че чичо ти е единственият в правоохранителните органи, който си е затварял очите пред случващото се тук? Или очакваш местните да се разприказват пред някакви непознати със значки? Вие, тукашните, имате един израз за всеки, който не е живял на правилната скала през последния един век: „Идва отдалече“. Е, аз идвам отдалече, Пайк. И не ми е лесно да започна тук.

— Удари Стърлинг най-напред. Започни от него и полека-лека събаряй плочките на доминото.

Тя поклати глава.

— Да ударя един и да си тръгна? Или може би десет? Двайсет? Не, искам ги всичките.

— Не можеш да ги надвиеш.

— Разбира се, че мога. Островът не е чак толкова голям.

Хареса му начинът, по който го каза.

— Не е само островът — каза той. — Системата, която описа, е много по-голяма от този остров.

— Прав си. Обхваща Флорида, Ню Йорк, Ню Джърси, Квебек, Калгари. Откарваш момичето далече от дома му, привеждаш го в безпомощно състояние, а после най-добре да го заведеш на място, където има и езикова бариера.

— Така че Салвейшън Пойнт няма значение. Той е само една брънка от веригата.

— Сърцето е брънка от веригата. Какво става, когато го накараш да спре?

Изриъл помисли върху думите ѝ.

— Спомняш си Стърлинг — каза той, — а също и баща ми. Но не посочи кой е бил мъжът с костюма, онзи, който влязъл в стаята и почнал да те разпитва за дрога. Знаеш ли кой е?

— Още не.

— Някакви идеи?

Салазар не отговори веднага.

— Работя по тях — каза накрая тя. — Няколко от тях са местни хора. Един има амбиции за по-големи неща.

— Какво ще рече това?

Тя го погледна, сякаш преценяваше дали да направи залог, който не можеше да си позволи да загуби.

— Един от тях е кандидат за Сената — каза тя. — Казва се Пол Гарднър.

— Мамка му. — Изриъл се опитваше да не изглежда уплашен. — Според теб колко души от Салвейшън Пойнт са замесени до момента?

— Може да са трима, може да са тринайсет. Още не знам със сигурност. И тук ми трябва помощ.

Беше сигурен, че тя го наблюдава, когато ѝ каза:

— Те следят своите на този остров. Ако някой научи, че шпионирам Стърлинг…

— Няма да научи.

— Заподозре ли ме някой — продължи с твърд тон Изриъл, — с мен е свършено. Разбираш ли това?

— Да.

Той си пое дъх и попита:

— Какво се иска от мен?

Тя се изправи и изтупа с длан панталона на униформата си. Сложи си слънчевите очила.

— Искам да видя всяко момиче, което минава през острова, без да има работа тук. Ти я откриваш, а аз ще разбера коя е и откъде е. Ще я освободя от този, с когото е, и ще открия кой я е довел тук.

Сама?, искаше да попита той. Смяташ да вършиш всичко това сама, лейтенант Салазар? Но не каза нищо, защото тя вече беше дошла дотук и го беше открила сама. Като преди това бе скочила от лодката на баща му и бе преплувала през ледената вода до острите скали, а след като онези я бяха качили на кораб, бе преживяла всичко останало, което ѝ бяха причинили, и накрая се бе върнала на острова с пистолет и значка.

Сама.

— Колко души ще знаят, че работя за теб?

— Нито един.

— Глупости.

— Заклевам се. Това е работна група за вътрешни разследвания, защото полицията и върховната прокуратура са обекти на оперативен интерес. Какво означава това? Че никой няма доверие на никого. Ако открия информатор, който да доставя качествена информация, никой няма да ми задава въпроси.

Изриъл вече мислеше за методите на комуникация, за рисковете.

— Няма да използвам телефон — каза той. — Нито компютър. Ако се заема, ще говоря само с теб и с никого друг. Лично.

— Става.

27

При следващата им среща той беше свободен човек, а тя се бе заела с чичо му.

— Ти го мислиш за дребна риба — каза Салазар, — но грешиш. Може да е започнал с вземане на подкупи и взаимни намигвания с престъпниците, за да си затваря очите пред един, докато слага белезници на друг, но това е било много отдавна.

Този разговор се водеше в Камдън, на външна маса пред един бар на име „Щастливата Бети“ — забавно, леко ексцентрично заведение в бивша бензиностанция на главната улица на градчето, на склона над затревения градски площад и залива по-нататък; изгледът приличаше на типична пощенска картичка от Нова Англия. Салазар винаги избираше места, гъмжащи от туристи, където двама непознати не биха изпъквали сред тълпата.

— Като гледам справката за арестите му през годините, все едно проследявам ходовете на партия шах — каза тя. — Повечето време е на Салвейшън Пойнт, но полицейските му правомощия не се ограничават до острова. Има половин дузина юрисдикции, сериозно бреме, което в друга епоха би било поделено между няколко ченгета. Но не достига персонал, а и повечето полицаи отказват да работят на такова място, да навъртат извънредни часове без заплащане, да се оправят с местните общности, които са си наложили някакъв свой вътрешен ред, и нашият Стърлинг великодушно предлага да поеме още един остров. Всяка година извършва по няколко сензационни ареста, но както изглежда, до прокуратурата стигат само половината от случаите, годни за повдигане на обвинения. Останалите биват заметени под килима. През годините си е създал интересни отношения с прокурорите и съдиите. Никой от тях не го харесва особено, но всички работят с него. Усетили са, предполагам, че нямат кой знае какъв избор.

— Защо да нямат?

— Защото той е много добър в трупането на муниции. Ето ти пример: преди десет години арестувал пияна жена, която управлявала яхта край брега на Салвейшън Пойнт. Двайсет и три годишна, секретарка на петдесетгодишен съдия от окръг Нокс. Яхтата била регистрирана на името на съдията, който бил открит по бельо в каютата под палубата, а жена му си била вкъщи, без да подозира нищо за тази романтична екскурзийка. Половин дузина свидетели видели съдията на яхтата, но неговото присъствие било пропуснато в рапорта. Впоследствие Стърлинг казал, че дрегерът му не бил надлежно калиброван, и обвиненията срещу секретарката били тихомълком свалени. Познай дали си има приятел в съда сега! Това е единият лагер от обектите му на интерес: хората с власт. Знаеш ли кои са в другия лагер? Садистите.

— Какво искаш да кажеш?

— Стърлинг има набито око за склонните към жестокост. Той с радост би изправил пред съда някого за невинно сбиване — човекът си изпуснал нервите и замахнал. Но всеки с по-тъмно минало, който изпитва удоволствие от насилието? Той ще го култивира.

— С каква цел?

— Контрол — каза простичко тя. — Ако живееш на остров и се боиш едновременно от полицията и от самоуправството на местните, какъв избор имаш, освен да си траеш и да се съобразяваш?

И ти искаш от мен да се върна на това място, помисли си той.

— Твоят чичо разбира как действа властта — каза Салазар. — Разбира кога да си трае. Защо според теб се задържа на този остров? Да не мислиш, че от искрена привързаност към него?

Изриъл поклати глава.

— Не. Няма семейство, местната общност се топи пред очите му, а към онова, което е останало, изпитва само злоба. Но очевидно има власт. Това го устройва. Не би се отказал лесно от трона. Твърде много обича да тормози хората.

— Говориш ли изобщо някога с братовчедите си? — попита Салазар.

— Не съм разговарял с тях, откакто бях може би на осем. Едва си спомням майките им. На мен ми изглеждаха еднакви. Хубави, но студени. И двете бяха руси и синеоки, и двете мразеха зимата, което си е проблем, ако живееш в Мейн. Не мисля, че баба ми се разбираше с която и да е от тях. И двата му брака се разпаднаха бързо, а децата отидоха да живеят при майките си. Докато Стърлинг остана тук. Момчетата си идваха през летата да му погостуват за кратко. Нищо чудно, че никой от тях не ми написа един ред, докато бях в затвора.

Салазар кимна.

— Единият му син е завършил Правния факултет на „Нотър Дам“, а другият бизнес администрация в Щатския университет на Пенсилвания. Едната от бившите му жени живее в Савана, другата в Охай.

— Какво е Охай?

— Град, в който калифорнийците се правят, че живеят сред природата. Там има повече постелки за йога, отколкото ловни пушки.

— Ясно.

— Смята се за прекрасно и здравословно място за живеене. И никак не е евтино.

Изриъл кимна и отпи от газираната си вода. Салазар си беше поръчала светла мексиканска бира.

— Едната от бившите му се е омъжила повторно, другата не — каза Салазар. — И двете не работят. И двете живеят в красиви къщи без ипотеки. Никой от синовете му не е теглил студентски заем, макар че и двамата са учили в скъпи частни училища.

— Не е за вярване, че Стърлинг е изкарвал толкова много пари, прекарвайки жени през острова.

— Казах ти, че така е започнал. Това е било отдавна, а сега държи повече карти в ръката си. Я ми кажи, могат ли да се изкарват пари с пласиране на дрога? Ти си бил потребител.

Стана му неприятно да го чуе, но си беше самата истина.

— Могат, да — призна той. — Особено на изток, в онези отдалечени райони. Хората плащат четири-пет пъти повече за грам, отколкото биха платили в града. Търсене и предлагане, просто е.

— Ето, виждаш ли? Ами трафикът на оръжие? Ами на хора? След като си създадеш канал, колко време, мислиш, ти е нужно, за да забогатееш?

Изриъл въздъхна и се облегна на стола си, загледан в идиличния залив.

— И Стърлинг е навлязъл във всичко това?

— Да — каза тя. — На практика притежава част от мрежата. От източниците, през мулетата до местната полиция. Той осигурява достъп и закрила, а това има сериозна стойност за големите играчи във всеки от синдикатите, които споменах, а вероятно има и още.

— Тогава защо още не си го ударила? Ако знаеш всичко това, би трябвало да е…

— Има различни видове доказателства — каза тя. — Такива, с които да ти навредя, и такива, с които да те ликвидирам. Знам ли достатъчно, за да му навредя? Да. Бих ли могла да го разгромя в съдебна зала тук, на негова територия? Не, едва ли. Мога да му издействам уволнение, може би кратък срок затвор, но нищо повече от това. Ще стигна обаче и дотам. Аз не съм като теб, Пайк. Не съм обсебена от идеята да унищожа един човек. Искам ги всичките, всеки, който има някаква роля, цялата им мрежа, нагоре и надолу по крайбрежието.

— Не съм обсебен да унищожавам когото и да било. За мен това е лична кауза.

— За мен всеки от тях е лична кауза — каза Салазар.

Изриъл си мислеше за острова, който бе познавал като момче, после за престъпленията, които Стърлинг бе извършил, за самия им обем, за парите.

— Защо не си тръгва оттук? — попита той.

— Защото е практически невидим. Кога за последен път федерален агент е стъпвал на Салвейшън Пойнт?

— Не знам изобщо да е стъпвал.

— Смяташ ли, че би могъл да пристигне такъв, без да бъде забелязан?

— Изключено.

— Ето, видя ли? — Тя допи бирата си и бутна бутилката встрани. — Стърлинг е невидим и защитен, той е законът. Човек като него се опива от такава власт. Единственото, което не разбирам, е защо продължава да изкупува острова.

Изриъл наклони глава на една страна.

— Какво изкупува?

— Земя. Къщи. Бизнеси. В момента чичо ти притежава половината остров и дава част от имотите си под наем, но не много. Останалото се разпада. Не инвестира нищо в поддръжка, явно не му пука какво ще се случи със собствеността му, но въпреки това продължава да придобива имоти. Защо?

Тя не очакваше отговор, нито пък Изриъл имаше такъв. Барманът се приближи към масата им с нова студена бира, като със същото движение прибра празната бутилка на Салазар. Изриъл замълча, докато отново останаха сами.

— Искаш да го наблюдавам ли? — каза той. — Това ли е моята роля?

— Това — каза тя. — Ще приема всичко, до което се добереш, но основно ме интересуват жените. Момичетата. Защото ще забележиш такива. Сигурна съм в това.

— Той те е виждал като тийнейджърка — каза Изриъл. — Минало е доста време, но защо си толкова уверена, че няма да те познае? Че няма в даден момент да си спомни коя си?

— Защото за него аз бях маловажна — каза Салазар. — С нищо незабележима, без стойност. Много момичета като мен бяха минали тук през годините и той не виждаше в нас човешки същества, а стока.

Изриъл стисна челюсти и извърна глава встрани; известно време и двамата мълчаха.

— Е, добре — каза накрая той. — Прибирам се у дома и ще направя каквото мога.

На следващия ден се върна на острова. Оттогава живееше незабележимо, гребеше с лодката си, правеше снимки, наблюдаваше всички, заслушваше се във всеки звук. Търсеше жени, отговарящи на профила, който му бе очертала Салазар.

Откри само две.

Бяха се появили тук в началото на лятото и се бяха нанесли в един от многото имоти, които Стърлинг даваше под наем — безлично студио с кухненски бокс в сграда с малка околовръстна тераска на покрива. Под жилището имаше изоставена от години заваръчна работилница. Двете жени живееха затворено, не общуваха с никого. Ако Изриъл ги попиташе нещо, отговаряха лаконично и троснато. Успя да изкопчи само малките им имена: Жаклин и Мари. Имали работни визи и били на острова за през лятото да си търсят сезонна работа. Проблемът беше, че за да си извадиш работна виза, трябваше да имаш работа; доколкото той знаеше, държавата не ги раздаваше предварително. Сезонните работници от чужбина бяха нещо обичайно за Мейн; обикновено работеха на безбожно дълги смени в ресторантите и по сергиите за омари, като си тръгваха през септември. Във всеки случай не прекарваха дните си в квартира над изоставена заваръчна работилница с изглед към морето.

Уговорката му със Салазар беше да се срещат лично в Рокланд всеки понеделник. На различни места, избрани предварително — един график за срещи, замислени да изглеждат като случайни. В понеделника след пристигането на Жаклин и Мари той се срещна с нея на дългия вълнолом към фара на Рокландския залив, предаде ѝ снимките на жените и ѝ обясни какво са му разказали за себе си.

— Помоли ги да говорят с мен — каза тя. — Само не им казвай името ми. Поне засега. Кажи им, че познаваш една полицайка, на която могат да имат доверие, ако са в беда. Попритисни ги малко. Виж как ще реагират.

И той ги попритисна. Жаклин и Мари се затвориха в себе си. Започнаха да го избягват. Повечето време прекарваха в апартамента си или на покривната тераска. Наблюдаваха морето, сякаш очакваха нещо да се зададе оттам. Не си търсеха работа, не вземаха ферибота за континента, не общуваха с когото и да било освен със Стърлинг, който се отби веднъж при тях, остана точно девет минути и си тръгна, и с Кори Ранкин — класически непрокопсаник, който живееше на Литъл Херинг. Ранкин им донесе покупки. Задържа се при тях по-малко и от Стърлинг. Жените очевидно го мразеха.

Изриъл отиде при тях малко след като Ранкин си бе тръгнал. Попита ги дали всичко е наред, дали имат проблеми, дали някой не им досажда.

— Само ти — отвърна Мари, но тя като че ли нямаше нищо против него. Усмихваше се с устни, но никога и с очи. Другата — Жаклин — не се усмихваше изобщо. Бяха приблизително на една възраст и си приличаха — и двете дребни, и двете тъмнокоси и чернооки. Мари беше може би с два пръста по-висока от Жаклин и с няколко години по-млада. Имаше татуирана от вътрешната страна на лявата си китка една-единствена дума, Respirer, което му каза, че на френски означавало „дишам“.

— Защо си написала това на ръката си? — попита я той.

— За да ми напомня, че още съм в състояние да го правя — отвърна тя.

— Какво ви води в Салвейшън Пойнт? — беше попитал Изриъл тогава; това беше петият или шестият му опит да ѝ зададе този въпрос, но тя само завъртя очи, разочарована, че не я оставя на мира.

— Не е моя работа — започна Изриъл и Мари се засмя.

— Прав си — каза тя с акцента, който и двете имаха.

Трябваше да се откаже още тогава, но Салазар му бе казала да ги попритисне.

— Не е моя работа какво търсите тук, но ако имате неприятности, познавам една полицайка, на която можете да се доверите.

Сега смехът на Мари не беше толкова топъл, колкото предишния път.

— Разкарай се оттук, върви на майната си — каза тя. — Качи се в лодката и греби, греби, греби.

Другата, която му бе представила като Жаклин, го наблюдаваше с нещо средно между страх и любопитство.

Той си тръгна.

Същата вечер Стърлинг отново мина да ги нагледа. Този път остана четиринайсет минути. Изриъл зачака да се отбие и при него, подозирайки, че те са му казали за подпитванията му. Но нещата останаха спокойни. През следващите два дни Жаклин и Мари продължиха да гледат към морето. Той не посмя да се пробва отново. Достатъчно бе рискувал.

Но беше убеден, че двете се страхуват. Достатъчно време бе наблюдавал какво прави страхът с човешкото тяло, за да разпознава признаците. Това беше част от живота в затвора — да се оглеждаш за чуждия страх, докато прикриваш своя, и да стоиш далече от истински безстрашните, които обикновено бяха абсолютно побъркани. Жаклин и Мари изчакваха да се случи нещо, от което се бояха. И той го знаеше.

Затова, против собствената си преценка, отиде отново при тях. Опита още веднъж, за последно. Мари отново му каза да си гребе с лодката, Жаклин отново мълчеше и той се отказа, рече си дотук бях, и тръгна да си ходи, когато чу зад гърба си гласа на Мари:

— Ако наистина те е грижа за нашата безопасност, достави ни оръжие, не полиция.

Грешката, която той направи, бе, че се обърна. Колкото да хвърли един поглед.

Тя не се шегуваше. Трябваше ѝ оръжие и беше уплашена. Погледна към нея, после към Жаклин и си тръгна, без да каже дума повече. Прибра се и седна в сгъстяващия се здрач, а после, когато се стъмни напълно, се върна с два пистолета в раницата си.

— Какво е това? — попита Мари.

— Доказателство, че можете да ми се доверите.

— Така ли ни го показваш?

— Да. Та като ви кажа, че можете да имате доверие на полицайката, с която искам да ви запозная, да си спомните, че аз пръв ви се доверих.

Той ги остави с двата пистолета. Видя ги отново на следващия ден следобед. Беше излязъл в морето, а те бяха на малката си тераска. Махна им и те му махнаха в отговор. Същата вечер отиде в апартамента им. Вратата беше отключена, жилището беше празно, сякаш двете никога не бяха съществували. Бяха изчезнали.

Заедно с пистолетите му.

На следващата сутрин той забеляза дрейфуващата яхта.

И отиде да разузнае.

Това беше в общи линии историята му като информатор на Джен Салазар. Две безследно изчезнали жени, седем мъртви мъже и пистолетите на баща му, изгубени завинаги.

Ама че тъпа работа.

Днес на ферибота към Салвейшън Пойнт, съзнавайки, че Салазар е застрашена да изгуби контрол върху тайната на собственото си разследване, той се запита: Би ли променил нещо, ако можеше?

Дори сега не беше сигурен.

Понякога си струваше човек да си сложи главата в торбата. Салазар била на четиринайсет години, когато я довели на моторницата на баща му. Тя не бе имала право на избор.

Защо тогава единственият син на Чарли Пайк да има това право?

Трета част

Доктрината „Карузо“

28

Започнал зле, денят на Лаймън се очертаваше и да завърши още по-зле.

Единственото нещо, което можеше да бъде по-лошо от това, че остави сама Секира тази сутрин, бе принудата да работи с момчетата, наети от Лари Толанд.

Лаймън се бе преместил на Литъл Херинг през пролетта, което беше най-неподходящото време от годината да си нов ученик. През лятото би могъл да навлезе постепенно в нещата. През есента или зимата все още би имал достатъчно време да си намери поне един-двама приятели. Но през пролетта? Тогава всички деца вече са си оформили приятелски групички и са набелязали общите си проблеми.

На Салвейшън Пойнт проблемът се усложняваше многократно. Не че децата на острова бяха някакви чудовища. Не, в никакъв случай. Но се познаваха помежду си толкова добре. И не че на острова нямаше много нови деца. Нямаше никакви нови, никога не бе имало, и точка. В неговата паралелка бяха слели пети и шести клас, които заедно наброяваха девет деца. Пет момичета и четири момчета. От общо седем семейства. И всички открай време се познаваха помежду си. А което беше по-лошо, родителите им познаваха Кори Ранкин. Каквито и шансове да би имал Лаймън да започне на чисто и да си изгради собствена репутация, както навремето във Фрамингъм, на остров Салвейшън Пойнт те му бяха отнети. Още на втория ден чу да го споменават шепнешком като „сина на оня пияница“. Проблемът се усложняваше и от отдалеченото му съществуване на Литъл Херинг. Не можеше да се включва в спонтанни игри след училище или да прекарва цели следобеди със съучениците си на скалите или във водата, не можеше да върши нищо спонтанно — беше пленник на приливите и отливите. Ако баща му беше трезвен, можеше да го откара до острова с гребната лодка и да го върне след училище. Но това беше едно голямо „ако“. Този учебен срок Лаймън пропусна твърде много дни заради махмурлука на баща си и заради приливите, които не му позволяваха да мръдне от малкия остров.

Прекара една самотна, нещастна пролет. В нормален летен ден би се радвал на възможността да работи с някои от децата на острова и да си създаде приятелства преди началото на следващата учебна година. Този ден обаче единственото му желание бе да отскочи до къщата на Пърсел и да се види със Секира, да я успокои, че от полицията не я търсят и не са я видели, затова се яви на работа последен, когато останалите деца се канеха да си тръгват.

Идеално.

Обектът беше огромна вила на югозападния бряг на острова. Лари Толанд имаше фирма за бояджийски услуги и фасадни облицовки, което означаваше дълги работни дни през краткия сезон, позволяващ външни довършителни работи, затова гледаше да подрежда поръчките си така, че да се застъпват без пауза помежду им. Мъжете монтираха гипсофазерни плоскости и боядисваха, децата почистваха и подготвяха обекта. След като говори със Стърлинг, Толанд прати Лаймън при две момчета — Дани Грейвс и Евън Морис — да почистят с шкурка и да измият с водоструйка задната веранда на къщата.

Лаймън беше най-малкият от тримата, а най-големият — Евън — беше злобен хлапак на четиринайсет. Още щом възрастните се отдалечиха, той обяви, че ще отговаря за водоструйката, като почти веднага я използва, за да изпръска Лаймън в гръб. Струята беше много силна и щеше да му остави синина, но Лаймън не му достави удоволствието да извика от болка. Една от ползите да е син на Кори Ранкин беше способността му да понася физически мъчения, без да реагира.

Просто си върши работата, докато стане време да си ходите, после ще идеш при нея и ще ѝ обясниш всичко.

Беше хубав ден, един от онези, които примамват тълпи туристи от Масачузетс, Ню Йорк и Кънектикът. Този ден по крайбрежието на Мейн щяха да се продадат много омари, супа от миди, сладолед, бира и газирани напитки в ярки цветове. Лаймън не би имал нищо против да е турист за един ден. Да не говорим за обитател на този имот. Кой ли притежаваше тази вила, запита се той, и защо не я обичаше достатъчно, за да си я ремонтира сам? В такъв идеален летен ден да не дойде в идеалния си летен дом. Колко жалко.

Къщата беше построена на висока скала, а верандата се крепеше на дълги, наклонени навътре подпорни греди, създавайки усещането, че се носи над водата. Беше отлив, скалите все повече се оголваха, миришеше на свежо и чисто. Ако Лаймън притежаваше тази къща, никога не би пропуснал изгрев или залез. В хубаво време щеше да спи на тази веранда. Може би и в лошо.

Той прекарваше дървеното трупче, завито в шкурка, по парапета на верандата; във въздуха се носеше облак фин дървесен прах и наслоената сива мръсотия постепенно изчезваше. Процесът му напомни за почистването на пода и дървенията в дома на Дуейн Ръсел, а оттам и за Секира. Какво ли правеше сега? Колко лошо се бе ударила при падането? Часовете минаваха и ако скоро не отидеше да я види, дали тя нямаше да си помисли, че я е предал?

Беше улисан в мисли, когато Евън Морис отново го простреля с водоструйката. Този път я беше поставил на права струя, която остави червена следа по прасеца му.

— Ау! — извика Лаймън. Беше свикнал да понася мъчения, но това му дойде неочаквано и го заболя много.

— Не бъди такъв идиот, Евън — каза Дани Грейвс.

Дани беше кротко червенокосо дете, което четеше със запъване, но можеше да решава всякакви математически задачи. Никога не бе показвал на Лаймън, че може да го смята за приятел, но и никога не се бе държал гадно с него.

— О, съжалявам, Грейвс, може би искаш ти да получиш охлаждащ душ вместо Ранкин? — Евън обърна струйника към Дани и изстреля силна, безмилостна струя в гърба му.

— Ти си капут — сопна се Дани, но не се обърна и Лаймън забеляза, че с мъка сдържа сълзите си. Евън имаше всички предимства на училищния хулиган: ръст, сила и оръжие. По-добре да не му се набива в очите.

— Като стана дума за капути, Ранкин — каза Евън, — чувам, че майка ти е прекарала през леглото си доста такива.

Лаймън завъртя очи нагоре и последва примера на Дани да си върши работата, без да обръща внимание на Евън. Шегите по адрес на майка му бяха значително по-безболезнени от водоструйката.

— Не, сериозно — каза Евън. — Чух го още първия път, когато с баща ти живеехте в оня коптор на Литъл Херинг: бил се събрал с някаква курва.

Лаймън продължаваше да стърже с шкурката, за да се съсредоточи върху работата и да не се пита откъде Евън Морис знае, че майка му някога е живяла в къщата на Литъл Херинг. Беше толкова отдавна и толкова за кратко. Как така на Салвейшън Пойнт знаеха всичко за миналото на всеки?!

— Чух също — продължи Евън, — че баща ти я продавал за пари или по-вероятно за дрога. Вярно ли е, Ранкин? Баща ти продаваше ли майка ти за дрога? За стек бира? Може би не е била много добра в леглото, а? Да не я е продавал за шише ликьор?

Лаймън до такава степен не можеше да се концентрира, че прекара шкурката в дясната си ръка по показалеца на лявата. Прехапа устна и остана с наведена глава, наблюдавайки как розовото охлузване се изпълва с яркочервени мъниста кръв.

— Отговори, Ранкин! Или… — Евън изстреля струя вода покрай ухото му.

Този път струята профуча със свистене във въздуха и когато докосна дървения парапет, от него се отцепиха трески. Беше я пуснал на максимум.

Дани Грейвс се извърна назад.

— Какво правиш? Това нещо смила тухла, Евън! Ще повредиш дървото и заради тебе всички ще загазим!

Пъпчивото лице на Евън Морис се изкриви в подигравателна усмивка; той вдигна струйника и го размаха като картечница.

— Не ме предизвиквай, Дани.

— Едно ченге го доведе тук, глупако! Не видя ли това?

— Видях го. Защо си бил с ченге, Ранкин? Да не би баща ти да те продава и тебе? За секс? Това е насилие над дете. Кажи си, де, сподели с приятел. Слушам те.

Дани Грейвс изруга под носа си и се обърна с гръб. Лаймън продължаваше да търка с шкурката, макар че добрата му работа беше зацапана с капки кръв. Мълчанието му раздразни Евън, който се върна към предишната си тактика: да обижда майка му.

— Чувам, значи, че майката на Ранкин ходи от град на град, нали така, и чака на някой рибар да му се прище свирка.

Той изстреля няколко бързи откоса от водоструйката, като едновременно сумтеше в ритъм: ъъъх, ъъъх, ъъъх.

— И тогава рибарят, който сигурно има пет венерически болести, ама не ползва капут, усеща, че вече е близо… ъъъх, ъъъх, ъъъх!

Ръката на Лаймън стискаше с такава сила дървеното трупче с шкурката, че лакътят го заболя. Знаеше, че няма как да надвие Евън Морис, ако той го нападне, и ще си докара як бой. Трябваше да помни това, а не да захапе стръвта. Да стои с наведена глава пред него, като Дани.

— И тогава майката на Лаймън вече се побърква напълно, нали чаткаш, духа, та ушите ѝ плющят, и в един момент рибарят… ЪЪЪХ!

Евън изви гръб назад, натисна спусъка и във въздуха се изви мощна струя вода, и Лаймън, който знаеше с кого си има работа, който наистина би трябвало да знае какво ще се случи, замахна и запрати дървеното трупче по него и го улучи отстрани по лицето. Ударът попадна косо, без да причини особена вреда, но Евън пусна водоструйката и впери в Лаймън поглед, блеснал от злорада ярост, а ръцете му се свиха в юмруци.

— Ах, ти, тъпо лайно — кресна той и ръцете на Лаймън също се свиха в юмруци.

В този момент се чу гласът на Дани Грейвс:

— Какво е това?

Те не му обърнаха внимание. Евън пристъпваше по верандата с вдигнати пред раменете юмруци, а долната му устна беше изкривена в садистична усмивка. Лаймън не помръдна от мястото си с пълното съзнание, че ще загуби, но и с надеждата, че все ще причини някаква болка на Евън. Да го принуди да си заслужи победата поне. Той никога не бе оказвал съпротива на баща си. Време беше на свой ред да удари някого.

— Какво е това?!

Този път Дани изкрещя въпроса с такава сила, че Евън и Лаймън, неволно извърнаха глави към него. Дани сочеше в посоката, в която Евън бе изстрелял последната струя вода. Лаймън проследи пръста му надолу към брега, където оттеглящата се вода бе оголила още от скалите, докато не го видя.

Във водата имаше труп. С дълга черна коса, която се мяташе, подхвърляна от вълните. Когато поредната вълна се отдръпна, трупът се преобърна; виждаше се протегната ръка, сякаш търсеща помощ.

Нова вълна заля трупа, който се завъртя още малко, и вече се виждаше женско лице, вперило немигащи очи в слънцето, а върху мъртвешки бялата кожа като кичур зелена коса беше полепнало водорасло.

Беше Секира.

Лаймън изпищя и се хвърли към парапета. Погледна надолу към Секира и…

Не беше тя.

Наистина ли? Трудно бе да се каже сред разпенената вода.

Евън Морис, местният хулиган, комуто никой на остров Салвейшън Пойнт не смееше да се опре, се беше привел надве и повръщаше върху верандата, която бе нает да почисти.

Лаймън не му обърна внимание и хукна да търси помощ.

29

Изриъл се прибираше с ферибота от Рокланд, когато видя полицейските катери.

Беше дотолкова унесен в мисли за срещата със Салазар, че отначало не забеляза раздвижването на северния бряг на Салвейшън Пойнт. Едва когато пътниците на кърмата започнаха да прииждат към носа, където беше застанал, той проследи погледите им.

В подковообразното заливче откъм северната страна на острова имаше три моторни лодки с обозначенията на Морската полиция на Мейн. На склона над тях бяха кацнали няколко летни имения, но долу, в ниското, нямаше достъп до брега, само назъбени скали. Бреговата ивица беше негостоприемна и коварна дори по стандартите на Мейн. На кърмата на един от катерите се виждаха трима водолази в неопренови костюми, единият вече излязъл от водата, другите двама готвещи се да скочат.

— Мислиш ли, че са открили още един? — каза някой зад гърба му.

Изриъл се извърна и видя загорялото лице на непознат мъж с бейзболна шапка от Национален парк „Акейдия“ и тениска с реклама на крайбрежен бар.

— Какво да са открили? — попита той, като си мислеше за пистолетите на баща си.

— Още един труп — каза мъжът. После, забелязал изражението на Изриъл, поясни: — Човешки. Намерили са труп на жена. Някакъв рибар го открил, мисля. Видяхме го в Туитър, докато чакахме ферибота.

— Открили са труп на жена тук? — каза Изриъл. — Днес?

— Така мисля. Както казах, пишеше го в Туитър. Знае ли човек?

— По дяволите — каза Изриъл, като се питаше как Салазар не знаеше за това; или може би вече бе научила, но нямаше как да се свърже с него. Стратегическото мълчание, това търсено откъсване един от друг, което му се бе сторило толкова умно в началото, сега му се връщаше като бумеранг.

— Хм — каза мъжът със слънчевия загар. — Вече осем убити.

— Какво ще рече това?

— На яхтата. Поне за тях си чул… или не?

— Тя е била на яхтата?

— Имам предвид, като обща бройка. Седем на яхтата, тази тук влязла да поплува и се удавила, общо осем смъртни случая, откакто сме дошли от Вирджиния. Откачена работа.

— Да — съгласи се Изриъл, вцепенен от шока. — Викаш, влязла да поплува?

— Отдалечила се доста навътре, не се съобразила с течението. Водата е студена дори през лятото. — Туристът се засмя. — Жена ми искаше спокойствие тази ваканция. На мен ми се ходеше във Вегас, но тя си беше навила на пръста: спокойствие, та спокойствие, и накрая дойдохме в Мейн, а виж каква стана тя. Човек предполага, Господ разполага, нали така?

— Аха — каза Изриъл и се дръпна встрани; щеше му се да има цигара или нещо друго в ръцете. Може би това пропускаше, отказвайки да притежава мобилен телефон. Повечето хора имаха нещо, което да използват като преграда между себе си и света.

Той нямаше нищо.

Фериботът зави встрани, сякаш за да спести гледката на пътниците си, и последва фарватера към кея. Хората тръгнаха към кърмата, приготвяйки се да слязат. Дишането на Изриъл беше станало мъчително, накъсано. Постави ръце върху парапета, но това му напомни решетките на килията. Свали ги и ги мушна в джобовете си. Остана на място, докато фериботът се долепи до брега и останалите пътници слязоха. Едва когато се убеди, че е последен, тръгна по мостчето към кея. Там имаше снимачен екип, интервюираха Брайън Уикендън — общителния ловец на омари от Порт Хоуп, който вероятно доставяше цветисти коментари за зрителите, но не знаеше нищо за убийствата на „Мерео“. Изриъл му беше благодарен, че е обсебил цялото внимание на репортера и той може да мине незабелязано.

А сега — у дома. Това беше единственото място, където можеше да отиде, нали?

Но преди това трябваше да се убеди, че казаното от мъжа със слънчевия загар е истина, а от къщи нямаше как да направи това. Не и в подробности. По телевизията сигурно щяха да кажат нещо повече, но в обществената телевизия обикновено бяха предпазливи. Добрите хора от Салвейшън Пойнт не спазваха такива високи журналистически стандарти. В бакалията на Дар беше местната борса за клюки, сред които можеше да се намери и частица истина.

Там, разбира се, щеше да го чака групичка любопитни с въпроси към него.

Той погледна нагоре към прашния път, който щеше да го отведе у дома, после отново към бакалията. Пое си дъх, прекоси застлания с чакъл паркинг и влезе.

Никой не се обърна да го погледне. Очите на всички бяха вперени в единствения телевизор, монтиран малко под тавана; десет лица, извърнати към екрана като слънчогледи. Дар стоеше облегната на тезгяха, с гръб към вратата, и държеше дистанционното в ръка.

— Имаме картина от залива Пенъбскот, където щатската полиция и морските патрули на Мейн продължават да претърсват водите край Салвейшън Пойнт, използвайки комбинация от сонарна техника и водолазни екипи — редеше напевно женски глас. — Претърсва се участъкът, където местни момчета, почиствали верандата на една от вилите на брега, са видели неидентифициран женски труп. Неидентифициран женски труп. Налягането в черепа на Изриъл се повиши, краката му бяха като заковани на пода.

— Последни новини по случая — продължи гласът. — На живо от Рокланд предава Ан Хъчисън.

На екрана се появи привлекателна блондинка, застанала до фериботния терминал в Рокланд с драматично развята от вятъра коса. Въпреки слънчевия ден беше облечена с ярък дъждобран с емблемата на телевизионната станция.

— Благодаря ти, Холи — каза Ан Хъчисън. — Източници от полицията и от щатската криминалистична служба ме информираха, че ще бъде извършена аутопсия, но засега всички признаци сочат удавяне.

Всички признаци? И какви са те, запита се Изриъл, ако не броим, че е била извадена от водата? Това не беше ли само един признак?

— Засега не разполагаме с допълнителна информация, а от полицията запазват мълчание по въпроса, тъй като жената не е идентифицирана. Макар да няма официално потвърдена връзка, важно е да си припомним, че трупът беше открит недалече от мястото, където само преди седмица на борда на луксозна яхта бяха намерени седем жертви на убийство, между които кандидат-сенаторите Ричард Хосмър и Пол Гарднър. За момента никой не е заявил, че има връзка между тези две събития, но може смело да се каже, че много от местните хора обсъждат тази възможност, тъй като става дума за нещо извънредно, случило се в тяхната малка общност.

Изриъл имаше усещането, че бирата, която отдавна бе отделил от кръвоносната си система, се завръща с пълна сила; светът около него беше забавил ход и му се струваше някак далечен. Погледна към хладилната витрина, заредена с кенове бира — здравейте, стари приятели! — и няколко еднолитрови бутилки „Пабст“. Отвори вратата, усети ледения дъх по лицето си и посегна към един „Пабст“.

— Властите молят за помощ при идентифициране на жертвата на удавяне. Била е открита по черен бански от две части, без каквито и да било документи за самоличност.

Започва се. Женското тяло като зрелище. Женски труп? Е, добре, пак ще свърши работа. Може би така е дори по-добре. Приковава вниманието на аудиторията.

Той извади кена, остави вратата на хладилната витрина да се затвори сама, чу тихия звук от допира на силиконовите уплътнения в метала и сякаш собственият му мозък се затвори срещу всяка възможност за трезва преценка. Все едно цялото му същество се оттегли в някакво първично място, където имаше само усещане и реакция, и сетивна памет, която го върна към първата му нощ в затвора, към първото му сбиване.

Не мисли за утре и за вчера. Бъди тук сега.

Мантра на съзнателното действие, така си мислеха редовите граждани, но Бъди тук сега беше и философията на воина. Действие и реакция. Не мисли извън момента, извън пространството, извън опонента насреща ти. Ако мислиш за друго, може сериозно да пострадаш, дори да умреш.

— По информация, предоставена от щатската полиция на Мейн, жертвата е била метър и петдесет и осем, приблизително петдесет килограма, с кестенява коса, кафяви очи и матова кожа. Смята се, че е между осемнайсет и двайсет и пет годишна. Единственият отличителен белег по тялото ѝ е татуировка от вътрешната страна на лявата китка — една-единствена дума, която само добавя към трагедията.

Скрежът по кена с бира сякаш се просмука в кръвта му.

— И каква е била тази дума, Ан? — попита водещата от студиото.

— Думата е respirer — каза тържествено репортерката. — Означава „дишам“ на френски.

— Дишам — повтори Холи. — О, господи! Това беше нашата Ан Хъчисън на живо от Рокланд.

Изриъл отвори вратата на хладилната витрина и върна неотворената бира на мястото ѝ. Още я желаеше, но не толкова, колкото да се махне някъде по-далече от това място, да излезе на въздух. Чувстваше се както през първата си нощ в затвора, убеден, че всеки момент ще получи сърдечна атака или нервен срив, само не знаеше кое от двете по-напред.

По телевизията минаха на прогнозата за времето и Дар изключи звука.

Някаква жена на бара каза:

— Ама и тази татуировка звучи като подигравка. Да си татуираш една дума на тялото, и тя да значи нещо, което накрая не можеш да правиш.

Не е нещо, помисли си Изриъл. А единственото нещо. Единственото сигурно нещо, с което се ражда човек, е, че са му отредени краен брой вдишвания и издишвания. Само дето не знае колко.

Откъм бара се обади и един мъж:

— Била е на яхтата. Може пък онези богаташи да са си правили парти. И да е скочила зад борда като Натали Портман, помниш ли я?

— Ууд — обади се Изриъл.

Всички се обърнаха.

— Изриъл! — каза Дар. — Ти пък кога се вмъкна?

Той изгледа хората, насядали на бара, като се питаше дали виждат паниката му. В затвора човек се научаваше да я крие и колкото по-рано, толкова по-добре, но не беше лесно.

— Името ѝ е Натали Ууд — каза Изриъл.

— Да! — Жената, описала татуировката като подигравка, плесна с длан по бара, после посочи Изриъл, сякаш беше спечелил състезание. — Точно така. Мамка му, каква гадна смърт, а? Да се возиш на яхта за милиони и накрая да цамбурнеш в океана.

Изриъл тръгна към вратата.

— Хей — извика Дар след него. — Ще желаеш ли нещо?

— Не — отвърна той. — Нищо не ми трябва.

Когато стигна до вратата, групичката около бара бе подновила разговорите си. Единствената разлика беше в силата на звука — говореха с приглушени гласове.

— Това не е ли онзи, дето го разпитвала полицията?

— Да, мисля, че е той.

— Чиито бяха всички онези снимки?

— Същият.

Той отвори вратата, излезе навън и примижа срещу слънцето; понечи да вдигне ръка, за да закрие очите си, после я отпусна.

На една от снимките, които бе направил, жената, наричаща себе си Мари, седеше върху висока скала на брега на острова по залез, вдигнала ръка да закрие очите си от слънцето, за да погледне на запад, към сушата. Беше му харесал начинът, по който заслоняваше очите си с длан, вместо да извърне лице от ярката светлина. Така гледа към слънцето човек в ранната пролет, когато отдавна не се е радвал на топъл ден. Така наблюдаваш залеза, когато си много млад или много стар.

Беше дал снимките на Салазар. Полицаите, претърсвали къщата му и работилницата обаче, може би бяха открили негативите. Дали ги беше унищожил? Струваше му се, че да, но много му се искаше да е по-сигурен.

Respirer. Спомни си завъртяния шрифт на татуировката; видя я, когато жената протегна ръка и ръкавът на шлифера ѝ се повдигна леко.

Чакаше го да постави пистолета в дланта ѝ.

За нейна безопасност. Ти го направи за нейна безопасност, това беше идеята; бяха само две и знаеше, че ги заплашва беда, виждаше го в очите им, в езика на тялото, в начина, по който гледаха към водата. Знаеше, че бедата е…

— Изриъл!

Той се обърна рязко, ръцете му сами се вдигнаха, свити в юмруци. Срещна погледа на Дар Тренчард, която също вдигна ръце с дланите напред.

— Спокойно — каза му.

— Съжалявам.

— Не, разбирам те. — Тя се приближи, като се огледа, за да е сигурна, че са сами. — Страничната врата на къщата ми е отключена. Защо не идеш да си починеш, отвори си бира, безалкохолно, каквото искаш.

Предложението ѝ го обърка.

— Няма нужда, Дар, отивам си, това е всичко.

— Аз не бих го направила на твое място.

— Моля?

— Там те очакват.

— Репортери ли? Мога да се оправя с тях.

— Не репортери. — Тя отново погледна назад към магазина си, за да се увери, че никой не ги наблюдава. — Оз и някакви други.

Оз. Мат Озгуд, бащата на Мелъди, която той бе снимал.

Очевидно Стърлинг бе привършил триумфалната си обиколка из острова, за да разпространи сред местните жители новината, че наскоро освободен от затвора убиец е правил снимки на децата им. Бе изпълнил дълга си — да брани и да служи.

— Предполагам, че нямат доверие на Стърлинг да се справи сам — каза Изриъл. — Не ги обвинявай.

Той се изсмя. На Дар не ѝ беше до смях. Тя го наблюдаваше внимателно и сините ѝ очи бяха изпълнени с тъга.

— Ще се оправя — каза той. — Ще ги надприказвам.

— Няма да можеш. Те са надъхани. Островното правосъдие, познаваш го.

Да, познаваше го. Островното правосъдие съществуваше още от времето на първите заселници на Салвейшън Пойнт. Островитяните сами си бяха полиция и съд. Усети дива ярост да се надига в гърдите му, искаше да си отиде вкъщи и да се хвърли в битката. Щеше да му достави удоволствие да удари някого днес. И едва ли не по-голямо удоволствие да бъде ударен.

— Изриъл? — каза Дар; гласът ѝ беше рязък, сякаш бе прочела мислите му. — Върви и изчакай в къщата ми.

— Беше извратено — каза Изриъл. — В начина, по който Стърлинг гледаше онези невинни снимки, имаше нещо извратено, Дар. Всички ченгета ги гледаха така.

— Дори и Салазар?

Не му хареса, че го пита така направо за Салазар. Той повдигна вежда.

— Мислиш, че тя е различна от тях, само защото е жена?

— Не. Мисля, че просто е различна.

Той се опита да изглежда скептичен.

— Една полицайка с голямо сърце няма да ми е много от помощ, Дар.

Дори по гласа вече не приличаше на себе си. Дали тя долавяше тази промяна на тона, дали не го изучаваше внимателно, търсейки лъжата? Не. Параноята постепенно обхващаше мозъка му, това беше.

— Изчакай да отмине всичко — посъветва го Дар. — Кажи истината и изчакай всичко да отмине.

— Точно това правя.

— Не се променяй. — Тя погледна отново назад към магазина си. — След два часа затварям. Влез у дома, окей? Като привърша тук, ще говорим. Допускам, че няма да ти е излишен приятел.

Той въздъхна и кимна.

— Е, добре. Благодаря.

Тя се върна в магазина. Изриъл сви и разпусна юмруци, поглеждайки към голямата къща на капитана, която се нуждаеше от толкова ремонти, а Дар не можеше да си ги позволи, после се обърна и тръгна нагоре към чакащата го тълпа, обладана от праведен гняв. Познаваше островното правосъдие по-добре от когото и да било от посрещачите си. Самият той го бе раздавал навремето и се бе върнал специално за да го раздаде отново.

Как върви, приятел? — прошепна глас, наподобяващ този на баща му.

Аз те убих. Аз сложих край на всичко.

Само едно от двете беше вярно обаче, той вече виждаше ясно това.

Старецът все още имаше шанс да надвие.

Изриъл крачеше напред сам. Къщата се падаше на североизточния път на острова, построена под билото на хълма, за да е на завет от виещия вятър. Трябваше да превали билото, за да види дали още го чакат.

Чакаха го.

Мат Озгуд стоеше в средата, стиснал в ръце алуминиева бухалка, до него Дариън Мицкевич крачеше нервно напред-назад и всичките му мускули бяха стегнати като буци от адреналин и ярост; третия мъж Изриъл знаеше само по име: Хос. Беше кормчия на моторницата на Оз, известен със зависимостта си от оксиконтина, висок близо два метра, около 120 килограма.

Могат да ме убият, помисли си Изриъл. Спря се на билото, вятърът издуваше ватираното яке на гърба му като корабно платно. Дланите му бяха мокри от пот, пулсът отекваше метално в черепната му кутия като приглушен чинел. Помнеше това усещане от много вечери в затвора и то го караше да се чувства по-нормално.

— Здравейте, момчета — каза той. — Съжалявам, че се е наложило да ме чакате.

И заслиза по склона.

30

Тримата мъже чакаха. Оз почукваше по парапета на верандата е алуминиевата бухалка. Беше от малките, за юношески бейзбол. Това не беше добре — колкото по-малка беше една бухалка, толкова по-силно можеше да се размахва с една ръка. Изриъл би се радвал да види оръжие, изискващо засилване. Така щеше да има време за реакция.

Той нямаше оръжие освен юмруците и ботушите си. Първият наркопласьор, от когото се бе снабдявал навремето, го бе убедил във важността на тежкия ботуш, по възможност със стоманено бомбе. „Ако някой ти трови живота, а това рано или късно ще се случи, ще ти е нужен здрав ритник“, беше го посъветвал той.

Изриъл свали якето от раменете си, докато слизаше по склона, и остави на вятъра да го смъкне от гърба му. Не искаше нищо да му пречи. Беше по-висок от двама от тях, без Хос, а също и по-лек и бърз. И тримата обичаха да се бият, но едва ли някой от тях бе участвал в истинско сбиване. Знаеше със сигурност, че никой не е бил нападан в затворническа баня със самоделен нож, направен от метална дръжка на метла.

Но все пак… трима срещу един. Трябваше да действа много бързо. Тежките ботуши си имаха и плюсове, и минуси — забавяха скоростта, но пък ритникът с тях оставяше следи. И то какви.

— Защо ме търсиш, Оз?

Той прекоси ливадата, покрита тук-там с туфи жилава трева, по чудо пуснали корен в бедната почва. Тримата тръгнаха срещу него, като се разпериха във ветрило, за да го пресрещнат. Изриъл се спря с ръце до хълбоците, без да ги свива в юмруци. Оз също се спря срещу него, но Хос и Дариън го заобиколиха в гръб. Усети телесната им миризма, възкисела от клокочещия гняв. Дариън се движеше предпазливо, като човек, минаващ покрай непознато куче. Но Изриъл не му беше непознат. Бащите им бяха ловили риба заедно, семействата им се бяха събирали на празнични обеди. Последното им такова събиране беше за финалния мач на Националната футболна лига — това беше първата победа на Беличик за Нова Англия в края на зимата след падането на кулите близнаци — след времената, когато най-лошото се случваше все някъде далече.

— От полицията ми казаха — отвърна Оз.

— Какво ти казаха? — попита Изриъл. — Че съм фотограф? Защото никой от вас не би се сетил, като ме гледате как влача фотоапарат всеки божи ден, та ви е трябвало детективското прозрение на Стърлинг?

Оз започна да потупва дланта си с малката бейзболна бухалка. Всеки път тя се удряше в брачната му халка и издаваше звън като далечен сигнален буй.

— Ще ти трябва желязно обяснение какво, по дяволите, си вършил, ако изобщо искаш да останеш на този остров — каза Дариън зад гърба му.

Ако искал да остане.

— Аз съм фотограф. На острова няма жив човек, който да не ме е виждал с фотоапарат в ръце. И никой никога не ми е казал дума, защото…

— Защото никой не е знаел, че снимаш децата ни като някакъв педофил! — изрева Оз.

Ето на. Беше обичайното напълно очаквано подозрение и въпреки това, изречено на глас, то преряза Изриъл като нож. Ако тези невежи копелета изобщо знаеха…

— Всеки загрижен родител е добре дошъл да разгледа снимките — каза той. — Ако направите това с чиста съвест, ще ми поискате копия, понеже аз правя красиви снимки.

— Недей да се тревожиш за съвестта на другите — подхвърли Дариън, който продължаваше да го обикаля.

Междувременно Хос се бе спрял точно зад гърба на Изриъл. Трябваше да избере върху кого от двамата да се съсредоточи — върху най-едрия или върху онзи с бухалката в ръка. Изриъл наблюдаваше Оз. Той щеше да даде знак.

— Лъжат ви и вярвате на лъжите — каза Изриъл.

— Значи Стърлинг е излъгал, че снимаш чужди дъщери? — сопна се Оз.

Всяка жена на планетата беше нечия дъщеря, но повечето мъже се сещаха за това, когато искаха, а не когато трябваше.

— Не се срамувам от снимките си — каза Изриъл. — Познавам духа в тях.

Бухалката продължаваше да почуква по брачната халка: зън-зън-зън. Звучеше едва ли не успокоително. Отчетливо и равномерно, четири пъти по-бавно от пулса на Изриъл, който отекваше в ушите му.

— Ако се опитваш да убедиш хората, че в затвора не са ти повредили мозъка — каза Оз, — не е това начинът.

— Не изпитвам нужда да убеждавам когото и да било в нещо такова. Защо да го правя?

— Защото уби човек и отиде в затвора, после се върна да ловиш омари от лодка с гребла като някакъв умопобъркан, а сега разбираме, че си правил снимки на децата ни!

— Добре си ме преценил: убиец, затворник, извратен тип. Това изчерпва ли мнението ти за мен?

Оз погледна встрани и после надолу, сякаш през тревата бе пропълзяла змия. Хос беше застанал толкова близо, че сянката му застъпваше тази на Изриъл, сякаш срещу Оз стоеше един човек. Хос беше най-голямата му грижа, и то не само заради ръста си; имаше вид на някой, на когото не му е мил животът. Изриъл чувстваше същото и то се надигаше в него като пара.

Онова, от което човек най-много се бои, няма как да не го забележи у другите.

Бухалката тупна още веднъж по дланта на Оз — зън! — после той я стисна и я задържа с две ръце, стегнал мускулите на предмишниците си.

— Обясни ми, Пайк, защо си следил дъщеря ми?

— Не съм я следил.

Очите на Оз се разшириха.

— А, така ли? Значи полицията лъже?

— Ако са ти казали, че съм я следил, са те излъгали.

— А снимки правил ли си ѝ?

— Една — каза Изриъл. — Хубава е. Ще ти хареса.

Хос блъсна Изриъл в гърба, за да го избута напред. Не вложи голямо усилие, но Изриъл с радост забеляза, че все пак се наведе напред, за да го бутне, без да смята за нужно да държи раменете и стъпалата си на една линия за равновесие. Това беше добре.

— Ще ти хареса — повтори Изриъл, без да отмества поглед от Оз. — И на жена ти също. Снимката е чудесна. Не позволявай на Стърлинг или на някой друг да те лъже.

— Ще ми хареса, значи? — Смехът на Оз прозвуча като лай; той поглеждаше ту към Хос, ту към Дариън, който бе спрял да се движи и вече беше свил ръце в юмруци. — Нагло копеле!

— Ти видя ли я? — попита Изриъл. — Показаха ли ти я, или само ти казаха, че съм я направил?

— Затваряй си устата — каза Оз.

Ето и отговора: той не бе виждал снимката и не смяташе за нужно да я види. Бяха му казали, че убиец е снимал дъщеря му, какво повече имаше за разбиране?

— Махни тая бухалка — каза Изриъл.

— Ще ти я завра в задника, негоднико извратен!

— Първото място, където се сети да я завреш, е задникът ми, а аз съм бил извратен?!

Очите на Оз се изцъклиха от гняв.

— Не знам дали ще те гепят за онези убийства на яхтата, или не. Явно добра работа си свършил там. Я да видим колко те бива без пистолет срещу подготвени хора.

— Знаеш, че не съм ги убил аз. Знаеш също, че не си виждал снимката. Само си търсиш извинения.

— За какво?

— За да оставиш болестта си да те надвие — каза Изриъл. — Злото в теб.

Очите на Оз потъмняха и тогава Изриъл разбра, че нещата се влошават, така че реши да започне пръв. Когато хората се нахвърлят като глутница, загубата на време обикновено е във вреда на плячката.

Той направи измамно движение с лявата си ръка към лицето на Оз и видя как той реагира по най-глупашкия възможен начин — наведе се, за да избегне удара, като същевременно замахна с бухалката. При навеждането загуби равновесие и замахът му приличаше повече на опит да го наръга с копие. Изриъл сграбчи бухалката с дясната си ръка и я дръпна рязко напред и надолу. Оз задълбочи грешката си, отказвайки да я пусне. Изриъл я извъртя нагоре и заби левия си юмрук в наведеното му лице; усети как носът му се сплеска. Дръпна се назад и остави Оз да падне в краката на Хос, като същевременно издърпа бухалката от ръцете му.

Обърна се точно в мига, когато Хос го атакува. Повдигна главата и раменете си, сякаш се готвеше да замахне с бухалката, и Хос вдигна ръце, за да поеме удара. Което беше идеално, за да успее да го ритне в глезена.

Хос изквича като куче и рухна.

Двама от трима, повалени с голи ръце. Островно правосъдие наистина. Самонадеяни и изкарани от равновесие, и двамата.

Но те бяха трима, не двама. Къде е тр…

Дариън се метна на гърба му, посягайки с две ръце към бухалката. Изриъл се наведе напред и го преметна през гърба си. Трима от трима. Замахна с бухалката от коляно и улучи Дариън в опашната кост, но в този момент получи мощен удар отляво. Оз се беше изправил.

Двама долу, един на крака. Трябваше да ги следи и тримата.

Заби бухалката в слънчевия сплит на Оз, после я завъртя във въздуха и го удари в слепоочието. Можеше и да спечели това сбиване. Трябваше само…

Хос го ритна в главата и небето се завъртя пред очите му, а носът и устата му се напълниха с кръв.

Отново им бе загубил бройката. Трима срещу един беше трудно. Избегна втория ритник на Хос по-скоро случайно, отколкото от добър рефлекс, претърколи се по каменистата земя, изправи се на колене и замахна слепешком с бухалката. Усети удара на метала в кост. Чу го. Далечният звън на сигналния буй се приближаваше, ставаше все по-силен, ехтеше в бурно море. Трябваше да стане, да запази бързината си.

Изправи се и веднага бе повален от Дариън. Или може би от Оз? Протягаха се ръце, за да му изтръгнат бухалката. Той я пусна и се претърколи по гръб. Видя как лицето на Оз дойде на фокус, докато се навеждаше да грабне бухалката, и лицето му слизаше все по-ниско.

Не се учиш май, а?

Изриъл стовари тока на тежкия си ботуш във физиономията на Оз, който изквича и избълва струя кървави пръски. Изриъл посегна към бухалката, напипа я и се порадва на малката си победа около секунда, преди Хос да го ритне в тила.

Със стоманеното бомбе на ботуша си.

Изриъл разбра това мигновено, усети го, когато главата му се люшна на една страна и нажежена до бяло болка прониза бузата и ухото му.

Моля те, ритни ме отново, ритни ме и нека умра тук, в двора на къщата си, под това ярко слънце.

Хос изпълни желанието му и замахна с крак към лицето му — като футболист, изпълняващ наказателен удар. Най-глупавата грешка, която можеше да направи. Нямаше нужда да отлепва крака си от земята, да рискува да изгуби равновесие точно когато Дариън се беше засилил към Изриъл от другата страна. След като така и така Дариън го бе съборил на земята, Хос би могъл да играе руски фолклорен танц по гръбнака му. Вместо това той предпочете да му тегли един шут, див като омразата в очите му, и Изриъл успя да го хване за петата, макар и с цената да понесе ритник в лицето си. Този път буят зазвъня в черепа му — предупреждение за ураган — и той видя червени искри на черен фон, но продължаваше да стиска петата на Хос и я завъртя от дясно наляво, събаряйки го по лице; в следващия миг Хос лежеше до Оз, а бухалката пак беше в ръцете на Изриъл.

Ще спечеля, ще спечеля, ще ги бия и тримата.

Дариън го ритна в корема. Оказа се по-бърз, отколкото бе очаквал Изриъл, а така се губеха битки. Така се умираше. Никога не бива да подценяваш противника, както бе направил той.

Опита се да се претърколи встрани, да се отдалечи, но нямаше достатъчно въздух в дробовете си, а и болката го забавяше, както и бухалката в ръцете му. Повтаряше техните грешки, придавайки прекалено голямо значение на оръжието. Единствено бързината имаше значение, а той вече я бе изгубил като предимство. Дариън го ритна отново, този път в шията. От окървавените му устни избликна слюнка и в този момент видя как Хос се надига с оцъклени от ярост очи и разбра, че този път няма да може да го спре. Беше на земята и пълзеше, Хос се готвеше да се нахвърли върху него, Дариън вдигаше бухалката и дори Оз се опитваше да стане. Трима горе, един долу. Краят му наближаваше, а той бе направил достатъчно, за да им помогне да си заслужат наградата, и знаеше, че няма да проявят милост.

Джен Салазар извика:

— Никой да не мърда.

Изриъл изви глава и я видя, застанала встрани с ръка върху служебното оръжие. То беше в кобура, но тя стискаше дръжката, а с другата си ръка — полицейската значка.

Всички замръзнаха. Известно време се чуваше само задъхано дишане. После Оз каза:

— Счупи ми носа, мамка му! — Гласът му беше толкова писклив, че наподобяваше скимтене.

— Видях това — каза Салазар. — Я ми кажете чия е бухалката?

Оз изплю кръв, като я гледаше с омраза.

— Той е педофил. Убиец и педофил. Разкарайте му мръсния задник от нашия остров.

— Бих предпочела да оставите на полицията да върши полицейската работа.

— Ами вършете си я тогава! Той трябва да се върне в килията.

— Ще подадете ли жалба?

Оз я гледаше и дишаше през устата си, защото носът му беше смазан.

— Бих могла да го арестувам — каза тя с неутрален тон. — Не и за нещата, в които го обвинявате, за тях ще са нужни доказателства, но за нападение и побой. За нарушение на реда. И по единия, и по другия пункт.

Оз се усмихна с окървавените си устни.

— Тикнете го в затвора.

— Разбира се. Само искам от вас да обещаете, че ще обясните в съда какво точно се е случило. Да кажете на прокурора как Пайк ви е нападнал тримата. Може би ви е подмамил в имота си? Но бухалката е негова и той ви е нападнал тримата едновременно, нали?

Това изтри усмивката от лицето на Оз. Салазар извади бележник, отвори го, щракна с химикалката.

— Той наистина ви е смазал от бой. По едно време и тримата бяхте натръшкани на земята. Няма никакъв проблем да потвърдя, че съм го видяла. От вас искам да кажете същото.

Оз отново изплю кръв. С Дариън и Хос се спогледаха. Изриъл още беше по гръб на земята.

— Ако го арестувам — каза Салазар, — трябва да свидетелствате. Става ли?

— Няма да си губя времето в съда заради тоя мухльо. Много скоро ще го пратят обратно там, откъдето е дошъл. Истинските ченгета ще дойдат да го приберат.

— Изпитвам облекчение при тази новина — каза Салазар.

Оз я изгледа презрително, после срещна погледа на Изриъл и каза:

— С теб ще се видим пак.

Обърна се и закуцука нагоре по склона. Другите двама го последваха — влачеха с мъка крака към билото на ниския хълм и оставяха кървави следи по пътя си.

31

Когато се скриха от погледите им, Салазар коленичи в прахта до Изриъл да огледа раните му.

— Мъжете сте такива глупаци — каза тя. — Закъсате нещо и трябва да се нахвърлите върху целия свят, за да не ви боли само вас. С какво, по дяволите, си мислиш, че помагаш на някого, като се сби с тия тримата?

— Имам право да си вляза в къщата, това е всичко.

Вече не му се виеше чак толкова свят. Виждаше на фокус камъните и пръстта, която попиваше кръвта му, сякаш я пиеше.

— Знаел си, че те чакат, Дар ми каза. Бил си предупреден и въпреки това си дошъл.

— Това е моят дом — каза той, сякаш констатацията, че мъжете са глупаци, имаше нужда от още доказателства.

— Можеш ли да се изправиш?

Изриъл кимна и сигналният буй иззвъня. Никакво кимане повече. Салазар мушна ръце под мишниците му и му помогна да стане. Той залитна, увисна в ръцете ѝ и тя едва го задържа изправен. Това беше първият им физически допир, различен от ръкостискане. Тялото ѝ беше топло и силно, а кръвта му капеше по униформената ѝ риза.

— Respirer — каза Изриъл.

— Какво?

— Татуировката ѝ. Означавала „дишам“. — От усилието да говори отново му се зави свят.

— Я да те приберем вътре.

Тя го поведе към къщата. Беше го обгърнала с ръка през кръста, а той нея през раменете и си каза, че отдалече може би приличат на двойка влюбени туристи, залутали се на този идиличен бряг в Мейн. Ако не се смятаха значката, униформата и кръвта.

Краката му укрепнаха с ходенето и когато стигнаха до верандата, той се изкачи без проблеми по няколкото стъпала.

Още щом отвори входната врата, видя, че докато са го чакали, Оз, Дариън и Хос са влизали в къщата му. На пода имаше счупени чинии, стенните шкафове бяха разбити, лампите изпотрошени, а в мазилката имаше вдлъбнатини от удари с бухалка.

— По дяволите! — възкликна Салазар. — Трябва да ги арестувам тия задници. Наистина!

— Не. — Той направи още една крачка навътре. Тя го пусна, но без подкрепата ѝ ходеше по-трудно. Добра се до бара, намери бутилката си с вода, навлажни кърпа за подсушаване на чинии и се зае да почиства кръвта от лицето си. Подпрян на плота, успя да се задържи на крака. Не искаше още да сяда. Държеше да се убеди, че е в състояние да стои прав.

— Тъкмо навреме — каза ѝ той през мократа кърпа. — Благодаря ти.

— Трябва да ги арестувам — каза тя, като оглеждаше пораженията наоколо.

— Ще кажат, че не са били те. За да докажеш вината им, трябва да повикаш експерт криминалист. За днес ми стига полиция в дома ми.

— Могли са да те убият.

— Но не ме убиха. Както казах, благодарен съм ти.

Тя го гледаше мрачно.

— Виж, рискувах да дойда дотук, защото исках да ти кажа, че…

— Те са мъртви. Знам. Видях водолазите, докато се прибирах с ферибота.

Салазар се отпусна на кухненския стол, наведе се напред и подпря лакти на коленете си. Изглеждаше изтощена. Той никога не я бе виждал такава.

— Само за едната е потвърдено — каза тя.

— Ще открият и другата. Или няма да я открият. Така или иначе, и двете са там, долу.

Салазар не възразя.

— Това беше Мари, с татуировката. Спомням си тази татуировка.

Салазар не каза нищо. Седеше с наведена глава, изгърбена, сякаш устояваше на натиск от нечия невидима, но неумолима ръка.

— Знаеш ли причината за смъртта?

— Няма рани. Вероятно удавяне.

Изриъл затвори очи. Представи си лицето на Мари. Толкова, толкова млада. Едва ли не дете. Виждаше тънката ѝ ръка с татуировката, протегната към пистолета. Спомни си как чертите на лицето ѝ станаха сериозни, когато пръстите ѝ се свиха около дръжката на .22-калибровия револвер „Колт“, който стреляше с патрони за пушка и му викаха Съдията. Стори му се прекалено спокойна. Другата — Жаклин — бе взела .38-калибровия „Смит и Уесън“.

— И двете са мъртви, Салазар — каза той. Последната дума накара устните му да се разтегнат и отново да прокървят; той облиза кръвта с език.

— Може би не.

— О, мъртви са. Пристигнали са заедно, заедно са умрели, бяха последните, които можеха да свидетелстват в моя полза, а някак си не мога точно в този момент да мисля и за това.

— Жаклин може да е оцеляла. Може би не търсят точно нея.

Той поклати глава.

— Бяха пратили водолази. Това не се прави всеки път, когато открият удавник, нали? Ти си ченгето, ти ми кажи.

— Така е — каза тя, сякаш бе пречупил духа ѝ, сякаш той беше ченгето, а тя информаторът. — Не се търси втора жертва на удавяне, ако няма причина да се смята, че са били две.

Изриъл докосна устната си с пръсти и кръвта полепна по върховете им, гъста и хлъзгава като масло.

— Смяташ, че Пол Гарднър е бил корумпиран — каза той.

— Опитвам се да го докажа, но не мога. Засега.

— Просто мисля на глас. — Той замълча и разтърка кръвта между палеца и показалеца си. — Чичо ми има ли алиби за нощта на убийствата? — попита накрая.

— Да — отвърна тя. — Доколкото знам.

— Достоверно ли е?

Тя кимна унило.

— Бил е на континента, има поне петдесетина свидетели. Сбирка на полицейския профсъюз.

Изриъл се изсмя; смехът му прозвуча като дрезгав лай. Сбирка на полицейския профсъюз. Не е ли прекрасно! В същото време самият той нямаше нито алиби, нито свидетели, само досие на осъждан.

— Може пък Карузо да знае нещо — каза той. — Може би ако говориш с него…

— Карузо не съществува. Поне като лицензиран частен детектив.

Изриъл свали надолу окървавената си ръка.

— Какво?!

— Проверих. Ако мъжът, с когото си разговарял, е лицензиран в който и да било щат, ако членува в някое сдружение на частни детективи, ако има разрешително за носене на оръжие, ако изобщо е някой, значи ти е казал фалшиво име. В тази страна няма частен детектив, който се казва Джей Ар Карузо.

— Не бих се изненадал, ако няма лиценз — каза бавно Изриъл. — Но беше доста конкретен, докато ми разказваше историята си. Каза, че е бивш полицай, че е служил в армията, че е бил в…

Тя вече клатеше глава.

— Не и под това име. А и самолетът е проблем.

— Какво имаш предвид?

— Проверих регистрационните номера на всички самолети, кацали и излитали днес от летището на Салвейшън Пойнт. Между тях не е имало нито един реактивен. Сигурен ли си, че този не е бил турбовитлов?

— Да, Салазар. Мога да различа реактивен от витлов самолет.

Тя го гледаше с присвити очи, но какво се криеше зад клепачите ѝ? Съмнение? Скептицизъм?

— Беше реактивен — каза натъртено той.

— Значи не е бил на този остров.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш?! Не съм халюцинирал. Регистрационните номера на самолетите могат да се скрият, сигурен съм.

— Не — каза тя. — Не могат.

— Ами този беше тук, по дяволите. Седях в него!

Тя вдигна безпомощно ръце.

— Опитай отново — каза той. — Търси по-старателно.

— Не знам дали трябва да ти го казвам, но ако отново срещнеш този тип, стой далече от него.

Въпросният тип бе пристигнал на острова със самолет, който някак си бе останал незабелязан от властите, а пилотите бяха облечени във военни униформи.

— Разбира се — каза той. — Ще стоя далече.

Слънцето залязваше и изведнъж му стана много студено.

32

След като полицаите приключиха с разпита на трите момчета, открили мъртвата жена, Кори Ранкин отведе Лаймън у дома и когато влязоха вътре, беше едва ли не мил — поведение, което му прилягаше колкото чужд костюм и караше и двамата да се чувстват неловко.

Кори продължаваше да моли сина си да му опише мъртвата. Разпитваше го как е изглеждала, на колко години е била, какъв цвят е била косата ѝ — все неща, които Лаймън не желаеше да разказва пред когото и да било, нито пред полицията, нито пред баща си, нито пред никого, никога.

Защото жената му бе заприличала на Секира. Не беше тя, но можеше да бъде.

— Тъмнокожа ли беше? — попита Кори и Лаймън поклати глава.

— Бяла?

— Май да.

— Какво значи „май да“? Или е била бяла, или не!

— Беше сива — каза Лаймън.

Това затвори за кратко устата на баща му. От объркване, не от състрадание. Той остана да барабани с пръсти по масата, а погледът му се рееше някъде в пространството, сякаш се опитваше да си представи мъртвата жена и искаше да види тази ужасна сцена. Лаймън с удоволствие би му я показал. Нека той да я носи в съзнанието си, докато е жив.

— Стърлинг беше ли там? — попита Кори, докато си отваряше кен бира. — Видя ли я отблизо?

— Да.

— Говори ли с него?

— Не много. Той бързо ни дръпна настрани.

— Кой друг беше там?

Баща му за четвърти път му задаваше този въпрос, сякаш ставаше дума за някаква веселба, на която не е бил поканен.

— Господин Толанд и някакви други хора. Бащата на Евън дойде да го прибере. Накараха ме да те чакам на верандата.

— Хм. — Кори отпи от бирата и потропа по масата. — А сега Стърлинг разчита на идиоти като Оз и Дариън да разчистят след него. Не е ли прекрасно? Аз съм вътре с двата крака, докато се разлетят лайната, после ми се казва да си седна на задника.

— Какви ги приказваш? Оз и Дариън не бяха там.

Бащата на Лаймън го погледна, сякаш за момент бе забравил за съществуването му.

— Стърлинг не ме оставя на мира, това е.

— Съжалявам.

— Във всеки град по света има по един мизерник като него. А сега слушай какво ще ти кажа: каквото и да си видял там, долу, не се оставяй да се загнезди в съзнанието ти. Ако се оставиш, ще сънуваш кошмари и полека-лека ще се побъркаш. По-добре го забрави.

Лаймън кимна и обеща да го забрави.

— Вече не я виждам толкова често — излъга той, колкото да сложи край на разговора.

— Хубаво — каза Кори. — Не е добре едно дете да гледа такива гадости. — Допи бирата си и отвори нова. — Ще направя нещо за вечеря.

Докато баща му беше зает да прегаря сандвичите със сирене, да отваря плика с крекери и да допива третата си бира, Лаймън излезе на верандата.

— Да не избягаш! — провикна се Кори след него. — Само сега не!

— Няма! — извика в отговор Лаймън. Стоеше на верандата, загледан в гъсто преплетените тъмни клони на боровете, закриващи къщата на Пърсел, като се надяваше Секира да го чуе и види. Да разбере, че не я е изоставил.

— Вечерята е готова! — изрева след малко Кори и Лаймън се прибра вкъщи за гурме гощавката, която го очакваше. Баща му се хранеше мълчаливо, вперил невиждащ поглед в пространството. Челото му лъщеше от пот. Дъвчеше нервно.

— Стърлинг е един перко — промърмори той. — Държи се, сякаш е господар на острова, а не някакъв тъп помощник-шериф. Може пък да е господар, знае ли човек?

Лаймън не отговори. За Стърлинг Пайк си спомняше само едно: когато ги бяха изхвърлили от последното им жилище във Фрамингъм, баща му направи две неща: напълни резервоара на колата, ползвайки крадена кредитна карта, и се обади по телефона на Стърлинг. На следващия ден, след като прекараха нощта в студената кола, те се върнаха в къщата на Литъл Херинг. Стърлинг с тих глас заразпитва баща му дали за него е имало нещо на хартия в Масачузетс. Лаймън си каза, че това означава дали там го очаква полицията да го арестува, на което Кори отговори, че нещата стоят точно така. Тогава Стърлинг му подаде ключовете от тази малка къща. Не беше нещо, което е редно да върши един полицай, а и когато човек е загазил толкова, колкото Кори Ранкин тогава, последният ход бе да се обади на ченге, но той бе направил точно това.

— Ще прибере всичко, и то за без пари — каза Кори. — Няма да плати един цент.

— Какво ще прибере? — попита Лаймън.

— Забрави. Мисля на глас, това е. — Кори завъртя глава и изпука кокалчетата на пръстите си. — Да метнем по едни стрелички?

— Става.

Кори надигна кена си. Беше вече празен. Той винаги пиеше бързо, но тази вечер направо препускаше. Изправи се и каза:

— Трябва първо да потърся нещо за това гадно главоболие.

И се заизкачва по стълбите.

Лаймън изяде един крекер, като се питаше защо баща му изглежда толкова притеснен. Все пак той бе открил мъртвата жена, не баща му. Лаймън пазеше всички тайни. Излъга полицията.

Последното не му даваше покой. Беше честно дете, като такъв бе израснал. Толкова много беше лъган през живота си, че мисълта да го причини на други му беше непоносима.

Баща му не слезе повече долу. Явно бе забравил за играта на дартс. Лаймън си взе книгата, изяде още един крекер и погледна през прозореца към сгъстяващия се здрач. Взираше се в къщата на Пърсел. Какво ли правеше тя там? Дали вярваше, че той ще се върне при нея колкото може по-скоро?

Лаймън знаеше какво е да останеш сам, да чакаш и да се питаш дали единственият ти съюзник на този свят ще се върне при теб. Той ѝ се закле мълчаливо, че ще го направи. Нямаше да я остави сама.

33

Слънцето се спусна зад хоризонта, но Салазар не си тръгваше от дома на Изриъл. Това го учуди, но и му стана приятно, че тя няма нищо против да постои при него след всичките тези месеци на тайни срещи, изпълнени с продължително мълчание. След последните няколко дни, в които отвсякъде бе усещал нещо да го притиска — полиция, репортери, съседи, някакъв човек на име Карузо, който явно не съществуваше и летеше със самолет без регистрационен номер — самият факт, че споделя пространството си с някого, който познава неговата история и неговата душа, му носеше огромна утеха.

Главата и ребрата му пулсираха. Изпитваше смътно чувство на гадене и усещаше в гърлото си вкус на кръв, но бе свикнал да го боли и можеше да живее с болката.

— Трябва да те прегледат за сътресение на мозъка — каза Салазар. Седеше, облегната назад на един от кухненските столове, вдигнала краката си на друг, и поглеждаше ту към него, ту към вратата, без да вдига ръката си от дръжката на пистолета.

— Нямам сътресение — каза той. — А онези тримата няма да се върнат.

— Не съм сигурна, че мисля като теб.

— Повярвай ми. Разотидоха се да си ближат раните. — Той помисли и продължи: — И да разправят тяхната версия на историята. Може да са на задната веранда в дома на Оз или в бара, пред публика.

Той бе виждал това и преди. Страстите се разгорещяваха, хората се скупчваха в плътна тълпа и после се случваше едно от две неща: или нечий тих, равен глас умиряваше останалите и се възстановяваше крехък мир, или мнозинството от островните жители вземаше страната на пострадалия. Никога не бе виждал колективното възмущение да прерасне в линч, завършващ с убийство, но като дете бе станал свидетел как няколко души бяха изселени от острова. Прокудени беше по-подходящата дума.

— Мога да те отведа на сигурно място.

— Не ми трябва болница.

— Нямах предвид това. Мога да ти осигуря институционална закрила.

— Килия, с други думи. Звучи страхотно.

— Институционалната закрила не е най-лошото, което може да ти се случи, Пайк.

Той попи устните си с навлажнената кърпа за чинии.

— Знаеш ли кой пръв ми дойде на свиждане в затвора? — попита той.

Тя поклати глава.

— Стърлинг. Пристигна да ми пожелае всичко най-добро. С него бяха още двама. Началникът на охраната и затворник с доживотна присъда без право на замяна. От двете му страни стояха двама мъже, единият със значка, другият без, и двамата вътрешни за системата, и двамата работещи за него. Та като ми говориш за институционална закрила, дано да разбираш защо доверието ми в системата не е безгранично.

Тя го изгледа изумена.

— Защо досега не ми беше разказал това?

Той отново попи лицето си с кърпата, свали я и огледа собствената си кръв.

— Защото преди това ти ми разправи как си била на лодката на баща ми. След което посещението на Стърлинг с цел сплашване не ми се струваше чак толкова важно.

Тя повдигна едното си коляно до гърдите и го обгърна с ръка. Това беше най-небрежната поза, в която някога я бе виждал; обикновено стоеше заплашително изправена срещу него, сякаш всеки момент може да му причини болка.

— Тогава за пръв път ли си даде сметка за обсега на влиянието му? — попита тя.

— Това беше една илюстрация. И преди имах смътна представа, всички знаеха, че той урежда това-онова, че взема подкупи, че е злопаметен и е натрупал толкова власт над безпомощните, колкото изобщо е възможно. Корумпирано до мозъка на костите ченге. Мразех го най-вече заради срама и болката, които бе причинил на баба ми и дядо ми. Не бих казал, че ми пукаше толкова дали е изменил на полицейската значка. Не бях отделял време да пресмятам докъде се е простирало влиянието му, просто ми се щеше баба и дядо да могат да спят по-спокойно нощем.

Тя мълчеше, но изглеждаше доста разтревожена. Той отново допря кърпата до лицето си. Искаше му се да покрие очите си с нея, за да прогони спомена за онази женска ръка, която стискаше пистолета на баща му.

Respirer.

— Това е много по-лошо от корупция.

— Сега вече знам. По дяволите, ако не го бях съзнавал преди затвора, там много бързо го научих. Всички сбивания, в които съм участвал вътре, бяха заради някого отвън.

— Мисля, че той се е опитвал да те убие.

— Не. Или може би? Сигурен съм само, че ме изпитваше. Не знаеше точно какво и колко ми е казал баща ми, така че побоите бяха неговият начин за оценка на заплахата. След като мина достатъчно време и аз нито проговорих, нито умрях, мисля, че загуби интерес. Бях престанал да бъда проблем за него. Поне знаеше къде съм. Не бях труден за откриване. Само за убиване.

— Защо не проговори? — попита тя. — Знаел си неща за един корумпиран полицай.

— Не — каза той. — Имах само усещането, че е корумпиран. Това е нещо много различно. А след известно време…

Когато не довърши изречението си, тя повдигна вежди и издаде брадичка, сякаш му задаваше безмълвен въпрос. Кажи го, подканваше лицето ѝ. Хайде, кажи го.

— След известно време сбиванията почнаха да ми харесват — каза той и облиза още кръв от устната си. — Много лоши хора се бяха опитвали да ме убият или поне да ми причинят болка. Вече ми доставяше удоволствие да провалям плановете им.

— Строшил си крака на някакъв мъж на три места — каза тя.

— Точно така.

— Това достави ли ти удоволствие?

— Той имаше доживотна присъда за изнасилване.

— Достави ли ти удоволствие? — повтори въпроса си тя.

Изриъл погледна кръвта си върху кърпата за чинии и си спомни усмивката на мъжа, докато пристъпваше към него с назъбеното парче алуминиева дръжка от метла. И как бе завил от болка, когато Изриъл заклещи крака му и му счупи коляното, как гледаше отчаяно към небето за помощ, когато той стовари пета върху фибулата му — кост, тънка колкото дръжката на метлата.

— Не ми беше неприятно — каза той.

Салазар гледаше в пода. Веднага му се прииска да не бе казал последното. Колкото по-малко говореше, толкова по-добре. Спомни си за жените, които се бяха представили като Жаклин и Мари, и как Мари бе отхвърлила предложението му да ги запознае с полицай, на когото могат да имат доверие, и го накара да им намери пистолет.

Какво ли бе видяла в него, за да си помисли, че си струва да пробва? Дали се изненада, когато той изпълни желанието ѝ, или просто бе отговорил на очакванията ѝ?

Така или иначе, тя беше вече мъртва.

— Виждала ли си доклада от балистичната експертиза? — попита я той. — Вече трябва да са го получили. Поне да знаят калибъра на оръжието, с което са убити.

— Получен е, но не съм го виждала.

— Мислех си, че имаш старшинство.

— Имам над Стърлинг, ако вярваш в традиционната йерархия, в която той, разбира се, не вярва. Но в случай като този? Не се самозаблуждавай. Убити са двама кандидат-сенатори и за щатската полиция е отредена ролята на прислуга на ФБР.

— Можеш ли да поискаш доклада?

— Ще ми трябва основание. И то убедително.

Тя все така не поглеждаше към него.

— Кажи им, че си ме разпитала. Трябва да си честна, онези трима задници сигурно са разтръбили из целия остров как си им попречила да ми дадат възмездието, което според тях заслужавам. И така, появяваш се ти, разтърваваш ни и ме питаш дали имам пистолет. И аз ти отговарям: не, точно както отговорих и на Стърлинг. Но после съм ти казал, или може би ти си ме попитала, не знам, че съм си признал, че баща ми е притежавал пистолети, скрити в къщата, и че аз съм знаел къде се намират. Това е достатъчно, за да събуди подозрението ти, нали така? После си щяла да предадеш тази информация на когото трябва.

Тя отказваше да срещне погледа му и съзерцаваше захабения под, сякаш бе някакво произведение на изкуството.

— Ами ако предам, на когото трябва, и той вземе, че ми отговори: Да, това са пистолетите, благодарим ти, Салазар, ти разреши случая, спипахме го?

Изриъл изстиска кърпата в мивката и проследи с поглед кръвта си, докато изтичаше в канала.

— Ако това е истината — каза той, — рано или късно ще стигнем и до нея. Печелим ли нещо, като изчакваме?

— Не знам. Трябва да държим връзка обаче. Това спотайване, това самоналожено радиомълчание не може да продължава. — Тя извади от джоба си телефон и го сложи на масата. — Онова, което ни се струваше безопасно преди, сега е рисковано. — Остави до телефона пластмасова карта с размерите на шофьорска книжка. — Чист е. Купих го от една бензиностанция на идване. Включен е, но линията не е активирана. Картата ще ти покаже как да го активираш, да го заредиш с минути, всичко. Имаш номера ми. После ми изпрати есемес. Напиши каквото се сетиш, нека звучи, сякаш се опитваш да се свържеш със стар приятел, но си сгрешил номера, нещо такова. Знам, че тук няма как да го зареждаш, но ако го ползваш пестеливо, батерията ще изкара два-три дни.

Той погледна телефона, но не го взе. Салазар прекара пръсти през косата си и отново вдигна коляно до гърдите си. Никога не я бе виждал толкова уязвима. Изглеждаше така, както се чувстваше — притисната от всички страни, опитваща се да не издава и с намек натиска, на който е подложена.

— Дойде дотук, за да ми дадеш телефона ли? — попита той.

— Не. Дойдох, за да ти кажа нещо, което трябваше да чуеш от мен.

— Оценявам това, нищо че онзи тип на ферибота те изпревари.

— Не съм дошла, за да ти съобщя за Мари. — Тя най-после вдигна глава и се извърна с лице към него. — Вече пътувах насам, когато научих.

— Какво научи?

— Не е въпросът какво съм научила, а какво винаги съм знаела.

Той зачака.

Тя седеше в сгънатата си поза, притиснала с ръце коляно към тялото си. Разгъна се, седна изправена, повдигна брадичка и всичко в нея казваше: Бъзикаш ли се с мен, ще си го получиш, както при първите им свиждания в затвора. Всичко освен очите ѝ. Бяха помръкнали, нямаше я онази свръхестествена самоувереност, нямаше го онзи поглед на планински водач, когото си готов да последваш вдън гора.

— Няма работна група — каза Джен Салазар.

34

За момент в стаята не се чуваше никакъв звук освен капенето на крана и стичането на кръвта в канала на старата кухненска мивка.

— Разпуснали са ти работната група? — успя да каже накрая Изриъл. — По чия заповед?

— Никой нищо не е разпускал. Няма работна група. И никога не е имало.

— Какво?

— Исках да съставя такава. — Тя преглътна, без да сваля очи от него.

— Искала си.

— Да.

— Но?

— Когато те открих в затвора, ти казах самата истина. Онова, което ти разказах, беше вярно. Знам какво се случваше на този остров, знам какво все още се случва, знам, че чичо ти е злодей. Дойдох тук, за да го унищожа. Него и всички, свързани с него сега и в миналото. За което ми беше нужна помощ. И избрах твоята.

— Тоест в какво се изразява лъжата? Че няма официално назначена работна група?

Зададе въпроса с някаква надежда, че всичко ще се окаже бюрократична подробност, проблем, който би пречил на Салазар и следователите около нея, но в крайна сметка не би имал реално значение.

— Няма друг.

— Аз съм единственият информатор, това вече ми го каза. Ти… — Изриъл млъкна, внезапно схванал онова, което тя смяташе за очевидно.

— Никой не наднича зад рамото ми — каза тя. — На света не съществува друго ченге, което да има дори най-смътна представа за онова, което се опитвам да върша. И което съм свършила дотук. Аз съм сама. Е, не съвсем — имам теб. Трябваше ми някой, който да живее на острова, да се вписва добре в местната общност, винаги да се е вписвал. Имах намерение да съставя работна група, да я направя такава, каквато се преструвах, че е. Но не можех просто да вляза при капитана и да му кажа, че искам да започна разследване срещу друг полицейски участък. Трябваше да му дам основание, да му представя доказателства за това, което се върши тук, и оттам да формулирам отговора, който то заслужава. И тогава се случи онова на яхтата.

Онова на яхтата. Седем мъртви мъже.

— Значи, ако търсиш институционална закрила за своя информатор — каза бавно Изриъл, — ще се наложи да разкриеш самото разследване. За което не знае никой над теб или около теб.

— Именно.

— Когато връчваха тези заповеди днес, продължавах да си казвам, че поне аз съм защитен. Че Стърлинг не би желал това да излезе извън границите на острова. Че в един момент ще се намеси щатската полиция.

Тя издържа на погледа му, но не каза нищо.

Предателството в самопризнанието ѝ беше твърде огромно, за да може той да го смели наведнъж. Чувстваше се като корабокрушенец, който насред океана е открил, че е останал без гориво, а се задава ураган. Корабът му се носи по вълните без цел, посока и кормило.

— Върнах се на този остров — каза той, — знаейки как ще бъда приет. Бях наясно с рисковете, които поемам… и го направих заради теб. Защото ти вярвах.

— Знам.

Той извърна поглед встрани. Очите ѝ му бяха твърде познати, твърде много им се бе доверил и не искаше да ги вижда повече.

— Ти си ме използвала.

— Надявах се да изпълня всичко, което ти бях обещала. Да го постигнем заедно.

— Не казвай „заедно“. Това означава партньорство, означава, че си работила с мен. Не си работила с мен, а аз съм работил за теб. И сега ще ме окачат на бесилото заради това, по дяволите.

— Ще се оправим, ще поискам помощ. Трябва само да кажа истината. Това трябваше да започне оттук, с теб.

— Да кажеш истината — повтори той и се изсмя горчиво.

— Да. Ще ида при шефа си… при един от тях, на когото имам най-голямо доверие, и ще му кажа истината. Какво съм правила, какво си правил ти, какво знаем и какво не.

Изриъл пое въздух през разранените си устни и усети болка.

— Какво ще стане с теб?

— Ще загубя работата си, разбира се. Макар че отдавна сме минали точката, до която последица от такова естество би имала някакво значение. Може би ще ми повдигнат и обвинения. И преди съм вербувала информатори, но никога не съм ги крила. Мисля, че в едни нормални времена държавата би трябвало да защити своите. Но сега времената не са нормални.

Ако Изриъл не я познаваше добре, нямаше да долови лекото потреперване на челюстта ѝ.

— Да им кажеш какво знаем и какво не — повтори той. — Това е твоят план.

— Това е, което трябва да се направи.

— Та ние не знаем нищо.

— Знаем, че Стърлинг е бил…

— За яхтата говоря — каза той. — Заплахата за мен не е какво е бил Стърлинг, а масовото убийство, в което някак си съм се оказал заподозрян. Не ми говори за Стърлинг. Единственото, което знаем със сигурност за „Мерео“, е обстоятелството, че двама кандидат-сенатори и още петима души са били убити на нея.

Мълчание.

— Да им обясняваш какво съм вършил за теб, не ми помага. Никак даже.

— Но това е, което трябва да направя.

— Вече ми го каза, докато бях още в затвора, помниш ли?

Тя извърна поглед встрани.

— И ме изкара оттам — продължи той. — Каза ми, че можеш да го направиш, и го направи. Сигурно си казала все на някого за мен.

— Знаят, че си мой информатор, само дето им казах, че е по разследване за наркотрафик. През годините сме работили по убийства, свързани с междущатски наркотрафик, та им казах, че ми е нужен информатор, който е бил на топло и който се връща обратно в техния свят.

— Обратно в техния свят? С други думи, ти си им казала, че очакваш да се върна към хероина и хапчетата? Бивш наркозависим, който вероятно ще изпадне в релапс, но би могъл да снася на полицията?

Тя се размърда неловко на стола.

— Това беше най-добрата история, която можех да ти измисля. Най-чистата.

Най-чистата история: Изриъл не се е променил и никога няма да се промени. Спомни си думите на Карузо, че светът съставя неговата история, която той би могъл да дооформи или да наблюдава, докато други я оформят вместо него. Тогава той нямаше представа, че това вече се случва благодарение на единствената жена на земята, в която бе вярвал.

— Възнамерявах да превключа бързо на по-висока скорост — каза Салазар. — Щом съберях доказателства, че тук се върши трафик на хора, щях да доведа докрай всичко, по което се правех, че работя. Без доказателства обаче? Щях да отправя чудовищни обвинения, а после… — Тя си пое дъх и продължи: — Щеше да се наложи да разкрия някои неща за живота си, които гледам да пазя в тайна. Не се боя да ги разкрия, те не са се случили по моя вина, не са мои недостатъци. Но не ми е лесно да ги споделям. Бях си въобразила, че поне ще ги споделя по начин, който да си струва. Разбираш ли това? Въобразявах си как казвам, че имам нужните доказателства, за да унищожа Стърлинг и всички около него. Тогава и само тогава бих разказала и историята на моя живот.

На лицето ѝ беше изписана такава печал, че му се прииска да докосне бузата ѝ с нежна ръка, да повдигне леко брадичката ѝ, за да го погледне в очите и да ѝ каже, че я разбира. Едновременно с това искаше да я зашлеви през устата и да я изгони от дома си. Мислеше си дали би могъл да я намрази; знаеше, че може да я обича.

Пльок, пльок, пльок. Кранът капеше и водата се смесваше с кръвта му.

Той каза:

— Надявала си се да имаш време да сглобиш всичко.

— Да.

— Но не си очаквала няколко души да бъдат убити.

— Не.

— Само че бяха. А сега аз съм на мушката.

— Ще дам показания в твоя защита — каза тя.

— Показания за какво?

— За всичко, което съм направила. За всичко, което съм те карала да правиш.

— Ти не разбираш главното, по дяволите. Какво си правила през нощта, когато са загинали онези на „Мерео“?

— Работех.

— На континента?

— Да.

— В такъв случай не знаеш нищо за станалото онази нощ. Кой е бил на яхтата, кой какво е вършил, къде са отишли после. Не знаеш и аз къде съм бил и какво съм правил.

— Знам, че не си убил никого.

— Но не можеш да свидетелстваш за това. Можеш да кажеш, че не мислиш, че съм убил някого, но не и да докажеш, че не съм.

— Не, не мога.

— Значи не си в състояние да дадеш показания за нищо съществено, по дяволите. Аз още вися гол във въздуха, съвсем сам.

— Ще оправя нещата.

— Махай се.

Тя не помръдна.

— Махай се от къщата ми, дяволите да те вземат — каза той, произнасяйки всяка дума с равен и отчетлив тон. — Искам да помисля, без да чувам гласа ти. Достатъчно съм го слушал и сега си плащам за това.

Салазар направи гримаса и тялото ѝ се сгърчи.

Изриъл остави мълчанието да се проточи, докато накрая тя кимна, стана и бутна стола обратно под масата.

— Дойдох тук, защото нямах друг избор. Това беше единственият начин да ти го кажа.

Извинителният ѝ тон го вбесяваше. Това не беше жената, която познаваше. Жената, на която се бе доверил.

— Какво искаш да направя? — попита го тя.

— Не знам.

— Трябва да вземем решение.

— Не тази вечер — каза той. — Заслужил съм си правото да помисля няколко часа.

— Ще оправя всичко — каза отново тя. — Сериозно. За начало трябваше да ти кажа истината.

Той не отговори. Не вдигна глава. Чу я да отваря и затваря вратата, като през цялото време не отмести поглед от окървавената кърпа и ожулените си ръце.

35

Лаймън седеше на масата, мъчеше се да не мисли за Секира и да съсредоточи вниманието си върху страницата в оръфаното издание на „Куджо“, когато сянката на баща му падна върху книгата. Изобщо не го бе чул да се връща в кухнята. Кори обикновено ходеше из къщата като на състезание по маршова стъпка, така че Лаймън се сепна и изплаши, като внезапно го видя, надвесен над него, да го гледа изпитателно. Беше свалил суичъра си и бе останал по тениска. Мускулите на загорелите му ръце изпъкваха. Погледът му беше празен, студен и смущаващо трезвен.

— Здрасти — каза Лаймън; гласът му прозвуча плахо и пискливо.

— Здрасти — повтори баща му с още по-тънък гласец, като на уплашено момиченце.

Лаймън се огледа наоколо, като се питаше: Какво съм направил? Но в кухнята нямаше нищо нередно. Никакви пропуснати домакински задължения, никакви откраднати пари, никаква вода, налята в бутилката с водка, за да я разреди. Грешки, които бе допускал в миналото, но нямаше да допусне никога вече. Защо тогава баща му го гледаше така?

— Всичко наред ли е?

— Всичко наред ли е? — повтори отново баща му пискливо. После гласът му падна до обичайната си височина, до онзи познат гърлен тембър, до онзи зъл тон, с който той каза: — Не, не всичко е наред. Имам луд извратеняк за син, а това, момчето ми, май не е никак наред.

— За какво говориш?

Баща му извърна глава встрани, после сведе поглед към пода, сякаш там имаше нещо много интересно. Пясъчнорусата му коса беше оредяла на темето и отдолу се виждаше червеникава луничава кожа. Остаряваше, липсваше му живец. Но все още беше силен. И бърз. Силен и бърз.

— Какво, по дяволите, си правил с нещата на майка си? — попита той.

О, не. Пластмасовият леген под леглото. Как ли бе забелязал? Лаймън го гледаше онемял, докато изведнъж се сети: таблетките. Между старите дрехи имаше скрити шишенца с таблетки.

— Ти си едно болно перверзно дете, да ровиш из онези неща — каза баща му с нисък глас. — Гащи и сутиени, на майка ти гащите и сутиените.

— Не! — извика Лаймън. — Няма такова нещо, за бога, престани, моля те, просто престани!

В очите на баща му проблесна нещо като смътна надежда.

— А, така ли! А къде са? Ти си отмъкнал целия шибан леген, къде е той сега?

Легенът беше при Секира. Той нямаше как да му каже това, а не беше и достатъчно добър лъжец, за да измисли своевременно друго обяснение.

— Къде е? — изрева Кори, който вече си сваляше колана и навиваше дебелата ивица говежда кожа около юмрука си.

Лаймън погледна към вратата. Баща му забеляза това.

— О, дори не си и помисляй да бягаш.

Лаймън нямаше нужда да мисли, след като можеше да направи нещо по-добро. От мястото, където се намираше сега, щеше да мине през вратата много преди баща си. Кори беше бърз, но не чак толкова. Ако Лаймън се добереше до двора, щеше да е в безопасност.

Проблемът беше къде да отиде. Баща му беше трезвен, което означаваше, че ще го търси и накрая ще стигне до къщата на Пърсел, където се криеше Секира.

Лаймън престана да поглежда към вратата.

— Ще ми кажеш какво, по дяволите, си направил. — Кори млъкна, за да изплющи с колана по масата; звукът беше като от удар с камшик. — И гледай да е истината. Защото, ако ми кажеш една лъжа, дори само една, ще вадят трупа ти от океана. Ще те убия, без да ми мигне окото. Нищо че си ми син, ще те убия.

— Изгорих го.

Баща му замръзна на място. Наклони глава на една страна, като се взираше в лицето му, за да разбере дали лъже.

— Изгорил си го?

Лаймън кимна.

— Ти се будалкаш с мен.

— Не. Запалих го и го хвърлих в каменната кариера. Сложих вътре един камък, за да потъне и да не го виждам повече. Там е, някъде долу.

Баща му се намръщи, не знаеше дали да му вярва.

— Защо, по дяволите, го направи?

Лаймън се замисли какво да отговори. Какво би желал да чуе баща му. Докато се питаше, Кори пристъпи към него, убеден, че го е хванал в лъжа, и тогава той намери верния отговор:

— Защото само това беше останало от майка ми, а… абе майната ѝ.

Кори се спря. Свали ръката си и коланът увисна във въздуха.

— Така ли?

Лаймън закима яростно и по бузите му потекоха горещи сълзи.

— Остави ме при теб — прошепна той, като гледаше баща си в очите. — Така че да върви по дяволите! Ако открия още нещо нейно в къщата, ще изгоря и него.

Баща му се изсмя. Смехът излезе от гърлото му като лай.

— Я гледай ти! — каза той.

Лаймън видя, че баща му е повярвал на лъжата, и тогава разбра нещо, което му дойде като откровение: не е трудно да пробуташ една лъжа, стига да отговаря на онова, което чувстваш. А то може би е по-важно от истината.

— Дай ми нещо нейно — прошепна с треперещи устни той, — и само гледай как ще го изгоря.

В очите на Кори проблесна отвратителна гордост.

— Май ще излезе човек от теб в крайна сметка — промърмори той. — Виж ти, виж ти…

За момент Лаймън си помисли, че всичко е приключило. Не побягна, а каза лъжа, която мина, всичко беше наред.

И тогава баща му го удари през лицето с колана.

Първият удар беше толкова бърз и неочакван, че той дори не успя да вдигне ръка. Коланът изплющя върху бузата му и ожули носа му. В следващия миг вече беше приклекнал и закрил лицето си с ръце, а баща му отново замахна с колана, този път с токата напред, и го улучи по ухото и тила.

Лаймън падна на пода. Беше на някакви три стъпки от вратата, можеше да сграбчи бравата, да я отвори и да побегне, но… не би ѝ причинил това. Не. За нищо на света. Затова покри главата си с ръце и се сви на топка, като се опитваше да се смали, да се превърне в колкото може по-малка мишена, и остана на място, за да си понесе боя. Ударите се сипеха главно по гърба и по задника му и още един-два по главата, които ръцете му до голяма степен поеха.

Накрая Кори захвърли колана на пода до сина си. Чу се отварянето на вратата на хладилника и изпукването на капачето, последвано от изсъскването на бирата.

— Ще стане човек от теб — каза той като горд баща, с изненада видял как синът му вкарва гол на училищния шампионат. — Но никога повече не ми дръж такъв тон. Ако ще гориш парцалите на оная кучка, аз ще ти подам кибрита. С радост ще го направя. Но внимавай как се обръщаш към баща си, момче. Много внимавай.

Входната врата се отвори и затвори и по дъските на верандата изстъргаха краката на стола, върху който баща му се настани с бирата си, като си мърмореше нещо за таблетките, колко му трябвали точно сега.

С това всичко приключи. Носът на Лаймън кървеше, гърбът го болеше от ударите с колана, ухото му пулсираше, но всичко бе приключило. Той не побягна и Секира щеше да е в безопасност тази нощ.

36

На Изриъл му трябваха около два часа, за да подреди къщата, доколкото изобщо бе възможно. Движеше се вдървено, болки пронизваха тялото му, а съзнанието му беше парализирано от шока.

Нямало работна група.

Никой освен Салазар не знаел нищо за това, което той се опитваше да постигне на този остров.

„Аз ще оправя нещата“, беше му казала тя.

Да бе, какво по-лесно от това.

Главата го цепеше, устните му пулсираха, ребрата и гърбът му протестираха при всяко по-рязко движение. Но той беше оцелявал и след по-тежки побои. Дали това нямаше да разочарова Оз, Дариън и Хос — да научат, че визитата им с цел сплашване трудно може да впечатли човек, преживял затворническото каре?

Да бе, здравеняко, помисли си той. Още усещаш вкуса на собствената си кръв. Продължавай да си повтаряш, че нищо ти няма.

Напълни два чувала за смет с останките от лампи, вази и чинии, с които бе осеян подът, след като посетителите му си тръгнаха. Слънцето беше залязло и единствената светлина идваше от две мъждукащи газени лампи. Това му действаше успокояващо. Интересно как пламъкът сякаш затопля един изстинал дом дори когато човек не усеща топлината му. След всички векове на прогрес хората все още строят къщи с камини и имат печки с дърва, купуват си електрически имитации на камина, инсталират анимации с огън на екраните на лаптопите си. Всяко човешко същество пази в душата си нещо първично и в крайна сметка се стреми към едно: безопасна бърлога и топло огнище.

Той вдигна от масата телефона, който Салазар му бе оставила. Беше го уверила, че е чист. Но пък нима тъкмо доверието му в нея не го бе запратило в това тресавище?

Нямало работна група.

Прочете инструкциите за активиране върху пластмасовата карта и с джобното си ножче изстърга сребристото фолио, закриващо ПИН-а. Духна встрани стърготините, прочете кода и се запита за колко време би могъл да се клонира. Със сигурност не веднага. Но специалността на Салазар беше да работи с информатори. Сигурно в багажника на колата ѝ имаше повече телефони, отколкото в магазин за електроника.

— Не мога да я предам точно сега — изрече на глас той. Каза го решително, с надеждата собственият му глас да го убеди.

Премести тежестта на тялото си върху десния хълбок — движение, от което остра болка прободе ребрата му, и извади двете половини от визитката на Карузо от задния си джоб. Постави ги на масата и ги притисна една към друга. Номерът се четеше ясно.

Както и регистрационният номер на самолета, изписан върху опашната му плоскост, беше абсолютно видим, а Салазар му бе казала, че никъде не могла да открие данни за него. Но тя му бе казала също, че е част от работна група и че полицейските началници възнамеряват да разследват Стърлинг Пайк.

Известно време Изриъл остана взрян във визитката, осветена от трепкащия пламък на газената лампа, после активира мобилния телефон и изпрати есемес до Карузо. Написа го много бързо и натисна копчето за изпращане, без да се спира да помисли, убеден, че иначе ще се откаже. Не можеше повече да се отказва и да остане пасивен. Акулите кръжаха наоколо, а той кървеше.

Аз съм Пайк, написа той. Утре отивам да се разходя с лодката. Ела и ти.

Отговорът дойде почти мигновено.

Ти си умен мъж — ще е страхотен ден за разходка. Но лодката ще я докарам аз. По изгрев как е?

Изриъл подържа телефона в ръка, без да отговаря. Едва ли не се надяваше Салазар да се обади, за да го смъмри, че ѝ няма доверие. Да му обясни всичко и да прогони подозренията му. Но телефонът не издаваше звук. Единственото съобщение беше това от Карузо. Ако Салазар му бе дала клониран телефон, явно бе решила да изчака.

Накрая отговори на есемеса на Карузо.

Не по изгрев — в 7 сутринта. Да се разкарат местните.

Едва бе поставил телефона върху масата, когато той отново бипна.

Става. До утре в 7.

Изриъл го бутна настрани, отиде до прозореца и се загледа в мрака.

Имал бе пълно доверие на Салазар и никакво на Карузо. Второто му се струваше по-естествено. Той знаеше как да разговаря с мъж, който със сигурност ще го излъже, с мъж, пристъпващ към разговора с ясни цели и пълно отсъствие на морал. Карузо просто трябваше да види в Изриъл партньор, а не пионка. Това нямаше да стане без малко убеждаване. Този човек си мислеше, че държи в ръцете си всички лостове. Или може би бе време Изриъл да се примири с ролята си. Да бъде пионка, както на Салазар, но този път съзнавайки, че е такава. Да се тревожи само за себе си. Винаги е по-лесно да се ориентираш в света, когато си сам. Нямаше спасение на това място със сбъркано име и само глупак би се върнал на него с надежда.

Хайде да те няма сега.

Това беше една мантра, в която бе готов да повярва.

37

На следващата сутрин бащата на Лаймън отиде на работа. Преди да тръгне, се качи горе и застана на прага на стаята му, като го гледаше вторачено.

— Днес си стой вкъщи. Хич не си и помисляй да излизаш, ясно ли е? Имаш синина на лицето и рана на ухото, ще вземе някой да си помисли нещо, дето не е истина.

Дето не е истина. На Лаймън му се прииска да попита баща си как така истината може да не е истина, но се сдържа. Истината обикновено носеше на баща му само неприятности.

Той кимна, изчака го да тръгне на работа, после се измъкна изпод завивките, облече се, хукна надолу по стълбите и излезе навън. Въпреки ранния час беше горещо. Твърде горещо. Във въздуха се усещаше онази гадна лепкавост, която идва при пълно безветрие, макар че на един остров вятърът никога не спираше напълно. Предвещаваше скорошна гръмотевична буря.

Той мина между дърветата и слезе по камъните към къщата на Пърсел. Шперплатът си беше на мястото, къщата беше притихнала и неподвижна, чуваше се само шумът от прибоя, глухите удари на вълните в брега и клокоченето на оттичащата се вода.

Лаймън почука.

— Секира?

Нищо.

— Секира? — повтори по-силно той.

— Да, Лай-мен. — Гласът ѝ звучеше немощно.

Той отмести листа шперплат от касата на вратата, очаквайки да я завари права, с брадва в ръка, но тя беше на канапето.

— Съжалявам, че не можах да дойда снощи да те видя — каза той. — Баща ми си беше вкъщи и се боях…

Млъкна, когато се приближи достатъчно, за да вижда лицето ѝ. Едното ѝ око го гледаше изпод къдрицата тъмна коса, другото беше скрито, притиснато към възглавницата на канапето. По челото ѝ имаше едри капки пот, маслинената ѝ кожа беше с цвета на мръсен сняг.

— Какво ти е? — попита той. — Болна ли си?

— Кракът ми е зле — каза тя.

Тогава той видя, че е свалила бинта от лявото си стъпало и раната отново зее отворена, ако изобщо някога се бе затваряла, а месото от двете страни беше със сивкав цвят, преливащ в синьо-зеленикаво. Мъртва тъкан. И то мъртва надълбоко, не само на повърхността. От раната изтичаше кръв, примесена с нещо жълто.

— Инфекция — каза простичко тя. — Скоро ще стане лошо.

— И сега изглежда ужасно.

Секира вдигна поглед към него.

— Да — каза. — Но ще стане още по-ужасно. — Едва тогава забеляза неговите рани. — Ела насам — заповяда му.

Той пристъпи към нея. Тя докосна лицето му и плъзна пръсти по него с деликатността на човек, познаващ болката.

— Кой ти причини това? — попита го.

— Не е страшно. Не като крака ти.

— Кой? — попита настойчиво тя.

Той извърна глава.

— Баща ми.

Върховете на пръстите ѝ проследиха белега по бузата, после се прехвърлиха на ухото, напипаха цицината на главата му, оставена от токата на колана. Той я чу как въздъхна. Не драматично, а по-скоро примирено.

— Защо? — попита го.

Лаймън вдигна рамене, после направи жест като човек, вдигащ бутилка към устата си.

— Полицаят, който дойде вчера — каза тя, — какво ви пита?

— Нищо, свързано с теб. Разпитваше за някакъв човек на име Изриъл Пайк.

Лицето ѝ се промени — името явно ѝ беше познато, но не изглеждаше уплашена, а по-скоро любопитна.

— Познаваш ли го? — попита Лаймън.

— Не много добре.

— Но го познаваш, нали? Познаваш някого на Салвейшън Пойнт.

Това го разтревожи, защото по някакъв начин я правеше в по-малка степен негова тайна.

— Трябва ми помощ за крака, Лай-мен — каза Секира, без да отговори на въпроса му.

Той посегна към шишенцето с кислородна вода, но тя поклати глава.

— Нещо по-силно. Или по-добро.

Лаймън не знаеше кое е по-добро, а само, че не разполага с нищо друго. Беше изразходвал аптечката за първа помощ у тях.

— Ще трябва да купя нещо — каза той.

Тя изтълкува погрешно колебанието в гласа му.

— Ще ти дам още пари.

Сякаш това решаваше проблема. Само че проблемът не беше в парите, а в това как да стигне до магазина на Дар, нарушавайки заповедта на баща си.

Но като погледна крака ѝ, видя още по-големия проблем. Раната изглеждаше ужасно и той долови леката, но противна миризма на развалено, както мирише рачешка черупка, оставена на слънце върху скалите.

— Сега е отлив — каза той. — Мога да пресека.

Тя не го разбра.

— Ще отида за лекарство.

Докосна отеклото си ухо и си каза, че собствените му рани са дар от Бог. Те бяха обяснението, което щеше да даде в бакалията на Дар.

38

Водата беше още ниска и той можеше да стигне до Салвейшън Пойнт, без да се намокри, но трябваше да побърза, защото приливът наближаваше. При Дар беше пълно с хора, няколко души бяха насядали около бара, още двама-трима купуваха провизии. Той се шмугна в задната част на магазина, спря се пред хладилната витрина за бутилка вода и две оранжади, после отиде при щанда със средствата за първа помощ.

Постави в кошницата си две шишенца кислородна вода, после огледа останалото — малки джобни опаковки бенадрил, адвил и пептобисмол. Пое дълбоко дъх, за да успокои нервите си, и тръгна към касата.

Дар беше в далечния край на бара и зяпаше телевизора над главите на насядалите клиенти, но като видя Лаймън, веднага отиде при него.

— Добро утро, капитане, днес ще задуха яко, а, какво ще кажеш? Нищо по-хубаво от една лятна буря. — Тя понечи да се усмихне, но тогава видя лицето му и усмивката ѝ замръзна. — Какво е станало, момчето ми?

Лаймън попипа разсеяно бузата си.

— Играех си на скалите — каза той. — Много съм тромав.

Благите очи на Дар се натъжиха. Не каза нищо, но явно разбираше прекрасно, че я лъже, и бе разочарована от него.

— Не е толкова зле — продължи Лаймън, — но имам кофти рана на ухото. — Погледът на Дар се прехвърли на ухото му и той съжали, че е привлякъл вниманието ѝ към спечената кръв, затова добави: — Но най-зле е положението със стъпалото ми. Там е големият проблем.

— Стъпалото ти.

— Да. Тъй че, викам си, дали знаеш какво мога да си сложа на стъпалото, за да спра инфекцията? Имаш ли нещо? Доста е зле положението.

— Може ли да го видя? — попита Дар и Лаймън се вцепени; стомахът му се сви на топка.

— Не… не е за показване.

— Би било добре да хвърля един поглед, за да преценя дали е толкова сериозно, че да идеш на доктор.

— Не е, просто трябва да сложа нещо на раната.

Дар наклони глава на една страна, огледа белега на бузата му и хваналата коричка рана на ухото. Гласът ѝ беше нисък и тих, когато го попита:

— Капитане, това има ли връзка с чорапите?

Отначало Лаймън не разбра въпроса ѝ.

— Не трябваше да го правиш — каза Дар. — И аз бях длъжна да те спра. С такива шегички дърпаш лъва за опашката.

Тогава Лаймън си припомни историята, която бе съчинил на място за чорапите с надписи АКО ЧЕТЕШ ТОВА и ДОНЕСИ ОЩЕ ВИНО на стъпалата. Беше ѝ казал, че ще ги подари на баща си като шега. Трябваше да помни лъжите си. Не обичаше да лъже и никога нямаше да стане изпечен лъжец.

— Чорапите нямат нищо общо — каза той. — Аз дори не му ги дадох.

Дар не изглеждаше убедена.

— Лаймън, виждала съм много деца, паднали на скалите. Аз самата съм падала там. Тези белези не са от игра на скалите, нали? Кажи ми истината.

Лаймън мразеше да лъже, особено жена с такова мило лице.

— Нищо ми няма — каза той. — Честно. Просто искам нещо за раната, за да не се инфектира.

Дар го погледна още веднъж, въздъхна, изправи се и посегна към лавицата с медицински консумативи зад тезгяха. Свали шишенце с антибиотична паста, превръзки и още нещо, което се наричаше „физиологичен разтвор за промиване на рани“. Постави всичко на тезгяха, без да каже дума.

Лаймън си мислеше: по-силно или по-добро.

— Нямаш ли нещо по-силно? — каза той.

Дар не отговори веднага. После попита:

— Толкова ли е зле?

Лаймън кимна. Беше твърдо решен да не заплаче пред нея, но тя виждаше, че с мъка сдържа сълзите си, и това сигурно помогна, защото му каза:

— Изчакай тук.

Остави го на касата, мина през летящата врата и продължи към кухнята и склада. Докато чакаше, Лаймън си пое дъх и избърса очи с опакото на ръката си.

Дар се върна и със сериозно изражение постави на тезгяха малко оранжево флаконче.

— Ако положението е наистина зле, вземаш едно хапче от тези, после идваш отново при мен и заедно отиваме на доктор. Това е стар антибиотик, няма да ти навреди, но аз не съм доктор, дявол да го вземе. Не би трябвало да правя това.

— Не ми трябва доктор. Благодаря ти, Дар, благодаря ти. — Лаймън стисна флакончето в шепа.

— Най-напред направи промивка с физиологичния разтвор — каза тя, докато му слагаше нещата в хартиена торба. — Няма да мине от само себе си, Лаймън. И не говоря за раната или за инфекцията, а за по-големия проблем. Разбираш ли ме?

— Да — каза той, докато ѝ подаваше няколко банкноти.

— Е, добре. — Дар маркира сумата на касовия апарат и му върна рестото. — Щом разбираш, че няма да мине от само себе си, значи разбираш също, че ще ти трябва помощ. Винаги съм насреща, ако имаш нужда от мен.

Лаймън пое хартиената торба от ръката ѝ и мушна вътре флакончето с таблетките.

— Благодаря ти.

Дар му кимна с умислено, тъжно изражение и го изпрати с поглед до вратата.

По обратния път към къщата на Пърсел той се спря на два пъти, за да се убеди, че не го следят. Не видя никого, но имаше чувството, че е предизвикал съдбата, като акробат, ходещ по въже, който е направил грешно движение.

Всичко беше в лъжите, помисли си той. Не само за собствените му рани, а и за Секира. Вчера един полицай му каза, че са загинали седем души, че са били убити на яхта. Лаймън Ранкин може и да не знаеше как това има нещо общо със Секира и с жената, чийто труп бе открит на скалите, но определено знаеше неща, които не бе казал на полицията. И това не беше добре. Едно порядъчно дете казва на полицията всичко, което знае. То не си измисля истории, докато гледа в очите мила жена като Дар. Кажеш си, че няма проблем да запазиш една тайна, после тя става на много тайни и ти не само ги пазиш, ами и лъжеш, за да ги запазиш.

Можеше да се върне да говори с Дар и да я помоли да повика полиция, само не Стърлинг, и може би полицаите щяха да помогнат на Секира. Поне щяха да се справят по-добре от него, едно дванайсетгодишно дете, което взема изцапани с кръв пари и говори лъжи.

Щом си го представи обаче, единствената му мисъл бе за усещането за измяна, което щеше да изпита Секира, когато на вратата вместо Лаймън Ранкин се появеше ченге. Моментално щеше да разбере какво се е случило. При мисълта за това, при спомена как му бе казала „Ще ме убият“, той се затича.

Продължителният разговор с Дар го бе забавил и приливът беше започнал. Водата се надигаше и вече закриваше част от плочите, свързващи двата острова. Откъм югозапад се задаваха тъмни облаци, предвещаващи буря. Лаймън трябваше да внимава, но щеше да се справи, трябваше да се справи. Не можеше да остане на Салвейшън Пойнт с тази торба, пълна с лекарства.

Стигна до Литъл Херинг, но обувките му подгизнаха; в един момент дори се подхлъзна и едва не цопна във водата. Успя да запази равновесие, но усети страх, сякаш беше въпрос на време да падне, и то жестоко.

39

Карузо пристигна навреме в открита моторница с два мощни извънбордови двигателя „Мъркюри 200“.

— Добро утро, Пайк.

— Да тръгваме — каза Изриъл. — До петнайсет минути тук ще има снимачен екип от телевизията.

Карузо го огледа.

— Това по лицето ти едва ли е дело на снимачен екип. Кой те подреди така?

— Все едно не знаеш.

Изриъл протегна крак и стъпи в лодката, като се опитваше да не показва каква болка му причинява това движение.

— Ако аз ти бях пратил някого, нямаше да се разминеш с едно натупване като в училищния двор.

Изриъл се обърна и го погледна. Видя, че е абсолютно сериозен.

— Да тръгваме — повтори той и отвърза едно от въжетата, които придържаха лодката към кея.

Карузо запали двигателите, даде на заден, после зави срещу вятъра и пое курс на югозапад, където се бяха струпали ниски облаци. Задаваше се атмосферен фронт, който носеше със себе си ураганен вятър и пороен дъжд. Изриъл седеше на кърмата, преметнал ръка върху една от хромираните вилки за риболовни прътове. Моторницата беше много добра, с регистрация в Мейн, и той се запита как Карузо е успял да си я набави толкова бързо. Но за човек, разполагащ с частен самолет, едва ли беше особено трудно да си намери лодка за риболовни излети.

Беше със същите скъпи ботуши като предишния път. Изглеждаха неуместно в лодка като тази, но той стоеше уверено на краката си и я управляваше със заучена лекота. Чувстваше се добре на вода. Освен това явно имаше пари, но не приличаше на човек, за когото те са смисълът на живота. Беше в играта заради тръпката. Това трябваше да се има предвид.

— Откъде си, Карузо? — попита Изриъл, като се надвикваше с рева на извънбордовите двигатели.

— Откъде ли не. Военен изтърсак.

— А баща ти откъде е?

— Баща ми ли те интересува, Пайк?

— Разбира се. Човек научава много за сина, ако разбере кой е бащата. Ти знаеш, че аз убих моя.

— Знам. — Карузо отново му хвърли онзи леко развеселен поглед.

— И предполагам, си мислиш, че си научил нещо за мен от този факт. Хайде, разкажи ми нещо за твоя старец тогава. Нали трябва да обменяме информация?

— Не си спомням ключовата дума да е била обменяме. — Карузо прекара ловко лодката между боядисаните в ярки цветове буйове, които превръщаха морето в лабиринт, и накрая зави на североизток. — Не крия нищо, затова ще ти кажа следното, преди да научиш останалото от Гугъл: моят старец, както го нарече, беше войник и учен. Получава повиквателна за Виетнам, губи крака си под коляното, после се връща у дома, слага си протеза, завършва два университета и отива да работи в мозъчен тръст.

— И с какво е упражнявал мозъка си в този конкретен тръст?

— Планирал е как да се избягват излишни военни конфликти. Доктрината „Стимсън“, такива едни работи.

Изриъл не знаеше нищо за доктрината „Стимсън“.

— И какво е извлякъл от това?

Карузо отново му хвърли онзи поглед, който казваше: забавен си, затова те търпя.

— Доктрината „Карузо“, ако трябва да ти я предам сбито, се свежда до това: успешното възпиране опира изцяло до съзнанието на възпирания, не на възпиращия.

— Поясни се.

— Врагът трябва да повярва, че разполагаш както с капацитета, така и с волята да изпълниш всяка своя заплаха, срещу която той няма противодействие.

— Мислиш ли, че е бил прав?

— О, знам, че е бил.

— Интересна житейска философия за човек, дошъл с частен самолет до отдалечен остров, за да убеждава… или заплашва — каза Изриъл.

Корпусът на лодката отскачаше с плющене от ниските вълни. Вече бяха излезли извън участъка на цветните буйове и се намираха в Ничията зона, където не би посмял да навлезе никой рибар. Карузо продължаваше да държи курс на североизток. Във всички посоки се виждаше само сиво-синкава вода, а на далечния хоризонт очертанията на товарен кораб, пътуващ за Европа. Моторницата, толкова впечатляващо голяма на пристана, сега изглеждаше като малка точка насред океана. Най-после Карузо отпусна газта, грохотът на двигателите отслабна и той ги остави да работят на бавни обороти, колкото да може да насочва носа перпендикулярно на вълните.

— Тук достатъчно насаме ли сме? — попита Изриъл.

— Много повече от предишния път. Имаш ли нещо против да те обискирам?

— Да.

— Без това няма разговор.

Изриъл въздъхна, изправи се и разпери ръце. Карузо пристъпи към кърмата и бързо, но ефикасно прекара длани по тялото му. Беше професионално претърсване, но събуди у Изриъл спомени от затвора и той насочи цялото си внимание към линията на хоризонта, за да не покаже колко му е неприятно. Не беше опипван от надзирател вече три месеца и в известен смисъл предпочиташе свитите юмруци и ритащите крака от вчера. Поне островитяните бяха показали разбиране, че се налага да го постигнат със сила.

— Обърни се — каза Карузо.

Изриъл се обърна. Методично, както и преди, Карузо започна от главата, като свали бейзболната му шапка, плъзна ръце по гръбнака и по бедрата му, после издърпа крачолите на джинсите от ботушите му и бръкна с показалци в тях. Накрая се изправи доволен.

— Всичко е наред.

— А сега аз теб може ли? — попита Изриъл.

— Не. Но ще ти кажа, че имам пистолет в кобур отзад на кръста, сгъваем нож в джоба си и никакви камери или други записващи устройства. — Карузо седна зад руля и обърна седалката назад, за да е с лице към кърмата. — Не очаквах да се обадиш снощи. Предполагам, че побоят, който си понесъл, е отворил съзнанието ти, но те уверявам, че нямам нищо общо с това.

Беше искрен и Изриъл кимна.

— Знам. Знам също, че няма да ми кажеш за кого работиш.

— Не, няма да го направя.

Лодката се повдигаше и спускаше от плавното движение на вълните. Морето беше спокойно, но във въздуха имаше стаена заплаха — беше горещ и неподвижен. Следобед щеше да падне хубав дъжд, да се извие буря.

Изриъл си пое дъх и попита:

— Стърлинг ползва ли се с протекция?

— Не и от мен.

— Вчера го спомена.

— Точно така. Казах, че може да ти създаде неприятности.

— Учудих се, че изобщо знаеш за него. Той не е в устата на хората извън Салвейшън Пойнт.

Лодката се надигна и спусна, пак се надигна и пак се спусна. Мълчание.

— Твоят чичо ти създава неприятности, но аз играя на съвсем друг терен — каза накрая Карузо. — Освен това той никога не е стъпвал на онази яхта. Така че, ако си се наточил за скалпа на Стърлинг, няма да успееш по тази линия. Бих могъл много по-лесно да си представя теб като заподозрян в убийствата, отколкото него.

Това беше първият случай, в който Карузо намекваше, че знае нещо за случилото се на „Мерео“.

— Пет пари не давам на кого осигуряваш протекция и защо — каза Изриъл. — Интересува ме само да не бъда намесван в това.

— Мъдри думи.

— Но ми е интересно за кого не ти пука дали е с протекция и кой може да бъде пожертван.

— Защо?

— Защото, ако застраша погрешното семейство — каза Изриъл, — това ще е добър повод да умра.

Карузо го посочи, после със същия пръст се потупа по слепоочието.

— Нали ти казвам, Пайк, ти си по-интелигентен, отколкото изглеждаш.

— Сега ми отговори.

— Мисля, че се надценяваш.

— Хареса ми онова, което обясни за доктрината на баща си — каза Изриъл. — Как работи възпирането и как не работи. Не съм достатъчно интелигентен, за да ти го цитирам буквално, но доколкото схванах, нещата се свеждат до риска да не прецениш вярно опонента си.

Този път усмивката на Карузо беше искрена.

— Ти наистина си умен, Пайк, сериозно ти говоря.

Изриъл не отговори.

— Знаеш ли малко латински?

— Не.

— Пробвай това: Ex injuria jus non oritur и Ex factis jus oritur.

— Като скоропоговорка звучи. Кажи го сега на английски.

— Първото означава в общи линии, че от незаконно действие не може да произтече правен иск. Ако си придобил нещо с незаконни средства, то няма да бъде признато от съда. Втората мисъл, Ex factis jus oritur, означава, че законът се позовава на факти. Ако от дадено незаконно действие са произтекли факти — Карузо разпери ръце — то законът трябва да се нагласи спрямо тях. Ако една държава завземе чужда територия, трябва да приемем реалностите, а именно че тя вече ѝ принадлежи.

— Твоето образование е струвало повече от ботушите ти, предполагам.

— Ти попадаш във втората категория — каза Карузо.

— Защо?

— Защото този остров отдавна е изгубил върховенството на закона и ти го знаеш.

— Имаме Стърлинг — каза Изриъл. — Какво повече ни е нужно?

Очакваше поредна усмивка, но лицето на Карузо изразяваше мрачна деловитост.

— Той отдавна е трябвало да напусне острова, да бъде повишен, уволнен или принуден да се пенсионира. А си стои тук. Защо? Защото използва властта си, за да придобива недвижими имоти. Хората гледат да се махнат от тая клоака, продават му имота си на безценица. Това обаче си е нормална корупция, мафията на Роуд Айланд дори би се прозинала от скука. Нищо особено. Само дето Стърлинг не препродава тези имоти. Това ми се струва любопитно. Вижда стойността им в нещо, за което никой не подозира. Защо?

Една вълна удари странично лодката и Карузо завъртя руля, за да я стабилизира. Докато правеше това, посочи със свободната си ръка морето.

— Знаеш ли къде сме?

— В Ничията зона.

— Някога ценно място за риболов. Може отново да стане такова.

— Само временно — каза Изриъл. — Още няколко градуса затопляне на океана и вече няма да бъде ценно.

— Прав си, разбира се, но ти мислиш в дългосрочен план. В краткосрочен оттук все още могат да се изкарат много пари.

Изриъл кимна в знак на съгласие.

— Смяташ ли — започна Карузо, — че кандидат-сенатор, който обещае да отвори отново Ничията зона за риболов, би могъл да спечели?

Този въпрос беше последното нещо, което Изриъл бе очаквал да чуе.

— То не зависи от един сенатор.

— Така е — съгласи се Карузо. — Ще са нужни повече. За да подадат обжалване до един сговорчиво настроен Върховен съд. Ако кандидатът обещае това, би ли спечелил?

— Може би. Но какво значение има един риболовен остров в Мейн?

— Това може да се окаже единственото оспорвано сенатско място на предстоящите избори. На него ще се крепи балансът на властите в Съединените щати през следващите две години.

Балансът на властите в Съединените щати? Салвейшън Пойнт беше остров със средногодишно население от 153 души — е, вече бяха 154, откакто Изриъл се беше завърнал — а Ничията зона представляваше обширно пространство от студена вода без ярко боядисани шамандури, които да изпъстрят повърхността ѝ, и без риболовни мрежи, които да изгребват дълбините. Едва ли имаше чак такова значение.

Но тогава Изриъл си спомни как се чувстваше на острова като момче. Спомни си, че дядо му бе притежавал работилница за лодки, защото те се търсеха. Спомни си също, че тогава тук бе имало гимназия, ресторанти и осем ферибота дневно. Ако обещаеш на избирателя възстановяването на Салвейшън Пойнт и на други общности като него — дори това да е лъжа — би ли спечелил изборите? Дали имаше достатъчно хора, копнеещи да се върнат към този мит? Може би.

„В момента чичо ти притежава половината остров, дава част от имотите си под наем, но не много — беше му казала Салазар онзи следобед в «Щастливата Вети». — Останалото се разпада. Не инвестира нищо в поддръжка, явно не му пука какво ще се случи със собствеността му, но въпреки това продължава да придобива имоти. Защо?“.

Защото с избирането на Пол Гарднър за сенатор и с повторното отваряне на Ничията зона Стърлинг би могъл да натрупа огромно състояние, ето защо.

Изриъл свали бейзболната си шапка, прегъна козирката и остави вятъра да охлади челото му. Беше противна жега. Искаше облаците да дойдат по-скоро, за да закрият слънцето. Беше толкова ярко, че петната от пот по шапката му блестяха като метал.

— Погледни ме, Пайк — каза Карузо. Тонът му внезапно бе станал рязък.

Изриъл го погледна, учуден от промяната.

— Ти си лежал години в пандиза, после си излязъл и си се върнал на това място, което мразиш, за да се самонакажеш за престъпление, за което не съжаляваш. Странен избор. И знаеш ли какво ми говори той?

— Не.

— Че ти си човек без семейство и приятели. Без дом. Скитник. И така, какво друго рискуваш освен себе си?

Изриъл си нахлузи шапката и изгледа изпитателно Карузо, който се ухили насреща му.

— Не се опитвам да бъда груб, човече. Просто ти казвам какво мисля. Ако можеш да се махнеш от това място с достатъчно пари, за да се излежаваш под някоя палма до края на дните си, и някой ти окаже професионална помощ да изчезнеш от медиите и от всички други навлеци, които искат да те разкъсат, какво би оставил след себе си? Какво би пожертвал?

Всички неща, които интересуваха Карузо, бяха различни от онези, които интересуваха Салазар. Тя дебнеше, наблюдаваше и изчакваше, докато Карузо действаше.

— Познавах жената, която вчера бе открита мъртва между скалите — каза Изриъл.

Карузо се поизправи на седалката си, после завъртя глава, сякаш се опитваше да се отърси от реакцията.

— Тя има ли някакво значение за мен? — попита той.

— И двамата знаем, че има.

Горещ порив на вятъра опърли лицата им, после утихна. Карузо седеше неподвижно и мълчеше.

— Само искаш, а не даваш, Карузо.

— Урок по надмощие. Води си бележки.

— Ето ти една бележка: Аз съм единственият човек на твое разположение, който е в състояние да ти обясни всичко.

— Не залагай много на това.

— Залагам — каза Изриъл. — И то всичко.

— Разкажи ми още за тази жена. Май смяташ, че тя има значение. Обясни ми защо.

— О, аз знам, че тя има значение. Не става въпрос какво смятам, самодоволен кучи сине. Ако тя нямаше значение, щях да съм вече мъртъв.

Карузо изглеждаше толкова невъзмутим, че беше чак плашещо — като църковна кула сред руини.

— Ex factis jus oritur, нали това ми каза преди малко? — попита Изриъл. — Запомних го. Може да не го произнасям правилно, но разбрах какво означава. И ето как го тълкувам аз: властта си е власт. Ако някой разполага с нещо важно, не те интересува как се е сдобил с него. Същественият момент е, че е негово. Близо ли съм?

— Абсолютно. Само че ти не разполагаш с нищо.

Изриъл трябваше да покаже капацитет за причиняване на вреда. Беше толкова просто. Затова и Карузо беше тук сега — защото някакви хора с власт не бяха сигурни дали трябва да се страхуват от Изриъл Пайк. За тях той беше нещо като насекомо, затиснато под буркан, държано живо, защото някой не го знаеше точно какво е и имаше нужда друг да му каже дали сега трябва да опушва дома си, да гори чаршафите, да отпаря мокетите от пода.

Колко опасна е тази гадинка? Колко бързо се размножава?

Какво рече? Че е малка и сама?

Ами удряй с обувката тогава.

Хряс.

— Ето с какво разполагам аз — каза той. — Със сведения, че жени — по-скоро момичета, деца — са били обект на трафик през остров Салвейшън Пойнт в течение на години, а хората на твоята яхта са знаели за това. Това започва след затварянето на Ничията зона. Не ме интересува дали смяташ, че затварянето ѝ е най-доброто решение, вземано някога, или най-лошото. Няма значение. Това, което е важно за семейството на всеки, който е бил на онази яхта, е, че аз мога да докажа какво се е вършило и че те са знаели за него. Мога да им разкажа и за Мари и Жаклин.

Той наблюдаваше Карузо, докато сърцето му препускаше като задъхан състезателен кон. Всичко това бяха глупости, разбира се, защото не можеше да докаже нищо.

— Умно замислено — каза тихо Карузо.

Изриъл се опитваше да не издиша шумно, да не показва облекчението си. Мрачните тайни на Салвейшън Пойнт имаха значение. Сенатори и съдии, и синове на войници, работили в мозъчни тръстове, всички те се интересуваха от неговия малък остров. Това беше хубаво.

Но също и ужасяващо.

— Благодаря — каза той. — Знаех си, че ще ти хареса. Сега трябва и ти да удържиш на думата си. Единственото нещо, излязло от устата ти, на което повярвах, беше, че не ти пукало кой е убил мъжете на онази яхта, просто си искал да съчиниш правдоподобна история за случилото се. Аз ще направя това вместо теб. В замяна искам да изчезна.

— Да изчезнеш — повтори Карузо.

— Да. Не ме интересува как ще изглежда това пред света — че съм нагълтал свръхдоза, че съм изпаднал от лодката си, че съм бил убит, пет пари не давам. Искам да изчезна и твоят клиент да плати това да стане.

— Аз мога да те накарам да изчезнеш безплатно още сега, океанът е голям.

— Ще ти доведа свидетели — каза Изриъл.

— Свидетели.

— Да. Ще ми е нужен един ден, може би по-малко. Но ще ти дам история със свидетели и всичко, а в замяна ти трябва да си готов да направиш така, че Изриъл Пайк да изчезне.

— Къде искаш да идеш?

— Някъде на топло място — каза Изриъл. — И да не е заобиколено от вода.

Карузо гледаше втренчено към задаващите се тъмни облаци.

— Мога да го уредя.

— Ето как ще го направиш. Аз получавам пари, достъп до тази лодка, до самолета ти и до чисти коли, които да ме чакат в пет града, които ще ти дам по-късно днес.

— Защо пет?

— Защото ти нямам доверие.

По лицето на Карузо премина бегла усмивка.

— Колко пари?

— Не толкова, че да изпотя клиента ти. Обещавам ти. Аз съм човек с прости нужди.

— Ще трябва да обсъдя с него това. Не мога да ти дам дума незабавно.

— Става. Откарай ме у дома и се свържи с клиента си. Покажи ми как мога да се измъкна оттук и аз ще ти напиша сценария за всяка история, която ти върши работа. Изкарай мен злодея, все ми е тая. Изкарай ме мъртъв злодей, това може да е от помощ за всички. Просто бъди готов да ми покажеш как да изчезна и ми донеси малко пари за из път.

Изриъл протегна крака, кръстоса глезени и се опита да си придаде самоуверен вид. Карузо го наблюдаваше с подозрение, но и донякъде заинтригуван.

— Откарай ме у дома — повтори Изриъл.

Карузо се извъртя към руля.

По обратния път и двамата мълчаха. Когато стигнаха до пристана на Изриъл, в имота не се виждаше никой. Нямаше чакащи полицаи. Поне засега.

Изриъл слезе от лодката, докато Карузо се суетеше с въжето за привързване към кея.

— Няма нужда да я връзваш — каза Изриъл. — Тръгвай. Ще ти се обадя. Бъди готов.

— Добре, Пайк. Вземай правилни решения.

— Само такива.

Изриъл се изкачи до двора на къщата си и остана под жаркото слънце, за да изпрати с поглед моторницата. После седна на избелелите дъски на верандата, свали бейзболната си шапка и сгъна козирката, както бе направил на лодката, докато се опитваше да събере мислите си — в единствения момент, когато Карузо му бе повишил тон, изисквайки цялото му внимание.

Вдигни поглед, бе казал тонът му, дай да ти видя очите. Изриъл познаваше този тон от десетки сбивания, които бе преживял в затвора, и от стотици, на които бе станал свидетел; това беше тон, който нареждаше: Погледни ме, защото говорещият не иска да се огледаш наоколо и да си дадеш сметка, че опасността всъщност идва от другаде, че някакви хора се приближават да те ударят в гръб. Винаги изпращаха някого за отвличане на вниманието, докато страхливците се скупчваха зад гърба ти.

Той наклони шапката си на една страна и затърси. Откри металния блясък, после с нокът изчовърка тънкия чип изпод страничната обшивка. Беше не по-голям от десетцентова монета, плосък и почти безтегловен, с лепкаво покритие от едната страна.

Бръмбар, чип за проследяване? И двете? По дяволите, колко беше малък! Впечатляващо наистина.

Върна чипа под хастара на шапката си, влезе вътре, постави я върху кухненската маса, съблече дрехите си и ги прегледа. Не откри нищо върху ризата и джинсите си. Но това с шапката беше майсторско изпълнение, нямаше две мнения по въпроса. После си спомни как Карузо провери ботушите му, като бръкна с пръсти в тях, сякаш търсеше подслушвателно устройство или нож.

Намери още един чип, залепен за подплатата на единия му ботуш. Беше тънък като станиол.

На никого не бива да имаш доверие, Пайк, беше му казал Карузо. Но с мен имаш повече шанс, отколкото с останалите.

Колко успокоително.

Четвърта част

Мозъчна болка

40

Когато Лаймън се върна от Салвейшън Пойнт с покупките, завари Секира все така седнала на канапето.

— Донесох — каза шепнешком той, докато наместваше листа шперплат върху касата на вратата. — Истински лекарства, антибиотик.

Когато ѝ показа оранжевото флаконче с таблетките, тя го погледна неуверено, едва ли не недоверчиво. Взе го от ръката му и го огледа, сякаш беше пълно с лоши спомени. Раздруса го, отвори капачката и надникна вътре.

— На кого са? — попита тя.

— На Дар — отвърна Лаймън; по неразбиращото ѝ изражение се сети, че името не ѝ говори нищо, и добави: — Тя държи бакалията на острова. Добър човек е, истински добър.

А днес той бе излъгал Дар, гледайки я в очите.

Остави торбата на масата, извади различните шишенца и превръзки и подреди всичко срещу Секира. Тъмните ѝ очи регистрираха появяването на всеки предмет. Когато той сложи на масата и рестото, тя бутна банкнотите обратно към него.

— Задръж ги.

— Не, това не са мои пари — каза сопнато Лаймън; тонът му не остана незабелязан.

— Можеш да ги задържиш — каза тя. — Те не ме интересуват. — Потупа възглавницата на канапето, под която бяха скрити останалите банкноти, някои от тях слепени една с друга от засъхнала кръв. — Тези също.

— Не ги искам! — Той се дръпна назад, пъхна ръце в джобовете си и закрачи нервно из стаята. Краката му бяха подгизнали, любимите му маратонки „Саломон“ жвакаха, а той не спираше да си мисли как ли биха се развили нещата, ако се бе забавил още малко. Може би все пак щеше да успее да прегази, но щеше да е трудно и рисковано, особено с торбата в ръце. Ако ли пък приливът се вдигнеше още малко, щеше да остане на острова и или да се моли на някого да го откара с лодката си, или да изчака завръщането на баща си и неизбежния бой след това.

А можеше и някоя вълна да го отнесе от скалите и морето да го погълне — едно изгубено дете, обречено на забрава, сякаш никога не е съществувало.

И защо? Заради нея? Та той дори не я познаваше. Може би наистина беше убийца. Укриваше се, а имаше и адски много скрити пари. Това не беше нещо, което вършеха порядъчните хора. Зад него Секира се размърда на канапето и се залови да почиства стъпалото си мълчаливо и методично.

Чу гласа ѝ:

— Благодаря ти, Лай-мен.

— Лаймън — излая той, спуснал ръце до хълбоците си със стиснати юмруци. — Името ми е Лаймън, не Лай-мен, но ти ме превърна в лъжец. Лъжа всички и винаги, понеже отказваш да ми кажеш истината. Бяха убити хора, една жена се е удавила, видях лицето ѝ, трупа ѝ, а ти знаеш какво се е случило, но не искаш да ми обясниш.

Той не бе имал намерение да каже нищо от това, още по-малко да го извика, но към края на тирадата си почти крещеше, мускулите на тялото му бяха стегнати, всичко в него трепереше — от стиснатите юмруци до шията, а очите му се бяха напълнили със сълзи. Мразеше сълзите и ги изтри с юмрук.

Секира каза:

— Удавена.

Само тази едничка дума.

— Да! Видях я, трябваше да погледна лицето ѝ, беше ужасно. Но останалите хора са били убити, наоколо гъмжи от полиция, а аз ги излъгах, лъгах всички наред, баща ми ме преби, защото се опитвах да му попреча да те открие, отидох за лекарства и наговорих още лъжи, а ти отказваш да ми кажеш дори тъпото си име, по дяволите! Можех сериозно да загазя, можеше да ме арестуват, а ти… ти да умреш!

— Ти си видял жената?

— Само това ли те интересува?

— Кажи ми за нея. Веднага!

Настойчивостта ѝ го ужаси.

— Беше по бански и плаваше във водата точно под нас, ние работехме, аз и други момчета, на верандата на една къща, и едното ме дразнеше и щяхме да се сбием, и…

— Как изглеждаше тя?

Той понечи да отговори, но не можа. Секира го наблюдаваше с поглед, какъвто не бе виждал у никого досега — сякаш той притежаваше някаква огромна, ужасна свръхсила.

— Лай-мен…

— Като теб — успя да каже той. — Приличаше на теб.

И тогава тя заплака.

Плачеше почти без да издава звук, като животинче, свито на топка. Придърпа раненото си стъпало по протритата възглавница на канапето и по нея останаха следи от прясна кръв, но тя не забеляза. Приличаше на малко момиченце, беше му страшно да я гледа.

Приближи се до нея. Не знаеше какво да направи, за да ѝ помогне. Да я прегърне? Не. Тя не обичаше да я докосват. Но плачеше толкова жално, в очите ѝ имаше толкова болка и беше сама в тази стара къща, ако не се броеше Лаймън Ранкин, който току-що ѝ бе крещял и я бе ругал, и се бе държал също като баща си, най-лошия човек на света.

Посегна много предпазливо и я улови за ръката. Отначало Секира не реагира на докосването, но и не дръпна ръката си и след няколко секунди той я стисна в своята и продължи да я стиска все по-силно и по-силно, докато тялото ѝ се разтърсваше от хлипове.

— Съжалявам — прошепна Лаймън, но тя не отговори.

Не можеше да прецени колко време плака тя. Не ѝ каза нищо повече, но остана при нея, до канапето, като държеше ръката ѝ. Никога преди не бе виждал човек да плаче така, толкова горчиво и толкова дълго; само той го бе правил. В първите седмици след като майка му ги напусна, през най-тежките нощи, прекарани е баща му, Лаймън бе плакал по-дълго и безутешно, отколкото бе мислил, че е възможно.

Както Секира сега.

Тогава никой не бе държал ръката му. Той не знаеше дали това ѝ помага, но си каза, че сигурно е по-добре от нищо. В онези нощи така му се искаше да има до себе си някого, който да го улови за ръката.

Когато сълзите най-после престанаха, тя притихна, все още свита на топка; изглеждаше едва ли не по-дребна от него. Тъмните ѝ блестящи очи бяха вперени в стената, но едва ли виждаха нещо. Лаймън се запита какво ли си представя. Или кого. Искаше да я попита, но се възпря. Тя нямаше да му каже. Никога нямаше да му каже дума за каквото и да било, затова той се чувстваше толкова ужасно да лъже заради нея. Беше съучастник в престъпление, което не разбираше.

Тъкмо се канеше да ѝ каже това, да обясни гнева си, когато тя вдигна глава от възглавницата на канапето и каза:

— Това е сестра ми.

41

Тя му разказа всичко, което бе пожелал да знае, и когато свърши, му се искаше да не е чул нищо от разказа ѝ.

Удавилото се момиче било по-малката ѝ сестра, държана от лоши мъже. На Лаймън не му хареса думата държана.

— Като пленница? Заложница?

— Нещо такова, да. — Очите ѝ вече бяха сухи, но погледът ѝ оставаше все така отнесен.

По някаква причина Лаймън беше сигурен, че тя няма да заплаче отново. Поне не пред него.

— Отвлекли ли са я? — попита той.

Забеляза в очите ѝ моментно колебание, сякаш си припомняше, че има насреща си дете. Познаваше този поглед, беше го виждал у хората, когато разпитваше за майка си. Мразеше го, защото означаваше, че няма да му кажат истината.

— Не е честно да искаш помощта ми, а да не ми обясниш какво е станало.

Секира мисли дълго и накрая каза:

— Ще покажа.

— Ще покажеш?

Тя се изправи. Опита се да стъпи на болния си крак, направи гримаса и му подаде ръка. След един кратък миг той я пое. Сигурен беше, че ще я придружи до входа. Вместо това тя го поведе надясно по коридора и дръпна резето на вратата, която водеше към мазето.

Той мразеше мазето в къщата на Дуейн Пърсел. Вонеше на стари мокри камъни и му създаваше усещането, че се спуска в кладенец. Един-два пъти се бе престрашавал да слезе долу, веднъж просто за да огледа, а втория път — в търсене на кофа и парцали, за да почисти горе. Не откри кой знае какво, а вратата се затръшна зад гърба му и го стресна така, че той побягна към светлината като малко дете.

Сега последва Секира през същата тази врата и надолу в тъмното.

Стълбището миришеше на влага и плесен, а шумът на морето извираше някъде отвътре, сякаш къщата щеше да се изплъзне от основите си и да потъне, но този път Лаймън не беше толкова уплашен, понеже не беше сам.

На една лавица в основата на стълбището имаше електрическо фенерче. Тя протегна ръка, сякаш знаеше точно къде ще го напипа. Той се изненада, че изобщо е слизала дотук, камо ли да остане достатъчно дълго в това влажно помещение, за да научи къде има фенерче.

То светеше слабо, батериите му бяха почти напълно изтощени и не можеше да освети отдалечените ъгли на мазето. Не се виждаше нищо освен каменен под и няколко стари тенекии с боя. Доколкото Лаймън знаеше, единственото нещо, направено по поддръжката на четирите изоставени къщи, сега собственост на Стърлинг Пайк, беше листът шперплат, е който той и баща му бяха покрили вратата на тази къща. Останалите се разпадаха, а ако Стърлинг изобщо имаше интерес да ги запази, с нищо не го бе показал. Лаймън се питаше какво ли толкова изчаква да се случи и защо изобщо са му притрябвали тези жалки стари постройки.

Секира го отведе до дъното на помещението. Там нямаше нищо. Мухлясала черга с древни петна от туби с бензин и моторно масло на пода, някакви стари рафтове на отсрещната стена с натрупани по тях вехтории — отдавна неползвани инструменти, повредени домакински уреди и разни такива неща, които отдавна трябваше да са изхвърлени на бунището.

Тя обаче не стигна чак до рафтовете. Заобиколи някаква стара прахосмукачка на колелца, наведе се и повдигна покритата с лекета стара черга.

— Но какво…? — Лаймън не довърши въпроса си, защото изпод чергата се показа стоманен капак, монтиран в пода.

Всичко останало в мазето беше недодялано, каменните плочи на пода бяха поставени неравно, нащърбени по краищата или напукани, само около металния капак ръбовете им бяха идеално прави и пасваха плътно от всички страни. Самият капак беше от небоядисан лист стомана, тежък на вид, с размери половин на един метър и кръгла халка, която лежеше във вдлъбнатина в повърхността му. Той видя как Секира я дръпна и халката се изправи нагоре; служеше за дръжка.

Видя усилието, изписано на лицето ѝ, докато се опитваше да повдигне капака, но не ѝ се притече на помощ. По гръбнака му премина ледена тръпка, представи си как отдолу изскача някакво отвратително чудовище с остри зъби и дълги нокти.

Изпод капака нахлу само чист въздух с миризма на море. Лаймън чу отново характерния грохот, който сякаш се разнасяше от къщата на Пърсел, но този път беше много по-силен и отчетлив. В мъждивата светлина едва различи каменните стъпала, които водеха някъде още по-надолу. Към друго мазе?

— Какво е това? — попита Лаймън. Гласът му отекваше между голите каменни стени, по-силен и висок и по-уплашен, отколкото му бе приятно да го чува.

— Трябва да покажа — каза Секира с такъв умолителен, едва ли не отчаян тон, че Лаймън забрави всичките си възражения.

И когато тя тръгна надолу, той я последва. Слязоха седем стъпала, преди тя да намери ново фенерче. Лаймън броеше наум всяко стъпало. Беше затаил дъх, макар сам да не знаеше защо. Долу миришеше на свежо и чисто. Усещаше се прохладата от разбиващите се вълни. В основата на стълбището проникваше слаба дневна светлина. Къщата беше буквално свързана с морето.

Секира стигна до подножието на стълбището, вдигна високо фенерчето, за да освети пространството наоколо, и затаеният дъх на Лаймън се разтопи в дробовете му като буца лед, стисната в юмрук.

Намираха се в помещение, което беше празно, ако не се брояха походните легла, общо шест, наблъскани плътно едно до друго като в едновремешните казарми от филмите за войната. Върху рамките на леглата беше опънат масленозелен брезент, на някои имаше и одеяла е неизвестен първоначален цвят, отдавна преминал в мръсносиво. В отсрещния край на помещението имаше още някакво стълбище. С железен парапет, закрепен с болтове за каменната стена. В камъка бяха завити и няколко метални халки; от две висяха къси тежки вериги. Подът и леглата бяха покрити е различни петна. Едно от петната беше с цвят на червена блажна боя, с каквато се боядисват хамбари, и покриваше по-голямата част от брезента.

Човек не губи невинността си в един миг, но усещането е такова.

Лаймън каза:

— Двете със сестра ти сте били държани тук.

Това не беше въпрос.

В погледа на Секира се четеше печал.

— Да — кимна тя. — Отдавна. Твоята къща беше празна тогава.

Той се опита да си представи как би се чувствал, държан на такова място.

— Колко време?

— Не много — каза тихо. — Това беше… — Спря се, търсейки подходящата дума; шумът на прибоя не спираше да се чува, глухият тътен на разбиваща се вълна се редуваше с клокоченето на оттичаща се вода.

— Затвор — подсказа Лаймън.

— Не — поклати глава тя, но после кимна: — Да, беше затвор. Но аз не бях дълго тук. Водиха ме и на други места.

Лаймън дъвчеше замислено долната си устна.

— Заедно с нея ли бяхте? — попита тихо той.

— Понякога. Понякога на различни места.

— С едни и същи мъже ли?

— Невинаги. — Тя наклони глава на една страна и лицето ѝ помръкна. — О, да. С едни и същи. Различни лица, но мъжете не бяха различни.

Лаймън разбра какво има предвид. Само като започна да си го представя, усети как стомахът му се свива на топка. Не искаше да си представя твърде много. Баща му не пропускаше ден да не спомене пред него „онази курва, майка ти“. Вчера едва не се бе сбил с Евън Морис заради същата дума. Той разбираше значението ѝ, долавяше омразата и язвителността, в която бе обвита. И страха. В нея винаги се съдържаше известен страх, казваше си, макар да не разбираше това толкова добре, колкото останалото. Знаеше само, че когато баща му наричаше майка му курва, изглеждаше по-дребен и унизен от думата, не майка му. Докато Евън му говореше за нея и го пръскаше с водоструйката, на лицето му се появяваше нещо, което го доближаваше до баща му, нещо ужасяващо. Жестокост — да, определено, но също и страх. Те се подиграваха на една жена, защото се страхуваха от нея — или от нещо в тях самите — и се опитваха да прикрият слабостта си с низост.

Как да обясни на Секира, че я разбира? Нямаше как. Беше дете, а тя не вярваше, че едно дете ще я разбере. Може би и Лаймън не проумяваше всичко, но какво пък, самият той не желаеше да го осъзнае докрай. Искаше само да ѝ покаже, че е разбрал достатъчно.

— Те са ти причинили болка — каза той, подбирайки внимателно думите със съзнанието, че има и други, които биха били подходящи, но те бяха по-лоши и по-опасни думи. В крайна сметка болка стигаше.

— Тук ли намери брадвата? — попита я той.

— Да. На пода.

— Някой я е използвал върху това — каза той. — Острието е нащърбено.

Тя приклекна до него, опипа веригата с върха на пръстите си и той видя ужаса на лицето ѝ, когато проумя случилото се. Веригата беше удряна многократно, с голяма сила, но не беше поддала.

— Безуспешно — каза той.

— Да.

Докосването на веригата му беше противно, изпълваше го с ужас. Пусна я на пода — тя издрънча върху камъка като торбичка с монети — и се дръпна крачка назад. Посочи надолу по стълбите към мокрия чакъл и подмамващата пяна от прибоя.

— Оттук ли мина, за да влезеш?

— Да. При отлив е лесно. При прилив — тя погледна стъпалата си… — не е лесно.

— Дошла си от лодката — каза той. — От онази, голямата.

— Да.

Той трябваше да я погледне в очите, преди да зададе следващия си въпрос.

— Ти ли уби онези мъже?

— Не — каза тя без сянка на колебание. Без да отмести поглед встрани. — Не аз. Но те бяха лоши хора.

Поредната вълна връхлетя брега. Бууум! После се оттегли. Финиш. Лаймън притвори очи и вдиша аромата на чиста океанска вода, който вълната остави след себе си. Тя го докосна по бузата и отметна косата от челото му.

— Съжалявам, Лай-мен.

— И аз.

— Ти само помагаш — каза тя. — Толкова си мил. Ще станеш добър човек.

Последното изречение беше нещото, което Лаймън бе желал да чуе, имаше нужда да го чуе, за да се убеди, че тя не вижда в него нищо от онази душевна проказа, която е видяла в мъжете, водили я на места като това. Много нощи бе лежал буден, питайки се дали онова, което е съсипало баща му, се предава по наследство, дали същата жестокост и егоизъм — присъщата лошотия на баща му — са се предали и на него, дали не изчакват да го превземат изцяло, да го разложат отвътре, да го направят пленник на собствената му кръв, безпомощен срещу злото.

Ще станеш добър човек.

Той стисна по-силно ръката ѝ.

Когато се върнаха горе, и двамата сякаш не знаеха какво да кажат. Усилието от изкачването по стълбите я бе изтощило и тя се отпусна на канапето. Той я погледа малко, после отиде до старата, разнебитена салонна масичка в другия край на стаята и извади двете бутилки оранжада от торбата с покупките. Отвори ги, вслушвайки се в тихото изпукване на уплътнението и изсъскването на газа.

Подаде ѝ едната, а тя потупа с длан захабената възглавница на канапето до себе си.

— Седни.

Лаймън седна и отпи от оранжадата си.

— Помага — каза той. — Донякъде.

Тя не отговори, но също отпи от своята и двамата останаха да седят мълчаливо; Лаймън знаеше, че мислите ѝ са объркани, но поне не беше сама.

Както бе казал за оранжадата, и присъствието му ѝ помагаше донякъде.

42

Всичко можеше да се развие различно, ако не беше бурята.

Тя започна по обед, зададе се откъм континента, прекоси залива и се стовари върху първия остров по пътя си — Салвейшън Пойнт, после продължи към пролива, над вълнолома от каменни плочи, вече напълно погълнат от разгневеното море. Най-напред удари западния бряг на Литъл Херинг, връхлитайки на вълни, като добре пресметната въздушна атака.

Бурята издебна изотзад къщата на Дуейн Пърсел на североизточния бряг, така че Лаймън и Секира не забелязаха светкавиците, възвестяващи прииждащия атмосферен фронт. Бяха видели промяната в небето, в цвета на облаците, който от белезникав стана металносив, после лилаво-черен като синина от удар — цвят, който Лаймън познаваше твърде добре. Почувстваха резкия спад на налягането, начина, по който въздухът започна да се разрежда; усетиха прокрадващия се хлад като подухване изпод недобре уплътнена врата през зимата.

Но не видяха светкавиците. Лаймън не мислеше за бурята. Съзнанието му все още беше заето да смила ужаса, който видя в онова мазе, а и знаеше, че баща му трябва да е на работа до четири часа на Салвейшън Пойнт, после щеше да се отбие при Дар за една-две бири на място и един-два стека за вкъщи, да се натовари на лодката и да подкара през пролива.

С други думи, имаше предостатъчно време.

Освен това бурята беше добър повод за отвличане на вниманието от всичко останало; Секира започна да рисува облаците. Лаймън си държеше скицник и молив в къщата на Пърсел, за да се занимава, докато се крие от баща си, и сега тя ги взе и без да каже дума, се залови да рисува. С един нищо и никакъв молив полагаше светлосенки така, че пред очите на Лаймън оживяваха цяла палитра цветове. Всичките бяха нюанси на сивото, разбира се, но много различни един от друг. Придаваха на облаците толкова реалистична текстура и той си ги представи пухкави и меки на пипане. Искаше да попита кой я е научил да рисува така, но се боеше, че може да е сестра ѝ и отново да я обземе печал. Докато рисуваше, тя изглеждаше изцяло освободена от земното си присъствие, сякаш духът ѝ бе излетял през прозореца и се рееше из облаците като някоя от чайките, чийто полет пресъздаваше с такава лекота.

Той я наблюдаваше прехласнато как уплътнява небето с бързи, но внимателни щрихи, като се успокояваше, че има много време, преди баща му да се прибере.

Светкавиците пристигнаха преди бурята. Зловещи, лимоненожълти езици се извиха над бушуващите вълни. На Салвейшън Пойнт Хари Толанд каза на бригадата си, която поставяше фасадна облицовка на онази вила, да си събира нещата. Никой нямаше повече да се изкачи по алуминиевата стълба и да чака някоя мълния да му изпържи задника, за да вземе жена му застраховката.

Беше време да приключват за деня.

Преждевременно освободен, Кори Ранкин направи онова, което правеше всеки път, когато се видеше с повече свободно време — тръгна към най-близкото питие. Което беше в бакалията на Дар. Когато влезе, вътре беше тихо, а Дар никога не се държеше особено дружелюбно с него, затова той реши да пропусне бирата на бара и направо грабна два стека за вкъщи. Ако побързаше, може би щеше да изпревари дъжда, който идваше след светкавиците. Наоколо нямаше никого, когато постави двата стека на тезгяха до касата, и понеже беше сам, Дар го заговори на тема, която едва ли би повдигнала, ако имаше опасност някой да ги чуе.

— Кори — каза тя, — искам да ти кажа нещо.

Той вдигна поглед от мръсните петдоларови банкноти, които разгъваше.

— Какво?

Очите на Дар бяха като люспи кремък.

— Моя беше тази тъпа идея с чорапите. Глупава шегичка.

— Чорапите ли?

— Ония с идиотския надпис за виното. Аз го насърчих да ги купи, разбираш ли? Лаймън явно не ти го е казал, но е трябвало.

Кори я зяпаше, искрено озадачен.

Дар продължи:

— Но ще ти го кажа само веднъж, така че по-добре си отпуши ушите и ме чуй. Ако това дете отново влезе при мен дори е една-единствена синина, отиваш в затвора. Няма да занимавам Стърлинг Пайк, за да се разберете като двама мухльовци. Звъня направо в щатската полиция. Няма да се измъкнеш с празни обещания или рушвет.

Кори каза:

— Лаймън е бил тук днес?

— Точно така.

Юмрукът му се сви около тънкото руло петдоларови банкноти.

— И ти е разказвал за вкъщи, така ли? Брей, колко мило. Адски мило наистина.

— Не желаеше да каже и една дума, но аз го накарах. Защото го видях колко е потиснат и си казах, че съм виновна заради онези чорапи.

— Заради онези чорапи — повтори Кори.

— Именно.

Кори стоеше и гледаше тъпо съдържателката на бакалията; главата му пулсираше от ярост, срам и объркване.

— Чакай да видим сега, искам да съм сигурен, че съм разбрал всичко. Моят син е бил тук, когато не е трябвало да бъде, ти си си навирала носа в живота му, вместо да си гледаш твоя, а следващия път, когато дойде тук и пак ти надрънка някакви дивотии, ще ме пратиш в затвора.

— Именно — повтори Дар с равен глас.

Отвън една мълния разцепи небето. Мрежата против комари се отвори и затръшна от вятъра. Провесените от тавана лампи примигнаха, но не угаснаха.

— Нагла дърта кучка — прошепна Кори. — Залагаш ми стръв, подмамваш ме да ти обърша един през мръсната уста и тогава наистина да ида в затвора, точно както ти се иска, нали? Гледаш ме като престъпник всеки път, когато вляза тук, за да ти оставя кирливите си пари. И ги вземаш, не отказваш. Да, ти, която ме гледаш, все едно съм престъпник.

Дар мълчеше.

— Опитваш се да ме впримчиш — продължи Кори. — Знаеш какво ще стане, ако ударя жена.

Дар постави длани върху тезгяха и се наведе напред.

— Знам какво става, когато мъж удари мен — каза тя. — Повече не повтаря.

Кори изпръхтя. Дар мушна дясната си ръка под тезгяха, после я извади. Кори погледна надолу и видя револвера с къса цев, който тя стискаше.

— Хайде де, здравеняко — каза Дар. — Налапай стръвта.

— Ти си една мръсна кучка.

— Напълно съм съгласна.

— Моят род няма нищо общо с теб. Хората на тоя остров сме и съдията, и съдебните заседатели, и не се отчитаме пред никого.

— Това ли те тревожи, Кори? Че няма да намериш съдия и съдебен състав, които да ти играят по свирката? Аз пък си мисля, че тъкмо това е причината да се криеш на Литъл Херинг. Греша ли? Ако се разровя из заповедите за арест в Масачузетс или Роуд Айланд, дали няма да открия…

— Млъквай, дяволите да те вземат, кълна се, че не бих ударил жена, но…

— Но си удрял — Дар вдигна револвера и го насочи с твърда ръка срещу Кори, като го гледаше в упор. — Хайде, пробвай се, пияно лайно. Да те видим колко си сръчен в ръцете, когато не посягаш към бирата.

Мрежата против комари изплющя отново. Двама мъже нахълтаха в магазина, за да се скрият от вятъра.

Кори прибра банкнотите в джоба си, вдигна двата стека бира, после разтвори ръце и ги остави да паднат с трясък върху старото, захабено дюшеме. От смачканите кенове бликна съскаща пяна.

— Опа! Май загуби и парите ми, и пиенето си, Дар. Случват се такива кофти работи понякога.

— Виж се, здравеняко. Хвърляш неща из магазина ми като дете. Не смееш да раздаваш удари обаче, защото тук няма деца, които да биеш, а сега влязоха и хора. Ще те видят как удряш жена, ако не ти отвея преди това малката пишка с някой куршум. Дори не си и помисляй да си го изкараш на детето, като се прибереш, негоднико. Не си го и помисляй!

Гласът ѝ набираше сила, револверът беше в ръката ѝ, а двамата новодошли я гледаха изумено. Кори Ранкин си тръгна, без да каже дума повече, прекрачи купчината още пръскащи пяна кенове, бутна вратата и я затръшна след себе си.

Беше казал на сина си да не ходи на острова. Беше му го казал от ясно по-ясно. Единственото, което нареди на онова малко лайно днес, беше да не показва сополивата си физиономия при Дар. Да не кара баща си да изглежда като идиот, давайки повод на някаква кучка да го клюкари и заплашва. А той беше дошъл право тук.

Кори имаше време да размисли, докато управляваше малката си лодка през вълните на пролива под първите капки дъжд. Тогава в съзнанието му изплува една мъдра приказка, която бе чул от баща си навремето, стара шега, която не беше никаква шега всъщност: Какво казваш на жена с две насинени очи? Нищо. Вече си ѝ го казал на два пъти.

Той го бе казал веднъж на онзи хлапак.

Сега щеше да му го каже втори път.

43

Изриъл Пайк остави бейзболната си шапка на масата, изчегърта с нож чипа от ботуша си и го пъхна при другия в подплатата на шапката. Не знаеше дали така няма да прецака нещата и да покаже на Карузо, че ги е намерил, но нямаше друг избор, понеже това бяха единствените му ботуши. Взе мобилния телефон, който Салазар му бе оставила, този път без предишната увереност. Една част от него все още имаше доверие на Салазар. Друга част си спомняше измислената ѝ работна група.

Ако се задаваха неприятности обаче…

Той пъхна телефона в джоба си. През прозореца просветна мълния като предупредителен сигнал.

Преди да излезе от къщи, събра всичките дребни пари, които имаше, общо девет монети по 25 цента, и ги уви в изолирбанд. На двора намери стар маркуч под отдавна пресъхнал кран. Гумата се беше разпаднала с времето, но откри здраво парче от трийсетина сантиметра. Отряза го в двата края, напълни го с пясък и дребни камъчета и запечата краищата с изолирбанд. Пробва го върху дланта си. Беше достатъчно тежко и задоволително гъвкаво. Пъхна го в десния страничен джоб на панталона си, а в левия пусна завитите на фишек монети. После нахлузи чифт тънки памучни ръкавици от онези, които не затрудняваха движенията на ръцете. Тръгна към шосето, но се спря, поколеба се, после се върна в къщата. Взе си бейзболната шапка с двата чипа за проследяване.

— Я да те видим, Карузо — каза на глас той, сложи си шапката, отново излезе навън и пое по шосето към работилницата.

Бурята, предизвестена от спарения въздух, нахлуваше с пълна сила; заплющяха едри капки дъжд и тъмни облаци захлупиха посивялото море. Добре. Колкото по-лошо време, толкова по-малко зяпачи. Хеликоптерите, вездесъщи след откриването на труповете на „Мерео“, ги нямаше вече; всички репортери, изпратени да гонят сензации, сега ги гонеха някъде другаде. Островът добавяше само местен колорит, и то в ограничени количества. От един момент нататък не си струваше нито усилието, нито горивото. Яхтата беше откарана в Рокланд, или може би в Бостън — кой би могъл да каже? Семействата на убитите бяха разпръснати из цялата страна. Петнайсетте минути слава на Салвейшън Пойнт избледняваха бързо.

Вятърът развяваше жълтата полицейска лента по оградата около работилницата. От нея нямаше никакъв смисъл, освен да привлича внимание и да подхранва мелницата за клюки, но Стърлинг не бе пропуснал възможността да загради всичко в жълто. Изриъл заобиколи оградата и отиде до главния кей, навел глава срещу вятъра, като се оглеждаше за лодката на Кори Ранкин. Спасителна лодка за яхта — това беше официалното ѝ наименование. Доста иронично, ако човек си падаше по черния хумор.

От лодката нямаше и следа. От моторницата на Стърлинг с емблемата на шерифството — също.

Той претича под дъжда до оградата и отключи портата. Полицейската лента се изпъна докрай, за да го пропусне да мине, без да се скъса.

Дъждът се бе усилил, носен от вятъра; пронизващи като игли капки се забиваха във врата му. Той стигна по кея до лодката на баща си, качи се на борда и влезе в кабината. Дали старата моторница щеше да има сили за още един курс?

Изриъл постави ключа в запалването и го завъртя.

Двигателят се закашля, изхвърли облак дим и забоботи. Магията на древния „Катерпилар“, задвижващ единствения гребен винт. След толкова години тази моторница все още ставаше за нещо.

Как обичаше навремето да наблюдава дядо си, докато спускаше на вода нова лодка! Целият остров се събираше да гледа. Беше празник, всяка нова лодка превръщаше рибарското селище в място с шумни мечти и тихи молитви.

Той отиде до кърмата и погледна надолу към винта; корпусът вибрираше под краката му. Спомни си как Салазар го разпитваше за какво му е нужна „голяма, бърза моторница“, когато я купи. Голяма и бърза. Да бе. При благоприятен вятър и спокойно море можеше да развие скорост от петнайсет възела. И най-бавните полицейски катери щяха да го настигнат, без да насилват двигателите си. Спомни си как му бе изглеждала кърмата на „Мерео“ в деня, когато се качи на борда да преброи жертвите. Не се виждаха нито мотор, нито двигатели. Всичко по тази яхта беше толкова гладко, а важните неща — скрити дълбоко.

Най-голямата мощност винаги се постигаше от невидими двигатели.

Той се върна в кабината. Беше затворена отвсякъде, пригодена за лошо време, а под нея имаше тясна клинообразна каюта с две койки.

Едва четиринайсетгодишна, Салазар се бе събудила в лодката на баща му.

Той не бе слизал в каютата, откакто научи този факт; нямаше намерение да го прави и днес.

Уникалното в лодката на баща му беше вместимостта на резервоарите за гориво и разстоянието, което можеше да измине. Беше проектирана с една-единствена цел: с нея да може да се лови риба по границите на Ничията зона. Имаше пробег от приблизително хиляда морски мили. Човек трябваше да се движи, да лови риба, да гребе пари. Без право да спира. Спреш ли, хм…

Изриъл вдигна поглед към порутените запустели сгради по брега, в които някога бе кипял очарователен хаос. Към пристана се приближаваше моторница, оставяйки бразда след себе си. Изриъл вдигна ръка за поздрав на човека в кабината. Той не отговори на жеста му.

Салвейшън Пойнт. Добре дошъл у дома.

Беше казал на Карузо, че иска да изчезне на някое топло място, което не е заобиколено от вода. Това беше блъф. Или почти? Нещо като мятането насам-натам на уловена в капан животинка.

От което не следваше, че идеята е лоша.

Погледна датчиците за нивото на горивото и налягането на водата в охладителната система. Всичко изглеждаше наред, резервоарите бяха пълни, моторницата беше готова за път. Трябваше му само посока. Той угаси двигателя, остави ключа в запалването, свали бейзболната си шапка с чиповете на Карузо в подплатата и я закачи върху лоста за газта.

Телефонът му иззвъня.

Звънът беше толкова силен и рязък, че звучеше агресивно като звуково оръжие. Той не бе притежавал мобилен телефон след влизането си в затвора и не си бе дал труда да провери силата на звука на този, който му бе дала Салазар. Не очакваше никакви обаждания. Сега го изрови от джоба си и погледна дисплея: Неизвестен номер.

Поколеба се. В крайна сметка взе решението, към което го подтикна силата на звука: по-добре да отговори, за да престане да звъни, после да изключи телефона, за да не звънне отново.

— Ало?

— Аз съм — каза Джен Салазар.

— Добре.

Пауза, после:

— В движение ли си?

Той веднага се сети, че телефонът е капан. Дали го бе изчакала да се качи на лодката, за да му позвъни? Тя го следеше, също като Карузо.

— Какво искаш да кажеш? — попита той.

— Чувам силен вятър. На вода ли си?

— Не, застанал съм на брега. Не ме ли чуваш?

— Едва-едва. Сигналът там бездруго е скапан. Това време не ми харесва.

— Какво има? — попита Изриъл.

— Балистичната експертиза.

— Получила си доклада?

— Да. — Тя говореше приглушено. — Двама от седемте са убити с дългоцевен колт двайсет и втори калибър. И един с трийсет и осемкалибров пистолет.

Въздухът напусна дробовете му, сякаш някой го бе изсмукал. Неговите пистолети.

— Там ли си още? — попита Салазар.

— Да — успя да каже той. — Значи са били те. Отишли са там и са опукали цялата…

— Възниква един голям въпрос обаче. Останалите четирима са застреляни с деветмилиметрови куршуми. Ти не си давал на някоя от двете деветмилиметров пистолет, нали?

— Не — той беше по-скоро объркан, отколкото облекчен.

— Е, добре — каза Салазар. — Значи са имали помощник, което ни изправя пред нови проблеми.

— Да.

— Теб още не съм те споменавала. Не е имало нужда. Просто им казах, че ми е нужна минимум информация, разсмърдях се, че съм изключена от разследването, и това е, което си изпросих: минимум информация. Нямам пълния доклад, само калибъра на оръжията, с които са застреляни.

Изриъл се извърна с лице срещу косо биещия дъжд. Не беше кой знае колко силен, истинската буря идваше след него.

— Чий, по дяволите, е бил деветмилиметровият? — попита той.

— Представа нямам.

— Открили са го на яхтата, така ли?

— Не. Казват, че на яхтата нямало пистолети.

— Според теб мога ли да убедя някого, че един от трите не е бил мой?

Мълчание. После тя каза:

— Ще измислим нещо. — Звучеше колебливо.

— Разбира се.

— Май открихме твоя приятел с частния самолет.

Изриъл изправи гръб.

— Кой е той?

— Джеймс Робърт Найт. Негов дядо по майчина линия се е казвал Карузо.

Нищо чудно, че Карузо го бе лъгал с такава лекота. Семейната му история сигурно беше правдиво предадена. Доктрината — положително.

— Как се добра до него?

— Спомних си, че ти ми разправи как специализирал в „Смитсониън“ и как това ти направило впечатление сред останалите подробности, с които те затрупал. Затова отделих доста време да проуча завършилите програмата по съдебна антропология. — Тя се изсмя. — Можех да си спестя това време и да започна с нещо по-лесно: той е съдружник в същата фирма като Джей Наш, охранителя, застрелян на „Мерео“. Ако съм открила верния човек, разбира се. Трябва да ти покажа снимката му.

— Дядо по майчина линия на име Карузо, завършил „Смитсониън“ и работил с Наш? Трябва да е той. Не си е дал труд да си измисли убедителен псевдоним и не вярвам да му пука особено, че може да го разкрия. Въобразява си, че действа на различно ниво и че аз нямам значение.

— Съгласна съм, но въпреки това ми трябва потвърждение. Какво правиш сега, къде си?

Той вдигна поглед над носа на бащината си лодка.

— Навън, стоя на открито.

— Влез си у дома. Днес се покрий, аз ще намеря начин да дойда. Бъди готов за снимачни екипи обаче. За следобед има свикана пресконференция. Достатъчно хора са наясно с вчерашния обиск на имота ти, така че може да бъдеш посочен като лице, представляващо оперативен интерес. Не заподозрян. Не биха използвали тази дума.

— Сякаш има значение.

— Има.

— В съдебната зала може би. Но за общественото мнение? Не. За този остров? Категорично не.

— Просто ти казвам да бъдеш подготвен.

— Разбира се. Подготвен. Ясно.

— Затова трябва да поговорим. Не можем да изчакваме всичко да приключи. Вече не. Твърде голямо е и се развива бързо. Готова съм да поема отговорност.

— Готова си?

— Доколкото мога.

Хайде пак, помисли си Изриъл. И понеже имаш алиби за нощта на убийствата, и понеже не си давала на никого пистолет, за какво по-точно можеш да поемеш отговорност, Салазар?

— Изриъл?

— Да?

— Трябва да прекъсвам. Ще държим връзка. Пази се, мълчи си, бъде умен. Скоро ще се видим.

— Добре. И… благодаря ти, Салазар, за проверката.

— Ще измисля начин да не те накисна, Изриъл. Обещавам ти.

— До скоро — каза той.

Телефонът в ръката му занемя. Той го свали надолу и се загледа в дисплея, покрит с пръски дъжд, като се питаше какво ли би означавало да е посочен като оперативно интересно лице в разследване на масово убийство. И си мислеше, че с пистолетите на баща му са убити поне трима души. Откъде ли имаше баща му тези пистолети? Може би ченгетата изобщо нямаше да успеят да проследят чии са. Никой не знаеше за него освен мъртвите жени.

А сега и Салазар.

„В движение ли си?“, бе го попитала минути след като той стъпи на лодката на баща си.

Но освен това бе отделила цял ден, за да събира информация, както я бе помолил: за балистичната експертиза и за Карузо. Дали това беше доказателство, че може да ѝ има доверие, или поредният трик от торбата ѝ с трикове?

Той погледна към някогашната работилница за лодки и видя прогнилата пейка, на която бе седял вечер дядо му; в този момент повече от всичко на света му се искаше да познава едно-единствено човешко същество, на което да се довери изцяло, без колебание.

Само че светът не беше това, което му се искаше. Вече не, поне за него. Той изключи телефона, остави го в кабината заедно с бейзболната си шапка, после слезе от моторницата и тръгна към бакалията на Дар.

Хората излизаха от нея тичешком, за да изпреварят бурята. Твърде късно. Той влезе подгизнал и зачака Дар да маркира покупките на жената пред касата. Задържа ѝ вратата, за да излезе, видя я как наведе глава и вдигна качулката на якето си. Забеляза, че му хвърли познатия подозрителен поглед.

В магазина останаха само той и Дар.

Тя го погледна, оцени пораженията от побоя и каза:

— По-зле е, когато те предупреждавам, нали? Може би, ако си бях мълчала, щеше да идеш някъде другаде. Но щом ти казах, че те чакат, това реши нещата.

— Не беше така.

— Хайде бе.

— Имаш от онези телефони за временно ползване, нали?

— Еднократните?

— Викай им, както искаш. Може ли да си купя такъв?

Тя свали един телефон от лавицата зад тезгяха. На вид беше същият като онзи, който му бе дала Салазар.

— Виждала ли си днес Стърлинг на острова? — попита Изриъл, докато Дар маркираше покупката му и той ѝ подаваше картата си.

— Не съм.

— А Кори Ранкин? Знаеш ли къде работи сега?

Тя се спря и го изгледа с любопитство.

— За какво ти е притрябвал Кори?

— Искам да говоря с него.

— И той ли беше с онези в къщата ти?

— Не. Не се тревожи за това.

Тя постави телефона в найлонова торбичка.

— Прекалено зает е да бие детето си, за да посегне на мъж, предполагам.

— Какво каза?

— Беше тук преди по-малко от двайсет минути и аз едва не го застрелях. Лаймън е добро дете, докато баща му е абсолютен негодник. Лаймън дойде тук целият насинен, за да си купи лекарства, и аз трябваше да повикам някого. Но кого да повикам? Стърлинг? — Тя изсумтя презрително. — Кори е в малкия джоб на Стърлинг, както и половината остров. Нещата тук не са същите като едно време, Изриъл. Понякога си мисля, че трябва да се махна.

— И къде ще отидеш?

— Там е работата, че не знам. А има и нещо друго… — Тя му се усмихна мрачно. — Нямам намерение да се оставя на когото и да било да ме прогони от моя остров.

— Познато чувство.

— А гледай сега какво стана. Аз поне нямам твоя сприхав характер. Търпя повече. Но да пукна, ако ми е приятно. Стърлинг се отнася към това място, сякаш е негово, купува имоти само за да ги гледа как се рушат. Не познавам друг човек, на когото му доставя удоволствие да живее в гробище.

Ако Карузо — тоест Джеймс Робърт Найт — беше прав, мястото едва ли щеше да остане гробище още дълго време.

— Къде мога да открия Кори? — попита Изриъл.

Дар въздъхна и му подаде телефона.

— Отиваше си вкъщи, предполагам. Навалял го дъждът на работа и мина оттук да си вземе бирата.

— Благодаря. — Изриъл пое телефона от ръката ѝ. — Това нещо заредено ли е, или ще трябва да го заредя, преди да мога да го ползвам?

— Има все някакъв заряд, предполагам. Но не знам колко. — Тя го огледа преценяващо. — Какво общо имаш ти с едно краставо куче като Кори Ранкин?

— Само да разменим няколко думи.

— Хм. Имай предвид, че няколко разменени думи с такъв като него може да го накарат да удря надолу, не нагоре.

— Как да разбирам това?

— Не създавай неприятности на момчето. Аз имам слабост към децата на мерзавците на този остров. И ти го знаеш.

Да, знаеше го.

— Давам на Кори възможност да се спаси — каза Изриъл. — Ако е умен, ще се възползва.

Но докато го казваше, усещаше тежестта на завитите в изолирбанд монети в единия си джоб и на пълния с чакъл маркуч в другия.

— И аз ти дадох възможност вчера, но ти не се възползва — сопна се Дар.

Той кимна, за да ѝ покаже, че я е разбрал, и каза:

— Искам да те помоля за една услуга.

Тя зачака.

— Би ли ми заела лодката си за следобеда?

Дар имаше шестметрова лодка с покрита кабина и извънбордов двигател — малък, но надежден съд, който ползваше, за да стигне до континента. Беше боядисана в кървавочервено с бели акценти. Всички на острова познаваха тази лодка.

— Предполагам, че няма да ми кажеш за какво ти е.

— Ще ти кажа. Трябва ми, защото хората на този остров мислят за мен неща, които не са верни, и използват юмруци, ритници и бейзболни бухалки, за да ми го кажат. Времето е лошо, морето е бурно, а след вчера няма да е много забавно да греба с моята лодчица. Всичко ме боли, Дар. Иначе нямаше да те моля.

Тя погледна към стената над рамото му. Мина доста време и тъкмо когато той реши, че ще му откаже, Дар бръкна под тезгяха и извади ключ, вързан за гумен ключодържател с формата на шамандура. Подхвърли му го.

— Благодаря ти — каза той със задавен глас.

Дар беше единствената, от която можеше да поиска услуга и да знае, че ще откликне. Единственото останало на острова човешко същество, което изобщо би чуло молбата му.

— Ти беше добро дете — каза тя. — Това беше отдавна, но човек винаги може да се надява да ти е останало нещичко оттогава, нали разбираш? Доброто в едно добро дете никога не се губи напълно. Или поне не може да му бъде отнето със сила. Защото децата нямат власт на този свят, а това е едно от най-жестоките неща, които съм констатирала за него.

— Благодаря ти — повтори той, защото не се сещаше какво друго да каже.

— Няма проблем. Гледай само да не ми сцепиш лодката.

Вратата на бакалията се отвори и вътре влязоха трима старци, които тътреха крака и мърмореха нещо за времето. Дар хвърли към Изриъл предупредителен поглед, после тръгна към бара, за да обслужи клиентите си.

Той вдигна качулката на якето си и излезе навън, под дъжда.

44

Лятната буря бе връхлетяла с леден вятър и водата в тесния пролив между Салвейшън Пойнт и Литъл Херинг клокочеше гневно. Това забави завръщането на Кори у дома и усили яростта му.

Лаймън беше отишъл на острова. Беше извършил единственото нещо, което му бе казано да не върши.

Сякаш Кори си нямаше достатъчно други грижи. А какво ли означаваше онази тъпотия с чорапите, на които пишело нещо за вино? Кори щеше да разбере какво му е било толкова смешно на малкото тарикатче. Как ли прекарваше дните си това нахакано копеленце? Къде ли скитосваше?

Дано, за негово добро, да го завареше вкъщи. Със задник, залепнал за кухненския стол.

Но Лаймън го нямаше в кухнята. И изобщо в къщата.

Кори бръкна в хладилника за бира, намери само три кена и се сети за двата стека, които бе пуснал на пода при Дар. Мамка му. Лаймън беше виновен. Сега имаше само три бири, с които да запълни дългата нощ след тежък работен ден, и всичко това заради един хлапак, който не знаеше какво е уважение, точно както и майка му.

Ще му го кажа два пъти. О, и как само ще му го кажа!

Но къде, по дяволите, се беше дянал? Нощ след нощ се измъкваше и запрашваше нанякъде, а Кори обикновено не беше в настроение да го търси. Сега обаче се задаваше буря. Плющеше дъжд, надигаше се ураганен вятър, къде ли щеше да се скрие това лайно? На острова имаше само четири къщи, две от които щяха да се превърнат в купчина трески при един силен вятър. Къщата на Дуейн Пърсел се държеше, но тя беше добре уплътнена.

Кори излезе на верандата и огледа двора, вдигнал бирата до устата си.

Но нямаше нищо освен скали и вода, както винаги на това прокълнато от Бог място. И чайки, разбира се. Дори в бурята тези проклети чайки си бяха там, крещяха, рееха се в небето, спускаха се надолу и пак се издигаха, и пак крещяха. На Кори му се искаше да ги запука с ловната пушка, да прочисти небето от тези твари. Проследи с поглед ятото, прицелвайки се мислено, видя го как се издига, после се спуска…

И видя отворения прозорец на къщата на Дуейн Пърсел. Беше открехнат навън, така че крилото изпъкваше леко от фасадата, едва забележимо през горните клони на една изсъхнала ела. Ако не бяха чайките и вятърът, който разлюля клоните, може би нямаше да го види.

Но го видя.

45

Лаймън притваряше крилото на прозореца, за да не навява вятърът дъжд в стаята, когато баща му откърти с един ритник листа шперплат. Лаймън беше с гръб към вратата и за момент, за една блажена част от секундата, си помисли, че вятърът е съборил шперплата. После чу гласа на баща си:

— Ах ти, подлец мръсен…

Извърна се светкавично от прозореца и погледна първо към баща си, после към Секира… не, огледа се за нея, но я нямаше.

Тя бе побягнала със скорост, на която той не вярваше, че е способна, а когато я зърна, разбра, че това ѝ е струвало значителна болка. Пълзеше като огромно насекомо по пода и стъпалата ѝ бяха последното, което видя, преди да се скрие в мрака на коридора. И да го изостави. Сам с гнева на баща му. Също като майка му навремето.

За момент го заболя от предателството ѝ, но после вдигна поглед към баща си, видя присвитите му жестоки очи, потънали дълбоко в орбитите над провисналите от бирата подпухнали бузи, и си каза: Браво, Секира. Скрий се, не се показвай.

Защото той много пъти бе виждал баща си, обзет от ярост, но този път не беше като другите. Този път нямаше да се размине само с шамари. Лаймън вече го знаеше.

— Откога влизаш с взлом в чужди къщи? — Кори говореше тихо, без да заваля думите, и това подплаши Лаймън повече от всичко друго. Той с ужас осъзна, че баща му е трезвен.

Това беше много лошо. Пиян, той беше зъл и противен, но трезвен? Лаймън не го бе виждал често толкова гневен. За разлика от майка му. Той си спомняше онези нощи, когато тя бе отваряла вратата и му бе казвала да бяга.

— Попитах те нещо.

Зад гърба му небето бе станало черно, а до залеза имаше още много време; беше като насинено око, първо сиво, после лилаво-черно, сякаш беше паднала нощ. Къщата се тресеше от поривите на вятъра. Дъждът плющеше по керемидите и нахлуваше вътре, защото Кори бе отпрал шперплата като лейкопласт от рана.

— От няколко седмици — отвърна шепнешком Лаймън.

Нямаше да спечели нищо, ако излъжеше. Единственото, за което си струваше да лъже, беше жената, изчезнала като на магия от канапето. С усилие на волята се застави да не поглежда вдясно, към коридора, в който се криеше тя.

— От няколко седмици — повтори като ехо Кори и направи крачка навътре. — Бягаш от дома ми, криеш се в къщата на умрял и имаш наглостта да ходиш при Дар да ѝ дрънкаш небивалици. Чувам, че с дъртата вещица яко сте се забавлявали за моя сметка. Шегички за вино, а? Купил си някакви смешни чорапи даже. За теб аз съм посмешище, така ли? Къде ти отидоха шегичките, синко? Кажи ми една, целият съм слух.

Докато говореше, Кори се огледа наоколо и забеляза храната върху кухненския плот и торбата с покупките. Замръзна, когато видя и пластмасовия леген с женски дрехи.

— Изгорил си го, викаш. Мръсен лъжец!

Когато се извърна отново към Лаймън, на лицето му бе изписано изражение на вълк, готов да се нахвърли върху плячката си. Тръгна към него с бавна, отмерена крачка и с налудничав блясък в очите.

— Значи идваш тук да се обличаш като жена, а? Толкова ти липсва мама, че не намираш добра дума за баща си, дето ти е дал живот. Онази кучка ни напусна, или си забравил? Но ти си я искаш, а за теб аз съм само посмешище.

Лаймън направи крачка вляво, към кухнята, и баща му тръгна натам, за да му прегради пътя. Бяха на метър един от друг и Кори се движеше уверено, защото беше трезвен. Лаймън беше бърз, но бе успявал да надбяга баща си само когато той беше пиян. А сега той идваше към него, преграждаше му пътя за бягство към кухнята, докато старата салонна масичка беше преграда към входната врата, което означаваше само една възможна посока — вдясно. Но той не искаше да бяга натам, където беше Секира.

Кори Ранкин направи още една крачка напред, вече с вдигнати юмруци. През зейналата дупка проблесна мълния, която приличаше на ярък знак за авариен изход. Лаймън трябваше да действа бързо. По-бързо откогато и да било през живота си.

— Ела тук! — каза баща му.

Лаймън побягна.

Знаеше, че не може да прескочи масичката, беше твърде дълга за един скок, затова се метна върху нея, за да я използва като трамплин, от който да се хвърли към дупката. Озовеше ли се навън, щеше лесно да надбяга баща си. Просто трябваше да мине през тази зееща дупка.

Стъпи върху масичката, оттласна се с крак, чу как едно от старите дървени крачета изпука под тежестта му и полетя напред като отчаян състезател по бягане с препятствия.

Кори го улови във въздуха, като го сграбчи с едната ръка за тениската, а с другата — за дъното на панталона. Набраната от Лаймън скорост го накара да залитне, но той не го изтърва. Завъртя се на място и за един странно блажен миг на Лаймън му се стори, че отново е мъничък и с баща му си играят на самолет. Кори никога не го бе изпускал в тези игри, докато беше малко дете.

Но днес го хвърли.

Лаймън прелетя във въздуха над строшената салонна масичка и канапето и се блъсна в стената. От удара на тялото му в гипсокартона зейна дупка, от която се посипаха гипс и прахоляк; въздухът излезе със свистене от дробовете му и от главата до петите го прониза остра болка. Той падна на пода в сгърчена, задавена купчина.

— Ти ме накара да го направя — каза баща му. — Защо, дяволите да те вземат? Реши, че всичко е на майтап, така ли? Ама май сега вече не мислиш така, а?

Пристъпи към Лаймън, чу се звук от кожен колан, изнизван от памучни гайки, и дрънчене на метална тока. Лаймън се сви на кълбо и закри главата си с ръце. Позната поза. После токата на колана дрънна по пода. Той изпита временно облекчение: Май ще ми се размине. Съвестно му е, че ме запрати в стената, затова приключи за днес, няма да ме бие повече.

Когато надникна между пръстите си, видя, че баща му е коленичил до строшената салонна масичка и се мъчи да откърти един от краката ѝ. Не беше пуснал колана, защото е приключил с боя; беше се отказал от него, защото не бе достатъчно жестоко като оръжие.

Лаймън затвори очи, закри ги с ръце, като се опитваше да се свие на малка, корава топчица, да се подготви за болката, и тогава в съзнанието му за пръв път се прокрадна парализиращата мисъл: Той може да ме убие, наистина може да ме убие. Чу изпращяването на дървото, когато баща му откърти крака на масичката, чу трите тежки стъпки, докато той прекосяваше стаята, и трясъка на гръмотевицата, която разцепи небесата.

При първия удар извика от болка, примесена с облекчение. Облекчение, защото ударът не беше от дърво върху кост, а по-скоро тежък, несръчен опит за ритник в краката му. Не, не беше ритник. Нещо тежко бе паднало върху краката му и остана там неподвижно.

Той свали длан от лицето си, надигна глава и видя баща си, легнал безжизнено отгоре му, а над него се беше надвесила тя с брадвата в ръка.

46

Лаймън се оттласна назад, към ъгъла на стаята, за да се измъкне изпод баща си, който не помръдваше. Когато блесна поредната светкавица, видя кръвта, която капеше от скалпа му; едри червени капки падаха тежко по протритите дъски на пода. Първата му мисъл, кристално ясна в безумието си, бе: А толкова труд положих да почистя.

После погледна към Секира.

Тя стоеше втренчена в Кори и на лицето ѝ беше изписана смесица от ужас и омраза.

— Той е лош човек — каза тя. Ръката ѝ с брадвата беше отпусната до крака ѝ.

Кори Ранкин беше на пода и нямаше да се изправи скоро. Ако се съдеше по струята кръв, която шуртеше от тила му, може би никога.

Секира за пръв път погледна Лаймън; безумното изражение на лицето ѝ контрастираше с неподвижността на тялото ѝ.

— Баща ти? — попита невярващо тя. — Това е баща ти?

— Да.

— Той е много лош човек. Трябва да го знаеш.

— Знам го — прошепна Лаймън, но погледът му беше напрегнат; отново извърна глава към баща си и видя кръвта. Откъде се бе взела толкова много кръв за толкова кратко време? Зави му се свят и той залитна напред, като си мислеше, че ще повърне. Задави се, тялото му се сгърчи в спазъм и нова силна болка прониза рамото му. Видя още кръв, този път на пода пред себе си, и си даде сметка, че капе от носа му.

Секира каза с глас, който беше тих, но някак по-зловещ от бушуващата буря:

— Не мърдай. Дай да видя.

Тя прекрачи тялото на Кори Ранкин, сякаш изобщо го нямаше, пусна брадвата на пода и пристъпи към Лаймън. Коленичи, косата ѝ бръсна бузата му и се обагри в червено от кръвта му. Докосна лицето му, после тила, прекара ръка по гръбнака и раменете му, като опипваше навсякъде с нежни, но силни, уверени пръсти.

— Нищо счупено. Голям късмет — каза накрая тя, стана и се дръпна встрани.

Той отново можеше да вижда баща си, рухнал на пода, дясната му буза притисната към дъските, устните му издадени напред, сякаш за да подсвирне. Кръвта вече бе образувала голяма локва около главата му. Дъждът нахлуваше на талази и заливаше дюшемето, а къщата се тресеше от вятъра. От лятната жега нямаше и следа. Бурята беше донесла леден въздух.

Лаймън се надигна, извърна глава и замръзна — този път не от болка, а от вида на стената. Гипсокартонът беше хлътнал навътре и вдлъбнатината беше с формата на тялото му — глава, рамо и един крак. Приличаше на картинка от комикс.

Баща му бе извършил това. Беше го грабнал и запратил към стената с такава сила, че Лаймън за малко не я бе пробил.

Секира се върна с две навлажнени от дъжда хавлиени кърпи. Притисна едната към лицето му и постави ръката му върху нея да я задържи, после се обърна към безжизнения му баща и го огледа преценяващо, преди да покрие главата му с другата кърпа и да я увие плътно около черепа му. Направи го доста по-грубо.

— Използвах гърба — каза тя.

Минаха няколко секунди, преди Лаймън да се досети, че е имала предвид тъпото на брадвата.

— Благодаря ти — каза той.

— Не трябваше с гърба — каза тя. — Той е много лош човек.

— Знам — каза Лаймън.

— Помислих си, че може да те убие.

— Аз също.

И тогава той най-после заплака.

Тя дойде при него, накуцвайки, приседна на пода и го взе в прегръдките си.

— Той е твой баща — прошепна и по тона ѝ Лаймън си каза, че го напомня на себе си, а не на него. Самата идея баща да запрати сина си в стена ѝ се виждаше невъобразима. Тя го повтори още веднъж, четири прости думи, съдържащи в себе си едновременно смайване и ужас: — Той е твой баща.

— Мъртъв ли е? — попита Лаймън.

Тя го погали по косата, после погледна неподвижния мъж на пода с увита в окървавена кърпа глава и прошепна:

— Не знам.

— Той щеше да ме убие — каза Лаймън.

— Боя се, че да. Трябваше да ти помогна.

— Щеше — каза Лаймън. — И ще ме убие. Ако не днес, скоро. Той ме мрази. Не знам защо, но ме мрази.

— Мрази себе си — каза тя. — Повярвай ми.

— Ти откъде знаеш?

— Защото го познавам.

— Познаваш лоши хора — каза Лаймън. — Това имаш предвид. Познаваш други лоши хора.

— Не. Познавам него.

Той я погледна стъписан.

— Познаваш баща ми?

Секира кимна.

— Откъде?

Тя не отговори. Не помръдна.

— Откъде? — повтори Лаймън и се изправи, почти забравил болката. — Откъде познаваш баща ми?

Никога не я бе виждал толкова смутена. Тя затвори очи, прехапа долната си устна, после той получи отговор на въпроса си не от нея, а от мъжки глас през вратата:

— Държал я е в плен. Оттам го познава.

Лаймън и Секира извърнаха едновременно глави към вратата, а мъжът, застанал там с гръб към бурята, вдигна двете си ръце с дланите нагоре:

— Аз съм, Жаклин. Изриъл Пайк. Дошъл съм да ви помогна.

47

Като чу собствените си думи, на Изриъл му идваше да се изсмее. Прозвучаха му като онзи стар виц, в който най-ужасното нещо, което човек можел да чуе, било: „Аз представлявам държавата и съм дошъл да ви помогна“. Изриъл Пайк дошъл да помогне? Отдавна за никого на Салвейшън Пойнт не беше от помощ да си има вземане-даване с него.

Той пристъпи навътре в къщата. Жаклин вдигна брадвата от пода, където я бе пуснала до тялото на Кори Ранкин.

— Навремето поставих пистолет в ръката ти — каза той. — Сега не ме е страх от твоята брадва.

Тя се надигна бавно от мястото си, без да го изпуска от поглед, и протегна ръка към момчето, което се притисна към нея, наблюдавайки Изриъл със страх и недоверие.

Така се беше подредил животът на Изриъл Пайк, откакто се бе върнал на острова. Страх и недоверие. Беше дошъл да помогне, но никой не му вярваше. Убиеш ли някого, плащаш за това, докато си жив, помисли си той и отново му се прииска да се изсмее. Почувства някакво опиянение, зави му се свят, докато гледаше трупа на мъжа, когото бе дошъл да спре, да реши проблема, както си въобразяваше. Очите на Кори Ранкин гледаха безжизнено, свитите му устни бяха притиснати между пода и зъбите. Приличаше на препарирано бясно куче.

Изриъл можеше да му причини същото, ако нещата се бяха развили другояче. Беше хранил някакви илюзии за план, който му харесваше, но в действителност бе дошъл тук с парче маркуч, пълно с чакъл, и завити в изолирбанд монети с намерението да удря кучия син, докато научи нещо за съдбата на Жаклин и Мари. А сега Кори беше мъртъв — убит от Жаклин.

Изриъл заобиколи внимателно локвата кръв, коленичи и постави върховете на облечените си в ръкавица пръсти върху шията на Кори. Нямаше пулс. Вдигна глава и видя, че момчето го гледа въпросително.

Изриъл поклати глава.

— Трябваше да го направя — каза Жаклин.

Това бяха първите думи, които някой от двамата бе казал след появяването на Изриъл. Той бе минал през къщата на Ранкин, откъдето бе чул гласове откъм съседния имот, за който си бе мислил, че е изоставен. Тръгнал бе по посока на звуците, без да знае какво ще завари там, но със сигурност не очакваше това.

— Тя трябваше да го направи — потвърди Лаймън. — Той ме нападна. Мисля, че щеше да ме убие.

Момчето изрече последните думи със сърцераздирателно спокойствие и примирение. Изриъл си каза, че на това дете не за пръв път му минава мисълта, че баща му ще го убие, но за пръв път е било убедено в това.

Докато го гледаше, изпита странно чувство на неизбежност. Вятърът и дъждът го блъскаха в гърба и на него му се струваше, че едва ли не бурята се е извила над студеното море с едничката цел да го доведе в тази стая, при тези хора. Това усещане не му харесваше. Би предпочел да е сам, да има контрол върху насилието, което би могло да се случи, а не да бъде довян от вятъра, за да види последиците.

Когато човек е сам, практически няма от какво да се бои.

Но той вече не беше сам.

Те го наблюдаваха мълчаливо и чакаха. Жаклин стискаше в едната си ръка брадвата, а в другата — ръката на момчето. Изриъл огледа стаята — счупената масичка, чийто крак се търкаляше по пода до безжизнените пръсти на Кори, засъхващата кръв върху насиненото лице на момчето, вдлъбнатия гипсокартон на стената над канапето.

— Това е от мен — каза Лаймън, проследил погледа му. — Той ме хвърли.

Изриъл погледна праха върху насиненото му подпухнало лице, досети се, че е от стената, и усети как кръвта във вените му се сгъсти и започна да тече по-бавно. Не поглеждаше към трупа на Кори Ранкин, защото не беше сигурен дали няма да вдигне крак, за да зарита мъртвец.

— Тя ли го спря? — попита той, докато оглеждаше вдлъбнатата стена, очертанията на сина, хвърлен от бащата, като негатив на снимка.

— Да — отвърна Лаймън.

Изриъл въздъхна, отдръпна се от трупа и се опита да мисли. Да смели колко бързо са се променили нещата. Зад него вятърът продължаваше да навява дъжд в стаята и на пода се бе образувала локва, розовееща от кръвта на Кори.

Неизбежно, каза си той. Моето присъствие в тази стая е неизбежно, както и тяхното. Досега са ни носили различни бури, но в един момент е трябвало да се сблъскат. И ето ни сега.

Реши да възпре вятъра и дъжда, доколкото бе възможно. Да вижда само стаята и хората в нея, нищо друго. Да забрави за големия див свят навън, където би могъл да изчезне сам.

Когато тръгна към вратата, Жаклин пристъпи напред с брадвата в ръка.

— Ще затворя — каза той, обърнат с гръб към нея. — Ако ще използваш това нещо, сега е моментът.

Намести пропукания лист шперплат в касата на вратата, с което донякъде спря дъжда. Чувстваше се странно спокоен, едва ли не приповдигнат, както веднага след като понесеше първия удар при сбиване. Беше време за отговор, това бе всичко и опростеността на ситуацията му носеше облекчение независимо от залога. След проливането на първата кръв светът ставаше по-малък. За момент поне човек имаше усещането, че може би е в състояние да контролира нещо.

Изриъл отново се обърна към тях. Жаклин го гледаше тревожно. Беше облечена с широко долнище на анцуг и суичър; стъпалата ѝ бяха бинтовани. Лицето ѝ беше бледо и изпито, сякаш от много време насам не се бе показвала на слънце. Тя не му се бе доверила преди убийствата на „Мерео“, отношението ѝ сега едва ли беше по-различно, но динамиката се бе променила. Сега той можеше да излезе навън и да повика полиция и не на него, а на нея щеше да се наложи да отговаря на въпроси.

Да повика полиция.

Такъв очевиден избор.

Защо бе затворил вратата, след като простото решение бе да я остави отворена и да излезе през нея? Вместо това той стоеше при тях, за да го премаже същата каменна лавина.

Ами тръгвай, хайде. Махай се оттук.

Изриъл погледна трупа на Кори Ранкин, после детето, после отпечатъка с формата на дете върху стената. Повдигна ръце с извърнати към тях длани — универсалният жест за Не ви мисля злото.

— Жаклин — каза той, — дойдох тук с надеждата, че мъжът, който сега лежи мъртъв на пода, може да бъде… убеден да ми каже какво знае за теб и Мари. Никога не съм го харесвал, нито него, нито приятелите му, така че сегашното му състояние не ме засяга ни най-малко. Много скоро то ще се превърне в голям проблем за всички нас, но засега не ме тревожи. Разбираш ли?

— Да — каза тя и свали брадвата, без да я пусне.

— Тя трябваше да го направи — повтори момчето, сякаш в мозъка му се въртеше лента, чийто край е залепен за началото.

Изриъл го погледна.

— Колко тежко си ранен, малкият?

— Нищо ми няма. Тя го спря, преди да стане по-зле.

— Разбирам — каза Изриъл, опитвайки се да покаже на това момче, че знае какво е да си в ситуация на живот и смърт.

— Не, не разбираш — каза Лаймън.

Изриъл приклекна, за да го погледне в очите, и попита:

— Знаеш ли кой съм аз?

Избягвайки погледа му, Лаймън кимна.

— Е, добре. Тогава вероятно знаеш, че съм бил в затвора за убийство, нали?

Той отново кимна.

— Убих баща си — каза Изриъл. — Това чувал ли си го?

Лаймън не отговори, но най-после го погледна в очите.

— Можеш да ми вярваш — продължи Изриъл. — Разбирам.

Очакваше в един момент момчето да се поддаде на чувствата си, да избухне в плач, да изпадне в истерия — шокът е нетрайна превръзка за душевни рани — но дотогава щеше да мине време. Освен това то му се струваше закоравяло по начин, неподхождащ на едно дете. И явно имаше доверие на Жаклин.

— Откога си тук? — попита Изриъл, обръщайки се към нея.

— От няколко дни.

— Идваш от „Мерео“?

Мълчание.

— Чу ли за сестра ти?

Тя преглътна и промълви:

— Да, чух.

— Съжалявам.

Жаклин отново понечи да придаде хладно безразличие на погледа си, но после омекна и кимна. За момент му се стори, че вижда момичето, което е била в началото на ужасното ѝ пътуване дотук. После си помисли, че това пътуване е било прекалено дълго, за да си спомня самата тя някогашното момиче.

— Кой те е бил? — попита Лаймън и трябваше да минат две-три секунди, преди Изриъл да се сети, че въпросът е отправен към него. След като видя какво се бе случило в тази стая, не бе трудно да забрави боя, който сам бе отнесъл.

— Едни приятели на баща ти — отвърна той.

Лаймън не изглеждаше изненадан. Кимна, сякаш бе очаквал да чуе точно това и то бе увеличило доверието му към него.

Изриъл поглеждаше ту Жаклин, ту момчето, ту трупа на пода.

— Разкажете ми точно как се случи и ще видя мога ли да помогна.

— Не можеш — каза Жаклин.

— Е, добре. Тогава си тръгвам, а вие останете да чакате Стърлинг да ви дойде на помощ.

Тя беше чувала за Стърлинг. Изриъл го видя по лицето ѝ и по ръката, която се стегна около дръжката на брадвата.

— Имаме избор между две възможности — каза той. — Не съм сигурен дали някоя от тях изобщо ми харесва, затова няма да ви карам да ги харесате и вие. Но може да са по-добри от това, което имате сега. На яхтата са били убити седем мъже, някои от които с пистолетите, които дадох на теб и сестра ти. Тук, на пода, лежи още един убит с оръжието, което държиш в ръката си. Може би си струва да обсъдим възможностите пред нас, докато тук сме само тримата, Жаклин.

Жаклин разтвори пръсти и остави брадвата да падне на пода. Тя изтрака и полегна на една страна сред локвата кръв. Жаклин обви ръка около момчето и каза:

— Трябва да седна.

Отидоха заедно до канапето. Тя продължаваше да притиска Лаймън до себе си. Той я погледна и каза тихо:

— Жаклин?

— Това е истинското ми име, да. Жаклин Пикар. Ти избери как да ме наричаш, Лай-мен.

На него сякаш му бе нужно време да помисли.

— Кой друг стреля на яхтата? — попита Изриъл. — И други пистолети ли имахте?

Жаклин поклати глава.

— Един от мъжете, които бяха там.

— Кой?

— Не му знам името. Дойде с онзи, на когото имахме снимки.

— Снимки ли?

Тя срещна погледа му.

— Имахме снимки на онези мъже. Това бяха билетите за мен и Мари.

Изриъл прекрачи трупа и седна на един от кухненските столове. Извади парчето маркуч и завитите в изолирбанд монети от джобовете си и ги постави на масата. Подпря лакти на коленете си и попита:

— Защо не ми кажеш какво се случи, след като ти дадох пистолетите? И ще преценим какво да правим.

— Нищо няма да преценим. — Гласът ѝ звучеше немощно и примирено. — Нещата отидоха твърде далече, за да поправим станалото.

— Покажи му — каза внезапно Лаймън. Гласът му стресна еднакво и двамата. — Покажи му стаята. Това ще окаже влияние.

Жаклин се извърна към него, сякаш се готвеше да спори и да отхвърли идеята, но видя на лицето му нещо, което я накара да размисли. Двамата се спогледаха мълчаливо.

— Да — кимна тя. — Ще окаже.

48

Изриъл Пайк никога не бе вярвал в духове, преди да влезе в затвора. Всъщност до деня, в който го преместиха в друго крило. Един надзирател го придружаваше по дългия, застлан с плочи коридор, докато неговото съзнание беше изцяло погълнато от книгата, която четеше в момента. Беше трилър от Лори Рой, който му предоставяше възможност за бягство от неговия свят в друг, по-хубав. Но нещо привлече вниманието му към празната килия, край която минаваха, може би самият факт, че е празна — затворите в Мейн бяха пренаселени, както и навсякъде другаде в Америка. Когато погледна вътре, долови нечие присъствие. Нещо мина през решетките и се отърка в него; беше някакво физическо усещане — ненатрапчиво, но достатъчно силно, за да го накара да обърка крачките си. Беше като случайно мимолетно докосване на непознат, с когото се е разминал твърде близо по тротоара, само дето почувства внезапен студ, като от допир до сух лед.

Надзирателят — казваше се Брайън Фриймън — беше добър човек, един от малкото такива, и не му се скара за препъването. Просто проследи погледа му в празната килия и попита:

— Познаваше ли го?

— Кого?

— Чизмър. Умря тук тази нощ. Приятел ли ти беше?

Изриъл никога не бе разговарял с Чизмър, но се улови, че кима.

— Да, приятел — каза той и продължи да усеща студа дълго след като бяха отминали килията.

Беше случка, която искаше да забрави; не я бе споделял с никого, но си я спомни, когато влезе в стаята под мазето в къщата на Литъл Херинг. Докато оглеждаше наоколо, той беше убеден, че някой е умрял тук. Или поне част от някого.

Вътре имаше стари, захабени походни легла, разпръснати безразборно по неравния под. Метални халки, закрепени в каменната зидария на стените над леглата и в плочите на пода; парче верига, захвърлено небрежно в единия ъгъл. Тясното, прихлупено помещение изглеждаше като част от морето, но не притежаваше неговата свежест, неговата откритост. Човек можеше да чуе водата, да я помирише, но не и да я види — стените я спираха като неизпълнено обещание.

Изриъл погледна Жаклин — тази дребна, мълчалива жена с тъмни очи; тя отвърна дръзко на погледа му с някакъв тъжен стоицизъм, сякаш казваше: Да, толкова беше зле, но и Не, не ме пречупи.

— Беше прав, Лай-мен — каза тя. — Оказа влияние.

После седна на едно от походните легла. Момчето като че ли се шокира и Изриъл се досети защо: самото действие изглеждаше светотатствено, като танц върху надгробна плоча.

Жаклин видя изражението му и каза:

— Няма страшно. Това сега е моята стая.

Тя протегна ръка и Лаймън, когото брадвата ѝ бе оставила сирак, прекоси каменния под и седна до нея. Във въздуха около тях се виеше прах, вдигнат от движенията им. Долу между камъните течеше вода. Жаклин гледаше към стъпалата, водещи нанякъде — накъде? Към някое място, изложено на вълните. Изриъл не можеше да каже със сигурност. Тя обаче знаеше. Очите ѝ го казваха. Сякаш очакваше някой да се появи оттам.

— Тук — каза, сочейки приличното на затворническа килия помещение — за мен беше междинна спирка. От една яхта на друга. След като ме взеха от дома ми, не бях стъпвала на твърда земя, докато не стигнахме до Ню Йорк. Или може би до Ню Джърси. Знам само, че бяхме близо до голям град.

— А къде е домът ти?

Тя като че ли не искаше да му каже.

— Най-общо? — настоя той.

— В Канада.

Доста широко понятие, но на Изриъл му беше все едно.

— На остров — добави тя. — По-хубав от този.

— Добре.

— Баба ми още живее там. Когато майка ми почина, вторият ѝ мъж ни отведе от острова. Това беше… началото на лошите неща.

Тя се спря, за да събере мислите си.

— Двете със сестра ми бяхме превеждани през това ужасно място към други. Разрешаваха ми да я виждам толкова, колкото да се страхувам за нея. Също и на нея. Така беше по-лесно да ни държат под контрол. Разбираш ли?

— Ако едната от вас побегне, другата ще си изпати.

— Да. Така продължи известно време.

Тя погледна към момчето.

— Лаймън — каза Изриъл, — би ли отишъл…

— Не ме е страх да чуя историята — каза Лаймън. — Няма да ме заболи. Разбирам повече, отколкото си мислите. А предпочитам да не разбирах. Освен това няма да се отделя от нея.

Изриъл видя истината, изписана на лицето му.

— Е, добре — каза той. — Да я чуем заедно.

Той се обърна отново към Жаклин:

— Ти си очаквала тази яхта. Наблюдавах те, наблюдавах и нея. Направих ѝ снимка. Гледаше към залеза. Дори не беше вдигнала ръка да закрие очи от слънцето.

Сам не знаеше защо каза това, но то явно оказа въздействие върху Жаклин и на лицето ѝ се появи нещо като усмивка, сякаш споменът бе пробил скръбта ѝ.

— Да — каза тя. — Очаквахме я. Когато всичко свършеше, щяхме да се приберем у дома. Така ни беше обещано. — Тя се спря, после добави: — Но те никога нямаше да го допуснат, нали?

— Какво, по дяволите, се случи там?

Изриъл имаше чувството, че отново вижда салона на яхтата, полирания махагон и снежнобелия килим, и масата с всичките онези кристални чаши за вино. Труповете по пода, кръвта по килима, по стените, в душкабината.

— Някой ден ще го разкажа — промълви тя, сякаш на себе си.

49

Мъжът, задействал плана за убийствата, бе установил контакт с Жаклин пет месеца преди това във Форт Лодърдейл. От една година тя живееше във Флорида и все по-рядко виждаше сестра си. Бяха минали близо четири години, откакто ги бяха отвели от дома им. Всеки път, щом останеше сама, Жаклин рисуваше пейзажи от родния си остров, онова чисто място.

Щом приключеше с някоя картина, я изгаряше или накъсваше на парченца. Това бяха нейните спомени и тя не искаше да се изцапат. Миналото ѝ беше чисто, настоящето — ад, а след неуспешните опити за бягство с Мари не виждаше изход, при който сестра ѝ да остане жива.

На няколко пъти бе обмисляла самоубийство. Спираше я само мисълта за Мари.

— Ако бях сама — каза тя на Изриъл, — щеше да е лесно.

Във Флорида беше зима и Жаклин не бе виждала Мари от седмици — откакто им бяха отпуснали няколко часа заедно на Коледа в един скапан мотел в Маями — когато в живота ѝ се появи мъжът с плана.

Идваше с пари и въпроси и отначало тя го помисли за ченге. Нямаше доверие на ченгетата. Мъжът я увери, че няма нищо общо с полицията. Представи се като частен детектив. Жаклин Пикар не му повярва, но беше свикнала да я лъжат. Този мъж обаче беше различен от другите. Държеше се така, сякаш не се бои от нищо, а когато ѝ даде обещание, тя прецени, че то ѝ звучи правдоподобно, защото повечето лъжци бяха страхливци.

Казваше се Карузо.

Карузо ѝ предложи повече пари, отколкото бе виждала през живота си, за да му каже всичко, което знаеше за един мъж. Показа ѝ снимки на мъжа. Името му било Пол Гарднър.

Това име не ѝ говореше нищо. Не и тогава. По-късно, разбира се, щеше да узнае историята и амбициите му. За момента той беше просто едно познато и омразно лице.

В един момент, не много отдавна, но след толкова много преживени травми, че сякаш се бяха случили другиму, Жаклин и Мари се бяха озовали на борда на яхта, собственост на брата на Пол Гарднър. Тя не знаеше имената на двамата мъже и бе останала с впечатление, че са псевдоними, но помнеше името на яхтата.

„Мерео“.

Беше се зачудила какво ли означава то, също както и Изриъл Пайк щеше да се пита след време, докато седеше в стаята за разпити и обясняваше как се е качил на яхтата, за да преброи труповете.

Тя си спомняше, че е прекарала на яхтата почти цялото лято, без да знае от кое пристанище са тръгнали, нито на кое се връщат. Спомняше си лицата, телата, дъха на мъжете, миришещ на алкохол и пури. Болката и синините. Смеховете. Кървенето под душа. Розовите хапчета, белите хапчета. Безспирното люлеене на света под палубата.

Можеше да разкаже всичко това на Карузо. Но не го направи. Онова, което ѝ бе предложил в замяна, не я интересуваше. Не, тя не искаше пари. Искаше сестра си.

И да се върне благополучно у дома.

Каза това на Карузо, той я изслуша и си тръгна. Тя щеше да си помисли, че няма да го види повече, ако не бяха странната му самоувереност и безстрашието му. Жаклин имаше за него стойност, каквато не бе имала за никого преди. Ужасна по вид стойност, но тя я усещаше — имаше нещо като власт. Не защото той я уважаваше или се интересуваше от нея, а защото тя притежаваше нещо, което Карузо не можеше просто така да получи.

Беше очаквала да я удари, когато отказа да му каже каквото и да било; беше се подготвила за насилие и заплахи. Той обаче не беше от мъжете, които бият. Вероятно си мислеше, че такива действия са под достойнството му и не вършат работа. Беше си тръгнал, без да каже дума.

На следващия ден шофьор откара Жаклин до един хотел на плажа, в един свят, напълно различен от мотелите, които познаваше от другата страна на магистралата. Тя и преди бе идвала в този хотел, но никога сама. Този път бе придружена до един от познатите ѝ апартаменти, където откри не поредния насилник, а сестра си.

Бяха сами, бяха заедно за пръв път от толкова време. Без мъже, които да ги заплашват. Да ги удрят. Да ги насилват.

Така минаха пет дни. Пет дни на изискано бездействие. Нищо лошо не се случваше. Бяха свободни да се движат наоколо, а персоналът на хотела им сервираше превъзходни ястия.

На шестия ден дойде Карузо.

Поиска да знае дали си е заслужил разговор. Не използва думата доверие — тя за пореден път си каза, че той смята подобни тактики за глупави и под достойнството му — и в известен смисъл Жаклин оценяваше това. Карузо беше човек, който виждаше, и то ясно, тъмната страна на света. И не намираше смисъл да се преструва. Тя го бе помолила да прекара известно време със сестра си и той бе изпълнил молбата ѝ. Бе му поискала да се прибере благополучно у дома и се надяваше да изпълни и това.

Дори само защото тя значеше толкова малко за него.

Не, не беше само това — Жаклин подозираше, че той иска да я отпрати възможно по-далече от всичко, което знаеше във Флорида, защото я беше открил там. Колкото по-далече беше Жаклин Пикар от Карузо, толкова по-сигурен щеше да се чувства той, след като изпълнеше възложената му задача.

Тя все още не разбираше каква е задачата.

Същия ден, седнали на терасата на хотела в Маями, Жаклин и Мари разказаха на Карузо какво си спомнят за мъжа на снимките — Пол Гарднър. Карузо записа разговора, задавайки тук-там по някой въпрос, след което отново си тръгна. Когато се върна на следващата сутрин, странното усещане за власт на Жаклин се засили.

— Казах му, че не искаме пари. Искахме да се приберем — обясни тя на Изриъл и Лаймън. — Заявих го твърдо. Това бяха моите условия. Не очаквах да се съгласи; никога досега не бях успявала да наложа на някого условията си. Но нещо в него ми казваше, че мога да опитам. Не защото беше толкова мил, а защото онзи политик, Гарднър, значеше много за него. Затова му казах да си задържи парите, но да се погрижи да си идем у дома, при нашата баба, на нашия остров. Той ми отговори, че за да стане това, трябва да му дам нещо повече от думи, и ни показа някаква камера, толкова малка, че ми се струваше невероятно да работи.

Тя вдигна ръка с палец и показалец, доближени на няколко милиметра един от друг, за да покаже миниатюрния размер на камерата, и Изриъл си спомни за чиповете, които бе открил в ботушите и шапката си.

Двете ще отидат на север, бе казал Карузо. Пак на онзи ужасен остров, който помнеха, но нямаше да бъдат настанени в онова прокълнато от Бога мазе, където морето се блъскаше в каменните основи. Това им обеща. Щяха да са заедно и в безопасност. И да изчакат завръщането на една яхта на име „Мерео“.

След което да бъдат отведени на нея.

— Трябвало да носим камерите в себе си и после, когато изпълним задачата, сме щели да си идем у дома. Помислих си, че разбирам какво се иска от нас да запишем. Мисля, че и ти го разбираш, виждам го по лицето ти.

Изриъл Пайк изпита остър пристъп на срам, сякаш разпознаването на злото у други означаваше, че то живее по някакъв начин и у него. Може би беше така. Човек идваше на този свят с душа, която може да бъде покварена. Важното беше дали се бори с покварата, колко дълго се бори и колко упорито.

Жаклин бе разбрала погрешно какво иска Карузо. Той ѝ беше обещал никой на борда да не ги докосва, дори им бе казал, че ще имат бодигард. Когато Мари настоя да знае какво точно ще става на яхтата, какво се иска от тях да записват на тези микроскопични камери, Карузо ѝ отвърна, че предназначението им било да опреснят нечия памет.

— Вечно ще помня тази фраза — каза Жаклин. — Той ни каза, че ще познаваме някои от мъжете на яхтата, и беше любопитен да знае дали ще преглътнем това. Дали ще запазим самообладание, това бе думата, която използва. Да запазим самообладание в присъствието на тези мъже.

По лицето ѝ премина безрадостна усмивка.

— Аз го уверих, че ще се справим.

По-малко от двайсет и четири часа след споразумението, постигнато в онази хотелска стая във Флорида, Жаклин и Мари били откарани на север със самолет. Никога преди не били пътували със самолет и понеже нямали документи за самоличност, никоя авиокомпания нямало да ги допусне на борда си. Това не било проблем за Карузо, който ги качил на частен самолет. Кацнали на писта, заобиколена от скали и бурно море. Наоколо не се виждали никакви следи от човешко присъствие освен една кола. Тя ги откарала до малко пристанище в залив, миришещ като родния им остров — на студено и чисто.

Там ги чакали двама мъже. Единият управлявал лодката, другият бил полицейски служител с униформа, наперен и безразличен към възможността някой да ги наблюдава.

Казвал се Стърлинг Пайк.

50

— Той ни обясни, че това е неговият остров — каза Жаклин Пикар. — И ако изобщо ни мине през ума да бягаме, да търсим помощ или да му навлечем неприятности, той ще научи веднага, ще ни спре и ще си платим. Беше много различен от Карузо. Някак по-запознат с онова, което бях преживяла преди.

При новината, че Карузо е имал за съюзник Стърлинг, Изриъл изпита дълбоко разочарование. Той винаги бе имал подозрения относно този мъж, но се бе надявал, че поне е искрен в презрението си към помощник-шерифа. Спомни си как се бе усъмнил в Салазар и се бе доверил на Карузо и едва не му прилоша.

„Това е моят остров“, беше им казал Стърлинг.

Натъртените от боя ръце на Изриъл го заболяха от свиване и разпускане на юмруците.

— Кой беше другият мъж? — попита той.

Жаклин се поколеба и погледна към Лаймън.

— Баща ми ли? — попита той и Изриъл изпита чувството, че в гръдния му кош се е провряла змия и е забила в сърцето му отровните си зъби. Това дете знаеше твърде много за света.

— Да — каза Жаклин.

Лаймън прие новината почти без да реагира, но Изриъл знаеше, че мислено сгъва ужаса като носна кърпичка, за да го мушне някъде в гънките на душата си. Той щеше да вижда лицето на Жаклин каквото беше в този момент, и в безсънните си нощи да се пита какво ли съдържа кръвта, течаща в жилите му, и дали един ден то няма да излезе наяве против волята му. Щеше да се бои едновременно от бащините си гени и от преживяното с него. Такова беше наследството на един зъл баща.

Стърлинг Пайк и Кори Ранкин откарали сестрите Пикар от онова задрямало градче на залива до острова, който и двете помнели, макар да научили името му едва при повторното си идване на него. Салвейшън Пойнт.

— Този път на острова ни беше по-леко в сравнение с онова, което помнехме отпреди — Жаклин посочи помещението, в което се намираха. — Не видяхме повече това място. Спомняш си къде бяхме, в онзи апартамент. Там се чувствахме едва ли не като на хотел. Бяхме сами, но те ни наблюдаваха, разбира се. Когато ти дойде първия път, отначало си помислихме, че си един от тях.

— Не съм.

— И Мари смяташе така. Каза, че си ѝ се сторил различен.

— Какъв по-точно съм ѝ се сторил? — Беше абсурден въпрос за момент като този, но Изриъл държеше да знае, искаше да се убеди в разликата между себе си и такива като Стърлинг и Карузо. Искаше да чуе „добър“ или „честен“.

— Опасен — отвърна без колебание тя. — Затова реши да ти поиска оръжие. Да се пробва, пък каквото стане. Кой би дал оръжие на непознати? Ти, който живееше на този ужасен остров и ни увещаваше да се доверим на полицията? Беше толкова глупаво да ти иска пистолети.

Изриъл се засмя горчиво.

— И въпреки това ви ги донесох.

— Да — каза Жаклин. — Направо не беше за вярване. На мен ми беше все едно. Пистолетите ми изглеждаха прекалено малки, за да могат да променят нещо. Но Мари каза, че сега имаме шанс, какъвто не сме имали преди.

Изриъл не знаеше какво да си мисли, след като бе видял резултата. Пистолетите може би им се бяха сторили малки, но бяха донесли голяма промяна.

— Как ги внесохте на яхтата?

Жаклин Пикар срещна погледа му; устните ѝ бяха стиснати в тънка линия.

— Мъжете, които ни чакаха на яхтата — каза тя, — обичали момичета с определен външен вид. С дълги шлифери, отдолу по бански. Без шлиферите щеше да е трудно да внесем пистолетите на яхтата. Но те ни искаха така.

Радвам се, че сте ги убили, каза си Изриъл; тази мисъл му мина толкова внезапно, че за малко не я изрече на глас. Тя го наблюдаваше, сякаш бе чула неизреченото. Той отмести поглед встрани.

— И никой не ви провери за оръжие?

— Не. Ние бяхме тяхна собственост. Мислеха си, че в нас няма нищо, което да не са разбрали.

Ние бяхме тяхна собственост.

Изриъл усети, че ръцете му отново са се свили в юмруци. Разтвори ги и постави длани върху коленете си.

— Кори ли ви откара на „Мерео“? — попита той.

Тялото на Лаймън се стегна при споменаването на баща му.

— Да — каза Жаклин.

Тя безпогрешно улови реакцията на момчето. С цялото си поведение Лаймън показваше, че може би по-добре от всеки друг си дава сметка какъв е бил баща му. Несъмнено беше така, но на нея не ѝ ставаше по-леко от това.

— Стърлинг беше ли с него? — попита Изриъл.

— Не. Кори беше сам.

Изриъл си представи дългото пътуване през студените води до чакащата яхта с всичките властни мъже на нея.

— Защо не застреляхте него? Защо изчакахте да стигнете до яхтата?

— Лодката му не ставаше за нищо. Трябваше ни истински плавателен съд. Бяхме на двеста мили от нашия остров. Освен това смятах, че най-вероятно Карузо не очаква да го измамим.

Покварен, но прагматичен. Нейните инстинкти ѝ бяха подсказали същото за Карузо, каквото и неговите собствени.

— Как се развиха нещата на яхтата? — попита той. — Видях резултата, но… как се случи всичко?

Бързо, каза му тя. Много по-бързо, отколкото очаквала. Кори Ранкин ги откарал до „Мерео“ и си тръгнал. Те нямало да го видят повече. Щели да слязат от яхтата на друго пристанище — Бар Харбър, Рокланд, някъде по на юг. Карузо ясно им го обяснил. Когато всичко приключело, уверил ги той, неговият екип щял изцяло да контролира ситуацията.

Неговият екип, както бе разбрала междувременно Жаклин, работел за другия политик — бившия съдия, съперника на Гарднър за сенатското място. Хосмър. Политическата власт в Съединените щати според Карузо зависела от появяването на борда на „Мерео“ на две жени с „определен външен вид“, отвлечени от дома си като деца и подмятани от трафиканти нагоре-надолу по Източното крайбрежие.

— Чакай малко — каза Изриъл. — Моят чичо е работил за Карузо. Това означава ли, че е работил и за Хосмър?

Жаклин сви рамене. Това нямаше никакво значение за нея. Но за него беше огромно откритие. Стърлинг беше свързан с Гарднър, не с Хосмър. Гарднър, а не Хосмър, се беше заклел да отвори отново Ничията зона.

— Стърлинг се е отрекъл от него — каза Изриъл. — Хем бил негов човек, негов съюзник, а се отрича от него. Колко ли са му платили?

Разбира се, Жаклин Пикар нямаше отговор на този въпрос.

— Какво стана, когато се качихте на яхтата? — попита Изриъл.

Според плановете на Карузо сестрите Пикар трябвало да играят на „Мерео“ единствено ролята на нагледно пособие. Живо доказателство за заплахата, надвиснала над Гарднър, напомняне, че тайните му са разкрити.

Жаклин и Мари били застанали в салона, където шампанското се охлаждало в шампаниерите, и чули как Хосмър обяснява на останалите кои са те и какво са готови да кажат в съда. Казал също, че са заснели преживяното с Гарднър. Това е лъжа, помислила си Жаклин, блъф. Или може би не. Тя не знаела за никакви снимки или видео, което не означавало, че няма такива.

Хосмър казал на Гарднър да приеме тази среща като подарък. Щял да му предостави възможност да прекрати кампанията си, да обяви това като свой личен избор и тогава Хосмър нямало да извади сестрите на светло. Двете с Мари стояли прави, докато останалите разговаряли за тях и около тях, сякаш не ги забелязвали. Жаклин усещала гнева на сестра си като живо присъствие в салона на яхтата. Но Пол Гарднър ги погледнал и видял в тях две непознати.

— Никакъв признак, че ни помнеше — каза тя. — Мисля, че това беше моментът, в който Мари започна да се променя. Той ѝ бе причинил болка, а дори не си спомняше коя е.

Тя погледна изпитателно Изриъл.

— Гарднър да ти е бил приятел случайно? Имам чувството, че всички на този остров са негови приятели.

— Не бяхме особено близки. Той ме съдеше за убийство, но дори не си даде труда да влезе в залата, за да го направи лично.

Тя кимна едва забележимо, сякаш това ново разкритие, че е бил съден за убийство, ни най-малко не я изненадваше и изцяло се вписваше в представите ѝ за него, както би реагирала, ако мъж с овехтяла каубойска шапка ѝ бе казал, че е израсъл в ранчо.

Известно време единственият звук беше плисъкът на вълните под каменното мазе, докато Изриъл чакаше Жаклин да събере мислите си и да доразкаже историята. Пое си дъх и кръстоса глезените си. Размърда предпазливо стъпала, направи гримаса.

— Гарднър посрещаше всичко със смях — продължи тя. — Смееше се и размахваше ръце, ето така. — Направи презрителен жест като човек, който пропъжда досадна муха. — Каза: „Пусни курвите си да говорят пред медиите. Никой няма да им повярва“.

Ръцете на Изриъл го заболяха и за пореден път трябваше да разтвори стиснатите си юмруци.

— Това бяха последните му думи — добави Жаклин Пикар. — Още щом ги каза, Мари го простреля в гърдите. Когато той падна на пода и я погледна, май я позна. Мисля, че най-после си спомни коя е.

Каза го с равен тон, но Изриъл си помисли, че това има голямо значение за нея.

— След това — каза Жаклин — настана хаос.

Изриъл си спомни какво бе видял на яхтата.

— Но тя не ги е застреляла всичките — каза той.

— Не. Мъжът, който беше с Хосмър, уби повечето.

— Джей Наш.

— Беше му бодигард. Човекът, който трябваше да ни пази. Но престрелката я започна друг. Може би той беше бодигардът на Гарднър. Носеше униформа на член на екипажа. Когато сестра ми застреля Пол Гарднър, мъжът с униформата дойде изотзад и стреля по нея. Не я улучи. Мисля, че улучи друг от мъжете. А може да се е целил в Наш. Не знам, трудно беше да се каже. Изведнъж всички извадиха пистолети и почнаха да стрелят, а аз исках само да се махна оттам. Да оживея. Помня шума, помня стрелбата, кръвта, помня как си мислех, че от много време не сме били толкова близо до дома.

— Сестра ти е стреляла само веднъж? — попита Изриъл.

Тя не отговори веднага.

— Братът на Гарднър побягна и се скри. — Изглеждаше невероятно тъжна, когато каза: — Мари тръгна след него. Той също я беше наранявал. Тя нямаше да го остави да се измъкне.

Изриъл си припомни как изглеждаше мъжът в душкабината, когато го откри. Беше застрелян от близко разстояние в главата. Не, Мари Пикар не го бе оставила да се измъкне.

— Знаеш ли кой уби капитана? — попита той. — Онзи в кабината до мостика. Когато го открих, държеше радиостанция в ръката си, сякаш беше викал помощ. Или поне се беше опитал.

— Нашият бодигард. Джей Наш. Той изтича там. Не искаше никакви обаждания по радиото, докато не обмисли какво да прави по-нататък. Това ни каза, след като всичко приключи и останалите мъже бяха мъртви: че му трябва време да обмисли.

Печелел е време. Имал е часове за размисъл, докато нещата се поуталожат.

— Той слезе обратно долу, Мари се качи при нас и отново стана тихо. В един момент огледа убитите в салона, много от тях застреляни от него, и го виждах, че си мисли какво обяснение да даде за всичко това. Толкова много смърт. Каза, че трябва да съчини някаква история.

Наш през цялото време е бил човекът на Карузо, помисли си Изриъл. От играта с пистолети до обяснението без запъване.

— Затова ли някои бяха съблечени? — попита той. — Заради историята, която е съчинил?

— Да.

— Какво се е надявал да си помислят хората?

— Не знам. Убедих се само, че и ние сме част от измислицата. — Гласът ѝ беше равен и мрачен като спокойно море през нощта. — Виждах го как подрежда нещата в главата си. Не знам какви точно, разбира се, но ми стана ясно, че обмисля следващите си действия. Сложи си ръкавици и започна да съблича дрехите им. Премести някои от труповете. В една от каютите намери пари. Бяха много… поне за мен. Но може би не толкова много за когото и да било от тях. Сложи ги в една чанта, даде я на сестра ми и ѝ поиска пистолета. Мари беше в шок. До момента не бе казала дума. Тя взе парите и му подаде пистолета. Това беше грешка. В този миг вече знаех. Бях разбрала плана му.

Изриъл си каза, че и той го е разбрал. Като ученик на Карузо, Джей Наш бе решил, че убийствата трябва да се припишат на сестрите Пикар. И че трябва да убеди света в това.

— Щял е да ви убие — каза той. — И да хвърли вината върху вас.

— Има една стара поговорка: трима могат да опазят тайна само ако двама от тях са мъртви.

— Така е.

— Не поиска моя пистолет — каза Жаклин, — защото не го беше видял. Не знаеше, че и аз имам оръжие. Беше в джоба ми, но нито за миг не го бях извадила дори когато беше най-страшно. Дали от шок? От страх? Не знам. Но го видях как се оглежда в това ужасно, кърваво помещение, после поглежда към мен и сестра ми и… — Тя си пое дъх. — И го убих. — Някакво мускулче на шията ѝ потрепери. — Искахме само да си отидем у дома.

Дълго време никой не проговори. Накрая Жаклин наруши мълчанието:

— Останахме сами с онези мъртви мъже. Тогава нямахме избор.

Разбира се, помисли си Изриъл. Какъв избор имаш, когато си застанал над трупа на човек, когото си убил, на яхта, носеща се без управление някъде из Северния Атлантик?

— Виждахме острова — каза тихо тя. — Този ужасен остров. Знаехме, че водата е студена, но това беше единствената суша наблизо. Изглеждаше просто ей там. На яхтата сигурно е имало спасителни жилетки. Едва по-късно се сетих за това. За момента просто… така ми се искаше да се махна оттам, а островът беше толкова близо.

Изриъл си спомни къде видя яхтата „Мерео“ на дрейф, огряна от изгряващото слънце. Сушата е била наблизо наистина, но водата е била студена, а скалите — безмилостни.

— Били сте заедно във водата? — попита той.

— Да. За малко. После Мари дръпна напред. Помислих си: това е добре, ще успее. Аз щях да се удавя. Сигурна бях. Океанът беше леден и твърде силен. Радвах се, че е дръпнала напред.

— Ти как успя? — попита Изриъл.

Усмивката ѝ беше толкова тъжна, че той извърна глава.

— Чантата с онези ужасни пари — каза тя. — Беше направена така, че да плава. Представяш ли си?

Той кимна.

— Водонепромокаема. Да, разбира се.

— Мари не искаше да я остави на яхтата. Беше твърдо решена да си тръгне оттам с… нещо. Мислех си, че ще се удави заради нея. Затова ѝ я взех. — Тя се поспря, избърса с длан челюстта си и извърна поглед встрани. — Но чантата плаваше. Парите останаха над водата и се оказаха в мои ръце.

— Дълго време ли стоя тук? — попита Изриъл. — Или започна отнякъде другаде, преди да се добереш до тази къща?

— Бях тук. Повечето време в тази стая. Не съм сигурна колко време е изминало, преди да се появи Лай-мен. Часове или дни. Стори ми се цяла вечност… или един миг. Сестра ми я нямаше. Беше изчезнала.

Тя замлъкна, очевидно изтощена. Беше приключила с разказа си.

Изриъл отиде до старите каменни стъпала, по които се излизаше от стаята. Водата се отдръпваше с отлива и разкриваше още стъпала. Той си даде сметка, че те водят към подковообразното заливче зад Литъл Херинг. При подходяща дълбочина оттук можеха да се внасят и изнасят неща.

Или хора.

При прилив вратата просто изчезваше. Той си спомни историите за контрабандисти от отдавна отминали времена, които бе чувал от дядо си в онази ухаеща на дървени стърготини работилница за лодки. Когато стигнеше до страшната част от историята, старецът драматично понижаваше глас, после се подсмихваше с шеговито блеснали очи, за да му покаже, че всичко това е останало далече назад. И че малкият Изриъл е в безопасност.

Беше по времето, когато баща му си изкарваше хляба като рибар, а не като трафикант на хора.

Той се извърна с лице към Жаклин.

— Още преди да се случи всичко това, аз ти предложих да те свържа с една полицайка, на която можеш да се довериш.

Забеляза колебанието ѝ.

— Дали ще има някакво значение за теб, ако ти кажа, че въпросната полицайка е била тук, в тази стая? Искам да кажа, че е преживяла всичко това.

Това я накара да се сепне.

— И ти го вярваш?

— Да — отвърна той. — Тя ме е лъгала за други неща, но не смятам, че има нещо фатално в лъжите ѝ. Вярвам ѝ, че е била в тази стая. Също като теб.

Жаклин не отговори веднага и това му хареса. Беше свикнал да прави грешни избори и знаеше риска от поемане на първата ръка, протегнала се за помощ.

— И най-добрият сценарий — каза той — включва да си признаеш, че си убила двама души. Един на яхтата, с пистолет, даден ти от мен, и един тук. Мога да ти свидетелствам за обстоятелствата, при които е убит вторият, да обясня, че си защитавала дете, но аз не съм човек, на когото полицията би имала доверие.

Тя кимна едва забележимо.

— Но от начина, по който са се развили нещата на яхтата — продължи той, — за теб произтичат повече неприятности. Ти няма да си единствената със своя версия за това как си се озовала там и какво си правила. Няма значение, че си единствената оцеляла, това няма да попречи на други да имат своя версия по въпроса. Особено Стърлинг и Карузо. Единствената причина да се стремят изобщо да научат твоята истина е да подкопаят доверието в нея по най-ефикасния възможен начин.

Тя все още мълчеше. Седеше насреща му и го гледаше. Момчето също го наблюдаваше. Всички очакваха Изриъл да предложи някакъв хитър план. Докато неговият собствен план по-рано същия ден бе да избяга и да се укрие… с помощта на Карузо. Да изчезне.

Той отново се замисли за неизбежността. За съдбата. Защо изобщо се беше съгласил да се върне отново на това парче скала в Северния Атлантик?

Заради тази жена и това момче, каза си той.

Заради невинните.

Разтърка с длан челюстта си, погледна към водата долу и каза:

— Останалият свят те смята за мъртва. Откриха сестра ти и решиха, че си ти. Не мисля, че изобщо някой те търси. Освен на дъното на океана.

Погледът ѝ беше по-скоро заинтригуван, отколкото уплашен.

— Казваш, че домът ти е на около двеста мили оттук. Сигурна ли си в това?

— Да.

— Имам моторница, която може да ги измине — каза той, като се питаше що за глупак би могъл да изрече на глас тези думи. — Ако можем да те откараме дотам, а останалият свят да си мисли, че си мъртва… това не би било твърде лош вариант.

Тя не искаше очите ѝ да излъчват надежда, но не можеше да им попречи.

— Би могло и да се получи — продължи той. — По-вероятно е да не стане, но би могло… ако бяхме само двамата и си говорехме само за „Мерео“. Но не сме.

Лаймън веднага схвана намека. Изправи се и изгледа Изриъл.

— Аз я опазих в тайна. Ти току-що се включи.

Изриъл едва не се изсмя. Спря го само сериозното до свирепост изражение на детето.

— Вярвам ти — каза той. — Но все пак трябва да обясняваме кой уби баща ти.

Видя как раменете на Жаклин се прегърбиха леко, усети колко жестоко е постъпил, споменавайки моторницата, с което ѝ бе създал илюзия за спасение. Къде, по дяволите, му беше умът? Понечи да се извини, но в този момент Лаймън посочи някъде покрай него, към стъпалата, водещи надолу към водата.

— Не е нужно — каза той. — Не и ако се отървем от него.

Изриъл Пайк, убил собствения си баща на остров Салвейшън Пойнт, погледна към Лаймън, чийто баща лежеше мъртъв над главите им, и си помисли: За нищо на света не мога да го направя.

По някаква причина обаче не успя да изрече тези думи на глас.

— Ела, момче — каза той. — Искам да поговоря насаме с теб.

51

Лаймън хареса Изриъл Пайк. Което беше странно предвид факта, че той е убиец, но на Лаймън му се струваше такъв, какъвто винаги бе искал да е баща му — способен да изслушва, да усеща чувствата на другите, да обмисля нещата от различни страни. И най-вече честен човек.

Хм.

Честен по определен начин във всеки случай. И то по правилния начин, мислеше си Лаймън. Той дълго не бе вярвал, че съществуват степени на честност — за него всичко беше черно или бяло, топло или студено, лъжа или истина. Но вече не мислеше така. Беше почти убеден, че и Изриъл Пайк не мисли така.

Пайк го накара да седне до него на стъпалата, където Секира да не ги вижда и чува. Лаймън пет пари не даваше дали истинското ѝ име е Жаклин, за него тя си оставаше Секира. Неговата приятелка. Неговата съюзница.

— На колко си години? — попита Пайк.

— На дванайсет.

— Ти би трябвало да си още дете.

Лаймън не знаеше какво да отговори на това.

— Но не си — продължи Пайк. — Ти не си детето, което би желал да бъдеш. Вече не. Значи няма да ти говоря като на дете. Това са важни решения. Искам да чуя мнението ти. Следиш ли ми мисълта?

— Да.

Очите на Пайк бяха приковани в неговите.

— Трупът на баща ти е горе — каза той. — И двамата знаем недостатъците му. Няма да се опитам да го оневинявам само защото е мъртъв. Но трябва да знам… тя имаше ли избор?

— Какво?

— Когато го уби — каза тихо Пайк, — налагаше ли се да го направи?

Лаймън отново видя стаята по време на бурята, видя как баща му нахълта вътре, видя изражението му, когато откърти крака на преобърнатата салонна масичка и пристъпи към него. Затова отговори:

— Да. Трябваше да го спре със сила. Понеже той нямаше да се спре сам.

Пайк се взря в него и каза:

— Ти ѝ вярваш.

— Да.

— Защо?

— Защото тя просто иска да си иде у дома — отвърна Лаймън. После добави със свито гърло: — И защото се бореше за мен. Не побягна. Аз се опитах да понеса всичко, за да му попреча да я открие, но тя… тя не ми позволи. Не го остави да… — Той не довърши изречението. Избърса лицето си с длан и повтори: — Тя просто иска да си иде у дома.

— Знам.

— Ще я пуснеш ли?

— Това не го решаваме ние. За момента да, но не и изобщо. Полицията няма да се спре. Ако беше само това тук с баща ти, сигурно щяха да се откажат. Неприятно ми е да го кажа, но нямаше да се престарават. Обаче хората, които са умрели на онази яхта? — Пайк поклати глава. — Такова нещо не се спира лесно. Полицията ще я търси и ще я намери.

— Може би — каза Лаймън. — Но и така да е, не бива да става тук.

— Какво искаш да кажеш?

Лаймън посочи надолу, където бяха плесенясалите легла в каменната стая.

— Ако полицията я открие сега, след всичко случило се, поне да не е в тази стая.

Пайк въздъхна и прекара ръка по лицето си. Кокалчетата на пръстите му бяха нашарени от белези.

— Знам — каза той. — Прав си за това.

Лаймън си мислеше, че Секира би могла да се справи. Да изчезне. Той желаеше това да се случи, понеже тя го желаеше, но наред с това си представяше и света извън остров Литъл Херинг. Света без Секира и баща му, двете сили, които го бяха приклещили между себе си.

— А аз къде ще отида? — попита.

Прост въпрос, който заслужаваше прост отговор, но такъв не последва.

— Не съм сигурен — каза накрая Пайк.

Поне беше откровен. Лаймън кимна. И двамата замълчаха.

— Дори сега тя да изчезне — каза след известна пауза Пайк, произнасяйки бавно думите, сякаш се спираше да обмисли всяка възможност, — дори и трупът да изчезне, остава сцената горе. Тотално опустошение. На едно ченге няма да му трябва много време, за да се сети, че в тази стая са се случили много неща, и то преди да са дошли криминалистите, за да търсят ДНК. И кръв. Там има много и от нейната.

Лаймън си представи кървавите ѝ стъпки из цялата къща, вдлъбнатината с неговата форма в картонената стена, кръвта по канапето, дрехите, които ѝ бе донесъл от къщи, и си даде сметка, че не може да почисти всичко, не и достатъчно добре. Просто нямаше как да стане.

— Можем да запалим къщата — предложи той.

— От години тук няма електричество. Изключено е да стане случаен пожар.

— От силната буря например — каза Лаймън. — От някоя мълния.

За миг му се стори, че Пайк ще се изсмее на думите му, макар и не подигравателно.

— Мълниите престанаха, а дъждът още не е спрял. Иначе оценявам… находчивостта ти. — После добави с по-тих глас: — Оценявам доводите ти, искам да кажа. И това, че имаш сърце.

Лаймън извърна глава; искаше му се да предложи на Пайк нещо повече от сърце, нещо като добра идея. Не желаеше нищо по-силно от това да види Секира в безопасност.

— Беше лоша идея от моя страна — каза Пайк. — Не трябваше да го казвам. Съжалявам.

Лаймън отново се извърна към него.

— Мога аз да я запаля — каза той. — И да си призная.

Пайк зяпна смаяно.

— Наистина мога — настоя Лаймън. — Това е единствената лъжа, на която баща ми някога е повярвал. Казах му, че съм бесен на майка ми, задето си е тръгнала, и на него, задето е останал, затова съм изгорил разни неща. И той ми повярва, защото повечето беше истина. Във всеки важен смисъл беше истина.

Изриъл Пайк си пое дълбоко дъх.

— Аз съм просто един глупак — каза той. — Седем мъже са убити, някои с моите пистолети, наоколо обикалят като акули хора с повече власт, отколкото мога да си представя, а съм седнал да слушам едно дете.

Да слушам. Това бе единствената дума, която имаше значение за Лаймън.

Той не се сдържа и попита:

— Защо си ми направил снимка?

Изриъл Пайк изглеждаше толкова смутен, че Лаймън веднага съжали за въпроса и се канеше да се извини, когато Пайк му отговори:

— Няма нищо нередно в нея. Жалко, ако Стърлинг ти е внушил, че има. Май вече съжалявам, че я направих. Но не съм искал да ти навредя.

— Не съм казал такова нещо. Исках да попитам… ами аз вече те питах. Защо си ме снимал?

Последва дълго мълчание.

— Защото тичаше по ония скали, сякаш беше в безтегловност — каза накрая Изриъл Пайк. — Защото тичаше, сякаш знаеше, че ще стигнеш, и нямаше съмнение, а само кураж. Не бях виждал друг да тича така. Или поне отдавна не. — Той млъкна и след малко добави: — Няма смисъл в това, което ти говоря, знам.

— Има — каза Лаймън. — Струва ми се, че има.

Пайк го погледна и се усмихна. За убиец имаше най-милата усмивка.

— Хайде — каза той. — Тя те чака.

После стана и поведе Лаймън обратно към стаята, където ги очакваше Секира. В очите ѝ имаше безмълвен въпрос.

— Имаш болки — каза Пайк. — Много ли е зле?

— Не толкова. Лай-мен ми донесе едни хапчета. Помагат.

— Не достатъчно. Не си в добра форма.

— И ти също. И той. Всички изпитваме мозъчна болка.

Лаймън се усмихна, а Пайк го погледна озадачено.

— Можеш ли да се движиш достатъчно, за да се качиш на моторна лодка? — попита той Жаклин. — Да стоиш права и да се бориш с вълните, ако се наложи?

— Да.

— Лесно е да се каже. По дяволите, знаеш ли изобщо как се управлява лодка?

— И аз съм израснала на остров — каза тя. — Мислиш ли, че едно момиче от остров не знае как се кара лодка? Може би знам по-добре и от теб.

Изриъл Пайк се усмихна дяволито.

— Като нищо.

Гръдният му кош се изду и спадна от дълбока въздишка. Той вдигна покритата си с белези ръка, прекара я по тила си и потърка късо подстриганата си коса, сякаш това движение го успокояваше.

— Това е най-глупавият план, който е измислян някога в цялата история на този шибан остров — каза Пайк. — Но знаеш ли какво? Не е от най-лошите. Има разлика между глупав план и лош план. Както и разлика между мъдър избор и правилен избор.

Лаймън слушаше със свито сърце. Усети ръката на Секира върху своята и я стисна.

— Има две неща, по които трябва да сме наясно — продължи Пайк. — Първо, планът е глупав, а глупавите планове обикновено не работят. — Той погледна строго Секира. — Аз съм бил в затвора. Не умирам от желание пак да попадна там, но вероятно ще попадна. Ти също. Ти си по-умна от мен. Затова не забравяй, че е възможно да си намериш адвокати по твой избор, хора, които да ти вярват, които да накарат и други да ти повярват, и…

Секира го накара да млъкне с най-тъжната усмивка, която Лаймън бе виждал.

— Представи си, ако това стане — каза тя. — Представи си живота ми след това. Като жената, убила един от тези мъже. Можеш ли да си го представиш? Можеш ли да го видиш този живот?

Пайк кимна.

— Да — каза тихо той. — Мисля, че мога.

— Те сега си мислят, че съм на дъното на морето — каза Секира. — Ако има дори най-малък шанс да се измъкна, аз бих рискувала.

Известно време Пайк остана мълчалив. После каза:

— Проблемът, който не дооценяваме в момента, както сме разгорещени, адреналинът ни кипи и тъй нататък, е, че те ще трябва да съчинят някаква история. Ще го направят и някой ще трябва да опере пешкира. Карузо не лъже в това отношение.

Секира извади изпод суичъра си малко колие — проста верижка с висулка на нея. Сложи висулката в шепата си.

— Аз знам историята — каза тя. — Истинската.

Изриъл Пайк я разбра преди Лаймън.

— Това ли е камерата, която Карузо ти е дал?

Тя кимна.

— Работи ли?

— Не знам. Трябва да я свържа с компютър. Но преди работеше. Той ни накара да ги пробваме.

Пайк гледаше висулката като нещо твърде хубаво, за да е истинско, фалшиво злато за глупаци.

— Ти си била във водата — каза той. — Камерата сигурно е повредена.

— Преди работеше и във вода — каза тя. — Той ни накара и това да проверим.

Мълчание. Изриъл Пайк не отделяше поглед от миниатюрната висулка в шепата ѝ.

— Ако има едно нещо, за което мога да се доверя на Карузо — каза той, — това е техниката, с която разполага. Не би тръгнал да залага капан на сенатор с някой стар „Кодак“.

Секира пусна ръката на Лаймън и разкопча верижката. Подаде я на Пайк, който я пое от ръката ѝ, сякаш беше някакъв тежък предмет.

— Ако тази камера наистина е записала всичко…

Той не довърши мисълта си. Не беше нужно. Това беше въпросът на въпросите, а отговорът щеше да промени живота на много хора.

При вида на колието Лаймън се досети къде е виждал друго като него.

— И сестра ти имаше такова — каза той. — Видях го. Помислих го за водорасло, залепнало за шията ѝ, но е било колие като твоето.

Веднага съжали за думите си; каза си, че последното нещо, от което имаше нужда Секира сега, бе този образ да се загнезди в съзнанието ѝ, но тя само кимна.

— И Мари имаше такова, да.

Пайк погледна Лаймън:

— Кой дойде да я прибере? — попита го. — Кое беше първото ченге, което пристигна на мястото?

— Стърлинг.

Сякаш някой изкара въздуха от дробовете на Пайк. Той подхвърли колието в дланта си.

— Е, добре. Значи едната камера е у него. Това ще му придаде самонадеяност. Но ако другата е у нас…

Той вдигна поглед и по лицето му пробяга хладна усмивка.

— Представете си — каза той, — ако бях откраднал нещо от онази яхта. Само кръгъл идиот може да направи това. Човек, който се поддава на импулси и е склонен да взема грешни решения. Всички познаваме този типаж. Всеки на острова го познава.

Хладната му усмивка се затопли като реотан на стара печка.

— Е, добре — каза Изриъл Пайк. — Да вървим да те обзаведем с лодка.

Пета част

Сред изчезналите

52

Изриъл знаеше прекрасно, че не бива да предприема нещо такова, но все пак го направи. Стари престъпления, нови престъпления, всичко на този проклет остров го тласкаше обратно към затвора. Комуто е писано да умре на бесилката, никога няма да се удави, викаше някога дядо му, цитирайки по свой си начин един стих от „Бурята“ на Шекспир.

Не, каза си той, поглеждайки към напрегнатото, изпълнено с надежда лице на малкия Лаймън и предпазливото, несмеещо да се надява лице на Жаклин Пикар. Тук не ставаше въпрос за съдба. Само за взети решения.

— Никога не съм знаел за това мазе — каза той, — нито пък съм влизал в къщата. Но ви гарантирам, че тези стъпала водят до малко заливче, което може да се ползва като безопасно пристанище при отлив.

— Да — каза Жаклин.

— Е, добре. В момента отливът е наш приятел, но само ако побързаме. — Той погледна към Лаймън. — Не бива да те оставям тук.

Детето се притисна към Жаклин.

— Защо?

— Защото…

Защото какво всъщност? Защото е убийца? Ами самият ти?

— Добре, стой при нея — каза той. — Като се върна, ще съм сам и с лодка. Тя ще си тръгне с нея. Ще ѝ дадем възможност да се отдалечи, после ще потърсим помощ.

— И кой ще ни помогне? — попита Лаймън.

— На теб Дар, а на мен онази полицайка, Салазар.

Изриъл повдигна малката висулка, с която Жаклин Пикар вярваше, че е записала истината за случилото се на „Мерео“.

— Това е силен коз — каза той. — Последният ни шанс да променим нещата.

Жаклин кимна.

— Искаш ли да я задържиш, докато се върна?

Тя помисли и поклати глава.

— Имам ти доверие.

— Добре, така трябва. — После мушна висулката в ръката ѝ. — Но не се отказвай толкова лесно от коза си. Ако се върна, можеш да ми го дадеш. Дотогава обаче не се разделяй с него.

Тя го погледна с изненада… и може би с нови очи.

— Когато вече си в лодката, ще се обадя на Салазар — каза той. — И ще ѝ дам записа. Няма да ѝ кажа закъде пътуваш, но местните скоро ще забележат, че моторницата ми е изчезнала. Дай ѝ газ, изцеди я докрай. Ако стигнеш, си избери закътано място, където да слезеш. После я потопи.

Тя не каза нищо.

— Като се върна, ще нося инструменти — добави той. — Ще ти обясня всичко. Не е толкова лесно да потопиш лодка, особено ако е построена от дядо ми. Но се налага.

Искаше му се да може да си представи мястото, което тя си бе намислила — усамотеността му, морските течения. Но не искаше да я притиска. По-добре да не знаеше. Помисли си колко часа труд е вложил дядо му за направата на тази моторница и после колко часа са прекарали онези момичета, приковани на нея, с баща му на руля, и се надяваше тя да успее да я потопи. Беше построена с любов, усет за красота и надежда, но сега беше прокълната. Нейно право беше да я унищожи. Би било идеално. Твърде идеално, за да се получи.

Жаклин и Лаймън го наблюдаваха неспокойно. Изриъл изпитваше нужда да им каже нещо окуражаващо или поне авторитетно, но не се сети какво.

— Е, до скоро — каза им и се изкачи по каменните стъпала, повдигна капака и влезе в стаята, където трупът на Кори Ранкин лежеше на пода. Той дори не благоволи да го погледне.

Дъждът продължаваше да вали, но вече не е предишната сила. Беше станал студен и ситен като мъгла, навявана от неспирния североизточен вятър. Той прекоси скалите и излезе на брега, където го чакаше лодката на Дар, привързана за изгнилите останки от пристана на Дуейн Пърсел. Навремето Пърсел и бащата на Изриъл бяха приятели по чашка; Пърсел беше един от онези старчоци, които обичаха да седят и да говорят как са били нещата едно време. Но не с чувство за хумор или носталгия, а с омраза. Сякаш минаването на времето беше за него обида и всеки нов ден — поредно оскърбление, а не дар от Бог. Що за живот бе това.

Лодката на Дар запали от първото завъртане на стартера. Морето зад него беше празно. Никакви полицейски катери, никакви хеликоптери на новинарските канали. В тази огромна пустош Изриъл повярва, че никой не го вижда и наистина може да се върне при двамата, които го чакаха в мазето.

Трябваше да го повярва, колкото и да беше налудничаво.

Той включи муфата и пое към Салвейшън Пойнт.

53

Дъждът се носеше на талази и водната повърхност приличаше на кована ламарина. Тъмните облаци висяха неподвижно, презрително безразлични към вятъра. Изриъл се беше затворил на сухо в кабината на моторницата и гледаше втренчено телефона за еднократна употреба в очакване да се появи безценната чертичка за наличието на сигнал. Беше прекосил половината пролив, когато търпението му бе възнаградено.

Салазар не отговори. Той опита отново. Пак се включи гласова поща. Плащаше си за липсата на доверие. За егоизма. Беше захвърлил телефона ѝ, докато чертаеше планове за собственото си спасение. Тя не знаеше новия му номер и нямаше да отговори. Така му се падаше.

Опита още веднъж, като си мислеше, че ще се наложи да остави съобщение. Но този път Салазар отговори.

— Да? — Гласът ѝ звучеше глухо и недоверчиво, но той никога преди не се бе чувствал толкова щастлив да го чуе.

— Изриъл е.

— Откъде се обаждаш? — попита тя, моментално застанала нащрек.

— От водата.

— Чий е този телефон? Звънях ти на онзи, който ти дадох.

— Мой е. — Не му се обясняваше, затова само каза: — Реших да си взема резервен за всеки случай.

— За в случай че не ми вярваш.

Той остави на вятъра да ѝ отговори.

Минаха няколко секунди, преди Салазар да каже:

— Е, добре. Но аз не съм ти най-голямата грижа.

— Знам. Съжалявам. Това, от което имам нужда…

— Чакай малко, по дяволите, остави ме да довърша, това е адски важно.

Той изобщо не се бе сетил, че може и тя да има новини.

— Издадена е заповед за ареста ти — каза тя. — Прочетох клетвената декларация за законово основание, подписана от чичо ти.

Той отпусна газта и остави лодката да се носи по вълните между Салвейшън Пойнт пред него и Литъл Херинг зад гърба му.

— И какво е основанието? Да не ми е подхвърлил нещо?

— Не. Не е било нужно, защото ти сам си му дал всички основания, когато си се сбил с онези типове пред къщата ти. Стърлинг е притиснал Озгуд и сега той твърди, че си го нападнал. Полицията разполага с показания на трима свидетели. Не се споменава нищо за разследване на убийствата. Което е умно. Стърлинг знае, че това само би забавило нещата. Ето защо пробутва единствено физическо нападение и побой. Чиста работа.

— Оз ми устрои засада с още двама и аз…

— И сега ще трябва да даваш обяснения пред съда, защото се хвана на въдицата. Между другото, тези нови обвинения ще задействат и производство по нарушение на условията за предсрочно освобождаване. Или ще ти бъде отказана гаранция, или ще е толкова висока, че да не можеш да си я позволиш. В най-добрия случай ще се намери къде да заложиш работилницата. Не смятам обаче, че това ще е достатъчно.

Той не се сещаше какво да каже в отговор.

— Няма да допусна това да се случи — каза Салазар. — Ще подам рапорт, в който ще разкрия всичко. Иначе не си в безопасност. Ако те заключат за банално физическо нападение и нарушение по предсрочното освобождаване, няма причина да те слагат в изолатор. Затова съм обезпокоена, че Стърлинг не те посочи като лице, представляващо оперативен интерес във връзка с убийствата на „Мерео“. Ще намери някого да те очисти в ареста. Време е да сложим картите на масата.

— Да — каза той. — Така е. Но са ми нужни няколко часа.

— Нямаш няколко часа. Стърлинг се е ангажирал лично да те арестува като помощник-шериф, отговарящ за острова. Чух, че съдията е подписал заповедта. Времето ти изтича.

— Спечели ми час-два. Тогава ще ти дам цялата история, всичко, което искат от теб, буквално ще ти го пусна в ръката.

— Какви ги приказваш?

Налагаше се отново да се довери на Салазар и би могъл да го направи, смяташе да го направи, след като Жаклин Пикар се качеше на лодката му, поемеше курс на север и изчезнеше завинаги. Но не преди това.

Защо толкова много държеше да ѝ помогне да избяга?

Защото знаеш, че говори истината, помисли си той. Всичко, което ти каза за живота след това, е поне толкова лошо, колкото можеш да си представиш, ако не и повече. В случай че изобщо я оставят жива.

След като чу за ареста, който го очакваше, Изриъл си каза, че не биха я оставили жива. Жаклин и преди бе изчезвала, но тогава изчезването ѝ не беше разследвано и личната ѝ трагедия бе игнорирана. Защо някой би ѝ помогнал сега? Спомни си как Мари бе поела пистолета от ръката му с хладен блясък в очите, с поглед, който казваше, че е видяла достатъчно от правосъдието, за да реши, че шансът ѝ е изцяло в нейни ръце.

— Имам всичко — каза той. — Кой го е направил, кога и как. Имам цялата информация и мога да я докажа.

— Как?

От работилницата го деляха десет минути и двайсет обратно до Литъл Херинг. Ако заобиколеше северния бряг, по-далече от трафика, бурята щеше да му е съюзник. Щеше да пусне котва в заливчето, да мине през онова проклето мазе и да изведе Жаклин. Общо час. Само толкова му трябваше. След един час щеше да позволи на Салазар да го постави под каквато си иска институционална закрила, колкото да остане жив, докато тя рови в онази малка камера, скрита във висулката, и осмисля записаното на нея.

Ако изобщо има нещо записано. А ако всичко е изтрито от водата, няма да имаш с какво да се защитиш.

Освен момчето, разбира се. То може да ти бъде свидетел.

Изриъл не беше сигурен, че ще допусне да стовари всичко върху едно дете.

По-добре ли беше да умре в затворническата баня? Може би.

— Изриъл? — чу той гласа на Салазар.

— Тук съм. Виж, трябваш ми. Ела на Литъл Херинг сама. Но най-рано след час. Тогава ще ти дам всичко.

— На Литъл Херинг? — попита озадачено тя.

— Сама. Обещай ми. Твърде далече сме стигнали без ничия подкрепа, за да посвещаваме други тъкмо сега.

— И виж само докъде сме стигнали…

— До много важни разкрития. Представа си нямаш. Ще ти дам всичко, което ти е нужно, за да приключиш случая. Убийствата на „Мерео“, трафикът на хора през Салвейшън Пойнт, Стърлинг и Пол Гарднър, Джей Ар Карузо, или както там се казва в действителност, цялото скапано шоу.

— Сериозно ли говориш?

— Абсолютно.

— Откъде…

— Важното е, че знам. Само това трябва да те интересува в момента. Имам всичко. И ще ти го дам. Ела на Литъл Херинг сама. Оттам нататък… ти си шефът. Ще изпълнявам всичките ти заповеди, без да ти възразя. И няма да има нужда, защото ще сме победили.

Мълчание.

— След час — каза накрая тя.

— До скоро, Джен.

54

Бурята беше негов съюзник.

Докато останалите търсеха убежище от нея, тя беше неговото убежище. Пристанището беше притихнало, нямаше никакви зяпачи, още по-малко снимачни екипи. Виждаха се неколцина рибари, но и те работеха с наведени глави, за да се пазят от дъжда. Той избегна главния кей, докара малката лодчица успоредно до моторницата си, която го скриваше от погледите на рибарите, и я привърза за пристана. Угаси двигателя. Ослуша се.

Тишина, ако не се смяташе свиренето на вятъра и тракането на разхлабена телена ограда.

Той прехвърли крак от лодката към стълбата на пристана. Старите дървени стъпала издържаха тежестта му, защото дядо му ги беше подсилил отдолу с арматурно желязо. Старецът беше педантичен във всеки детайл.

Приливът настъпваше и до кея водеха само няколко открити стъпала. Той ги изкачи бързо, знаейки, че времето е всичко за него; беше близо до победата, победа за всички тях: за него, за Салазар, за Жаклин, за всяка жена, преминала през онази ужасна къща на Литъл Херинг. Оставаше само да потегли с моторницата.

Вече беше на борда, когато видя бейзболната си шапка, закачена на лоста за газта, и се сети за чиповете на Карузо. Само преди няколко часа Изриъл бе искал да насочи вниманието му към това място, докато самият той отиде на Литъл Херинг. Дали неволно не си бе заложил капан?

Дъждът потропваше по кабината и образуваше локви по стария пристан. Той вдигна предпазливо шапката, сякаш щеше да го ухапе.

А може би вече го бе ухапала.

Ако някой дойдеше тук и видеше, че моторницата му я няма, а тази на Дар е завързана на нейното място, въпросите нямаше да закъснеят. Щом Стърлинг имаше издадена заповед за ареста му, Дар щеше да каже истината: доколкото е чула последно, Изриъл е тръгнал за Литъл Херинг.

Трябваше му още време. Всяка минута имаше значение.

Той си сложи шапката, затича се по пристана, прецапа локвите и прекоси осеяния с дупки асфалт пред работилницата на дядо си. Ръждясалото резе на вратата беше заключено с катинар. За комбинация беше зададена географската ширина на първата къща, построена на Салвейшън Пойнт от член на фамилията Пайк преди близо два века. Старият заключващ механизъм беше добре смазан и се превъртя плавно. Изриъл отвори вратата и познатите миризми го удариха в лицето като мощна вълна — на дървени стърготини и лак, на дизелово гориво и моторно масло, на боя и разредител. Милиони спомени.

Прекоси канцеларията и бутна летящата врата към огромното хале, където някога се строяха повечето рибарски лодки за нуждите на острова. Сега цялото пространство беше празно, старите крикове и хидравлични колички бяха избутани покрай стените, където бяха облегнати и големи листове шперплат. В дъното една самотна рибарска лодка все още стоеше на подпорите си под спускащия се от тавана верижен телфер. Предназначението на телфера беше да изважда вътрешностите на бракуваните съдове. Големият двигател отиваше за претопяване, дървените части се оставяха да изгният. Изкорменият корпус на лодката беше надвесен над дълбок канал, каквито използваха механиците в автосервизите.

Изриъл притича до нея, намери лесно стълбата в тъмното, осланяйки се на мускулната си памет, и се спусна в канала. Студеният бетон беше пропит с миризма на машинно масло. Лодката се издигаше неподвижно над него, закривайки го като саван. Беше нелошо място, от което един уловен в капан мъж да окаже последна съпротива. Достатъчно добро, за да отнеме известно време на преследвачите му, докато накрая разберат, че не се крие там.

Той свали шапката си с чиповете на Карузо и я пусна на пода в далечния край на канала, закрита от корпуса на лодката, на място, където приближаващият се нападател би бил изложен на огън от защитена позиция.

Един час.

Времето, което му бе нужно, за да доведе всичко докрай и да си тръгне завинаги оттук.

Извървя обратно дължината на канала и вече усещаше с ръцете си студенината на металната стълба, когато ярък лъч на фенерче освети вратата на канцеларията и се чу гласът на чичо му:

— Из, я ела тук!

55

Изриъл замръзна на място, стиснал най-горното стъпало на стълбата; главата му все още беше под равнището на пода. Помисли си да слезе обратно долу, но не искаше да рискува да произведе звук. Гласът на чичо му се разнесе отново, по-силен отпреди:

— Из, не се бъзикай с мен. Време е да поговорим, стари приятелю.

„Стари приятелю“. Така го бе наричал неизменно дядо му с обич дори когато беше ужасно раздразнен от пакостите му. Нищо общо със студената самонадеяност в гласа на Стърлинг, който отекваше в халето.

Той се мисли за победител. Държи заповедта в ръката си и смята, че си е свършил работата.

Всеки друг ден Изриъл щеше да се изкатери по стълбата и да отиде при него. Салазар все още беше някъде там, готова да се притече на помощ — едно асо в ръката му, за което Стърлинг не подозираше. Ако Изриъл беше единственият, изложен на риск, щеше да се предаде без колебание.

Но не беше единствен, уви. Една жена и едно дете го чакаха от другата страна на тъмната вода.

Той се смъкна по стълбата с безкрайна предпазливост, абсолютно безшумно. Пропълзя до близкия край на канала и се долепи до бетонната стена.

Лъчът на фенерчето в ръката на Стърлинг подскачаше с всяка негова стъпка. Той го насочваше във всички посоки, което беше единственото успокоително нещо. Чипът за проследяване беше ефективен, но не толкова прецизен, че да го отведе право към канала. Стърлинг знаеше само, че Изриъл се намира в сградата.

Изчакай, докато мине зад лодката. Докато е там, трябва да издрапаш по стълбата, бърз като мълния, защото надникне ли отдолу, ще те спипа като омар в капан.

Лъчът се приближаваше. Стърлинг бе спрял да говори. Стъпките му бяха тихи и уверени. Изриъл не чуваше дори дишането му. Лъчът мина близо до него и едва не го освети, но той се бе снишил и остана скрит в сянката на лодката.

Пръстите го сърбяха, жадни за тежестта на пистолет. Би било толкова лесно. Да изчака чичо му да приклекне, за да надникне под старата лодка, и тогава да забие един куршум в победоносно ухиленото му лице.

Но нямаше пистолет. А Стърлинг имаше.

Лъчът се премести от ляво надясно, към другия край на канала и по-нататък, към най-далечните ъгли на халето. Изриъл напрягаше слух да чуе стъпки.

Ето… или не?

А това не беше ли шум от стъпки?

Той следеше светлината, ослушваше се и накрая се върна при стълбата. Стисна студените метални пречки и бавно се издърпа нагоре. Едно стъпало, две, три. Главата му почти се изравни с пода. Спря се, пое безшумно въздух, задържа го в дробовете си.

Лъчът на фенерчето изцяло бе подминал канала и той знаеше, че Стърлинг е стигнал до задната част на халето, щателно описвайки пълен кръг в затвореното пространство.

Изриъл се измъкна изпод лодката и запълзя по бетонния под.

В славните години на работилницата наоколо имаше много места за криене. Но вече не. Той заобиколи крика и застана от другата му страна, придържайки се към сенките на изгнилата лодка, докато лъчът на фенерчето пробиваше мрака. Само един източник на светлина, само един глас. Това беше единствената добра новина — чичо му бе дошъл сам.

Изриъл огледа помещението, обмисляйки варианти за бягство. Нямаше много. Самотна купчина стари палети, плътно опряна в стената, запълваше единия ъгъл на халето. Не беше идеално прикритие, но най-добро от лошото. Той запълзя натам, а в това време лъчът се прехвърли от канцеларията към халето и отново зашари из него. Стърлинг бе преполовил обиколката си и се връщаше назад. Изриъл се шмугна зад единственото укритие — лист шперплат два на три метра, облегнат на стената. Един от многото, използвани за закриване на избитите прозорци. Някой го бе подпрял небрежно там и бе забравил за него, но тази небрежност му идваше добре дошла сега, защото между стената и дървото имаше място, където да се вмъкне.

— Хайде, Из! — извика Стърлинг и силният му глас отекна в празното помещение с висок таван. — Имам заповед, стари приятелю. Ако искаш да добавим към списъка и съпротива при арест, с радост ще откликна.

Отвън бурята отново набираше сила. Дъждът тропаше като градушка по ламаринения покрив на продълговатото хале.

Лъчът на фенерчето намери листа шперплат, задържа се върху него достатъчно дълго, за да накара космите по врата на Изриъл да се изправят, после се отмести встрани. Светлото петно се фокусира върху лодката над най-доброто скривалище в цялото помещение — канала под нея.

Откъдето Изриъл се беше измъкнал само преди трийсетина секунди.

Той се подаде иззад шперплата и за пръв път видя чичо си. Стърлинг беше застанал пред лодката, повдигната върху криковете, и я оглеждаше внимателно. Фенерчето беше в лявата му ръка, защото в дясната държеше пистолет. Вдигна го и Изриъл видя върху стената на канала червената точка, която го търсеше.

Нима Стърлинг бе дошъл, за да го убие?

Това беше нова идея, но не и невъзможна. Бяха сами тук; чичо му можеше да си съчини каквато поиска история за случилото се.

Единственото оръжие на Изриъл беше джобното му ножче. Той го измъкна от джоба си и опипа с палец тъпия ръб на острието. С това ножче щеше най-много да даде на чичо си повод да го застреля.

Дъждът плющеше толкова силно по ламаринения покрив, че той можеше да направи поне няколко крачки, преди Стърлинг да го чуе. Трудно се улучваше бягаща цел с пистолет. Той се съмняваше, че чичо му прекарва много време на стрелбището. Може би щеше да успее да се добере до вратата и да избяга.

И после?

Под пристана.

Като дете той си бе играл върху забитите в дъното носещи стълбове на пристана, скачайки от един на друг, като си мислеше за разказите на дядо му как някога моряци са се катерили по мачтите на корабите, за да изпъват платната.

Ако можеше да се скрие под пристана, все още имаше шанс. Едно кратко ледено плуване към скалите. Докато Стърлинг беше сам, Изриъл си мислеше, че ще може да избяга във водата.

Стига да се добереше дотам.

Струваше му се недостижима мечта да стигне до пристана, без да отнесе някой куршум, докато не видя как Стърлинг се наведе и се провря под корпуса на лодката, а лъчът на фенерчето се насочи към тавана, което означаваше, че се спуска по стълбата в канала, под нивото на пода.

Действай, заповяда Изриъл на тялото си, което се подчини, но с няколко мига закъснение. Като че ли то се страхуваше повече от куршума, отколкото мозъка му.

Когато най-после излезе иззад шперплата, се почувства толкова оголен и уязвим, колкото никога преди. Празното хале пред него се простираше до безкрая, като „Янки Стейдиъм“.

Прекоси го с бързи, тихи стъпки. Мускулите му бръмчаха като наелектризирани, по хълбоците му преминаваха спазми, всеки нерв от тялото му крещеше да се затича, но тичането му щеше да привлече внимание. Стигна до вратата на канцеларията, вмъкна се вътре и видя, че Стърлинг е оставил входната врата отворена.

Свобода.

Измъкна се навън, под дъжда, и едва тогава си позволи да се затича. Беше тъмно и шумът на дъжда го бранеше от света, а лодката беше право напред. Можеше да стигне до нея, трябваше да стигне.

И стигна.

Беше на борда, обзет от дивата радост на победата, когато Джей Ар Карузо каза:

— Здрасти, Пайк.

56

Карузо беше застанал в кабината, скрит в сенките неясен силует; виждаше се само пистолетът в ръката му, насочен в гърдите на Изриъл.

— Десет точки, че разкара шапката и ботушите — каза той. — Повечето хора не биха открили нито един от чиповете за проследяване, а ти ги откри и двата.

Изриъл стоеше неподвижен и онемял, хванат в капан.

— Знаеш ли, аз ти стисках палци — каза Карузо. — Ти предлагаше интересни възможности. Но нещата се развиват по-бързо, отколкото би било по вкуса и на двама ни в този момент.

— Мислех, че имаме сделка — каза Изриъл. И двете му ръце бяха спуснати отстрани до хълбоците и едната стискаше джобното ножче.

— Стърлинг имаше по-добра оферта. По-правдоподобна.

— Няма да успееш да ме пробуташ като виновника за случилото се на яхтата — каза Изриъл. — Или поне не задълго.

— Ще разберем това, нали? Аз поне ще разбера. И знаеш ли в какво съм сигурен, Пайк? Че е време да се махам от тоя гаден остров. Мразя това място.

— Правиш голяма грешка — каза Изриъл.

— Докажи го. — Карузо гледаше над рамото му, към работилницата, и очакваше Стърлинг да се появи. Отекна гръм, дъждът заплющя още по-силно, сякаш черпеше енергия от мълнията.

— Ще оставя на Жаклин да го докаже — каза Изриъл.

Ножът беше все така скрит в дясната му ръка. Беше сгънат, но палецът му опираше в бутона за отваряне на острието. Искаше да задържи вниманието на Карузо далече от ръцете си.

— Вдигни ръце! — каза Карузо, сякаш отгатнал мислите му.

Изриъл пренебрегна нареждането и каза:

— Как изобщо ги откри във Флорида? Как намери Жаклин и Мари?

Това привлече вниманието на Карузо. Когато се наведе напред, очите му се взираха в лицето на Изриъл, не в ръцете му. Но пръстът му остана върху спусъка на пистолета.

— Разговарял си с тях, преди да се качат на яхтата — каза той. — Не ми съобщаваш новина.

— Разговарях с Жаклин днес.

— Няма да се хвана на това.

— В случая нямаш право на грешка — каза Изриъл.

Лъч светлина проряза мрака. Стърлинг излизаше от сградата. Врата се отвори и затвори с трясък. Нито Изриъл, нито Карузо погледнаха натам. Двамата бяха изцяло погълнати един от друг.

— Ако е жива, къде е? — попита Карузо.

— Избери мен пред Стърлинг и ще разбереш.

— Твърде късно е за блъфове. Имаше повече от един шанс.

— И двамата имаме. Ще съжаляваш, че си пропуснал своя.

— Големи думи от ходещ мъртвец.

— Стреляй тогава.

— И дотам ще стигнем.

— Той ще стигне, искаш да кажеш. Ти нямаш намерение да го направиш собственоръчно, но и Джей Наш е нямал на „Мерео“, пък накрая е убил няколко души.

Карузо замълча. Беше заинтригуван.

— Наш избързал и умрял — каза Изриъл. — Ти правиш същото. Не ми даде достатъчно време. Аз ти обещах свидетели, а вместо това ти си се уловил за Стърлинг, при положение че той е идеалният кандидат да опере пешкира, много по-подходящ от мен, и ти го знаеш, защото си обмислил всичко.

Джобното ножче беше влажно в дланта му, пръстите на ръката му бяха подгизнали от дъжда. Трябваше да е бърз и точен. Помисли си, че Карузо вероятно е много по-добър стрелец от Стърлинг. Трябваше да му предложи нещо, да му подхвърли някаква стръв, да спечели време. Единствената стръв, за която се сещаше обаче, го очакваше да се върне в тъмницата под къщата на Дуейн Пърсел. И той нямаше да ги предаде.

„Врагът трябва да повярва, че разполагаш както с капацитета, така и с волята да изпълниш всяка своя заплаха, срещу която той няма противодействие“, беше му казал Карузо онази сутрин.

Изриъл трябваше бързо да се превърне в заплаха, срещу която врагът да няма противодействие.

Чу се хрущене на чакъл и плисък на локви под нечии стъпки. Стърлинг тичаше към тях. Беше угасил фенерчето, пистолетът му вече не изпращаше червена точка. Стърлинг получаваше заповедите си от Карузо. Това беше важно да се знае. И двамата бяха готови за стрелба, но Изриъл трябваше да научи чий пръст пръв би дръпнал спусъка.

— Пропиляваш шанса си — каза Изриъл, когато ботушите на Стърлинг изтропаха по пристана. — Аз искам само да изчезна. А ти си готов да пропилееш всичко, защото си заложил на Стърлинг, глупав негоднико!

Карузо направи крачка напред, подаде се от кабината с напрегнат поглед, без да усеща дъжда, който обливаше лицето му.

— Нямаш нищо — каза той. — Само догадки.

— Залогът е твърде голям, за да сбъркаш — каза Изриъл, като си мислеше, че ще действа в мига, когато Стърлинг стъпи на лодката. Карузо щеше да погледне към него. Да отклони вниманието си за момент. Това му беше достатъчно.

Трябваше да е достатъчно.

Стърлинг беше стигнал до края на пристана. Стоеше, наведен над тях, и дишаше тежко.

— Здрасти, Из — каза той. — Арестуван си.

В центъра на гръдния кош на Изриъл цъфна червена точка — трепкащата светлина от лазерния мерник на Стърлинг.

— Дай на Карузо малко време, да видим дали е съгласен с теб — каза Изриъл. — Още мисли. Засега този остров не е твой.

— О, мой е!

— Това място загива — каза Изриъл, поглеждайки против волята си към Стърлинг. — Толкова ли държиш да го имаш? Струваха ли си всички злини, които си извършил тук, за да се сдобиеш с един пуст остров?

Чичо му го наблюдаваше през дъжда с изписано на лицето искрено разочарование.

— Обичам го повече от когото и да било — каза той. — Всички останали приеха смъртта му. Аз не. Повечето си тръгнаха. Аз останах. Този остров е подсигурил бъдещето на внуците ми, Изриъл. Както би трябвало да бъде. Аз просто намерих алтернативен начин да си изкарвам прехраната от това място.

— С кървави пари, побъркан кучи сине.

— Всички пари са кървави. Винаги някой печели, друг губи. Аз не приех да съм от губещите, това е всичко.

— Колко пари получи, за да натопиш Гарднър?

— Никого не съм топил. Казах истината за него. Той сам се натопи.

— Гарднър беше човекът, който обещаваше да отвори наново любимата ти Ничия зона. Ти изкупи половината остров, залагайки на него, само за да го предадеш накрая. Защо?

— Много просто — каза Стърлинг. — Защото щеше да загуби. Всеки можеше да види това.

На Изриъл му идеше да се изсмее, както беше застанал под дъжда с червената точка от лазерния мерник на гърдите си.

— Адаптираш се или умираш, Из — каза Стърлинг. — Как не го виждаш? Баща ти го виждаше. Чарли искаше да бъде прост рибар, мамка му, с чисто сърце, чисти ръце, такива благочестиви глупости. Но дойдоха трудни времена и знаеш ли какво стана? Прозря истината.

— Каква е истината?

— Че никой, дошъл отдалече, не дава пет пари за това място, нито какво ще се случи с него. Светът винаги е готов да ни прецака и за да оцелееш тук, се иска сила. На много хора от този остров им трябва сила, а те я нямат. Аз им я давам.

Корумпиран до мозъка на костите си, този човек още се смяташе за герой.

— Ти май си вярваш, а? — каза Изриъл.

— Можеш да заложиш задника си, че си вярвам. — Пистолетът в ръката на Стърлинг не трепваше. — Никой няма да ти даде втори шанс да запазиш къщата си. Сега тя е моя. А освен това имам и работа. Време е да караме нататък.

Това бе адресирано към Карузо, не към Изриъл. В тона му се долавяше намек за въпрос, за очакване на окончателна присъда. Той щеше да натисне спусъка, но Карузо трябваше да вземе решението.

Изриъл погледна Карузо, който го наблюдаваше през дъжда с безразличен поглед.

— Камерите бяха в едни малки висулки — каза Изриъл. — Едната ти липсва. Защото е у мен.

Настъпи мълчание. После Стърлинг каза:

— Дрън-дрън.

Карузо още гледаше Изриъл, който мълчеше. Без да отмества поглед, той само кимна веднъж.

После стреля толкова бързо, че Изриъл не разбра какво става, докато не проехтя и вторият изстрел. Двата се сляха в един общ трясък и той нямаше време да се наведе, нито да се сети за ножа в ръката си, камо ли да го използва.

Пистолетът на Стърлинг, с всички патрони в него, се удари в пристана преди трупа му. Оръжието отскочи от дъските, описа дъга и падна на дъното на лодката, а той издаде пронизителен звук на изненада и болка, преди също да падне. Но не стигна до лодката. Лицето му се удари в перилото, чу се хрущящ звук, като от удряне с плоска дъска по водна повърхност, тялото му се превъртя във въздуха и падна в океана. Плясъкът бе почти заглушен от плющенето на дъжда.

— Дай ми го — каза Карузо с тих, равен глас, сякаш нищо не се бе случило. Погледът му отново беше прикован в него.

Отначало Изриъл си помисли, че има предвид пистолета на Стърлинг, който се беше спрял до краката му. Но Карузо не се интересуваше от оръжието.

— Колието ли? — попита Изриъл, давайки си сметка, че е успял, превърнал се е в заплаха, срещу която Карузо няма противодействие. Поне засега.

— Да. Дай ми го.

— Добър избор, Карузо. Знаех, че няма да ме разочароваш.

Той пристъпи напред и бръкна в левия си джоб — залагаше на неистовото желание на този човек да се сдобие с онова, което търсеше, разчитайки да проследи с поглед ръката му в джоба.

И той го направи. Гледаше лявата ръка на Изриъл, когато дясната се стрелна напред, острието на ножа се разгъна и след миг беше в гърлото на Карузо.

В един безкраен миг, след като той залитна към него, Изриъл беше сигурен, че кръвта, чийто вкус усещаше в устата си, беше на Карузо. Докато Карузо, паднал на колене, се опитваше да затисне с едната ръка кървящото си гърло, а с другата да вдигне пистолета, чак докато Изриъл стъпи върху ръката му, с която държеше оръжието, и чу костите да изпукват като платно, плющящо на вятъра, той беше сигурен, че не е ранен. Едва когато разоръжи Карузо и се дръпна назад, си даде сметка за кръвта, изтичаща от корема му.

Карузо го бе прострелял под ребрата.

Бързо.

Беше ужасно, адски бърз.

Притиснал с длан раната си, Изриъл го наблюдаваше, докато умира на дъното на лодката му. Видя как последната светлинка живот угасна в очите му. Едва когато беше сигурен, че е мъртъв, той пусна пистолета му, коленичи с нестабилните си крака и се подготви да огледа раната си. Натискът на дланта му върху горещата влага изглеждаше жизненоважен, единственото нещо, което го отделяше от смъртта. Но трябваше да я види.

Дръпна ръката си от раната. Болката нахлу в тялото му, сякаш за да замени изтичащата кръв. Куршумът бе проникнал под ребрата му и излязъл през гърба. Но раната беше чиста. Значеше ли това нещо? Като че ли да. Навремето го бяха наръгали със самоделен нож приблизително на същото място. Кога беше това, през втората му година в затвора? Тъй или иначе, беше достатъчно нов, за да си помисли, че ще умре.

Само че не умря. Оживя, а онази рана изглеждаше по-зле от тази тук.

Разбира се, получи медицинска помощ след минути.

Той свали колана си и започна да разкопчава ризата си, но после размисли и се отказа. Нямаше смисъл да прави излишни движения. Отметна якето на Карузо, намери ножа, с който го бе убил, и го използва, за да нареже на ивици ленената му риза. Беше хубава, чиста риза, поне когато я бе облякъл. Сега беше подгизнала от дъждовна вода и кръв и от мръсотията на дъното на лодката. Сега не беше чиста. Което беше лошо. Но той нямаше избор. Останал без дъх от болка, натъпка ленения парцал в раната си, после загърна якето на Карузо около корема си, уви колана около него и изчака да си поеме дъх и да се приготви. Пристегна колана с всичката сила, която успя да събере, пристегна го толкова здраво, че хладната тъмна нощ му се стори светла и гореща и за миг имаше чувството, че ще загуби съзнание.

Светлината помръкна и нощта се върна. Той закопча колана. Ивиците плат от ризата, коженото яке и коланът го притискаха здраво от всички страни. Чиста рана и силен натиск. Много мъже бяха преживявали и по-лошо.

Той влезе със залитане в кабината. Запали двигателя и едва тогава се сети, че лодката още е привързана към пристана. По дяволите. Завлече се с мъка до носа и после до кърмата, за да освободи въжетата. Коланът придържаше превръзката към раната му. Ако потърсеше помощ сега, със сигурност щеше да оживее. Карузо и Стърлинг бяха мъртви, Жаклин Пикар нямаше от какво толкова да се бои. Тя разполагаше с повече време от него.

Той се изправи и си я представи, нея и момчето, Лаймън Ранкин — как го очакваха долу в онова каменно мазе, после се сети за Наш и Карузо и колко много непознати стояха зад тях, върна се в кабината и включи на скорост. Понечи да седне, но се отказа. Нещо смътно му подсказваше, че трябва да не прекъсва кръвоснабдяването на краката си. При нараняване на гърдите или корема краката не биваше да се повдигат. Къде бе научил това? Далечен спомен от нещо, което му бе изкрещял някакъв парамедик, докато той лежеше на бетонния под в затвора.

Управляваше лодката с лявата ръка, като се държеше изправен с дясната, докато постепенно се отдалечи от Салвейшън Пойнт и потъна в нощта.

57

Лаймън седеше в ледения мрак до Секира и единственото нещо, което го стопляше в тази стая, беше ръката ѝ върху неговата. По някое време чуха мотор на лодка, но шумът заглъхна толкова бързо, колкото се бе появил. Някой бе минал покрай Литъл Херинг, без да спира. Лаймън беше свикнал с този звук.

— Ще се оправиш — каза му Секира.

Той кимна.

— Ще си в безопасност — добави тя.

Той отново кимна. Трудно му беше да поглежда към нея. Седеше, вперил поглед в пода, който му изглеждаше сух, докато беше прав; след като седна, някаква невидима влага започна да се просмуква през него. Това не можеше да е добре за една къща. Спомни си как вратата беше паднала от снега и двамата с баща му бяха дошли, за да запушат входа с шперплат, и как винтът се бе врязал като моторен трион в изгнилата каса.

Нямаше за какво да се захване.

Всичко се разпадаше.

— Лай-мен? — прошепна Секира и стисна ръката му, докато накрая той я погледна в очите. — Благодаря ти. За… всичката помощ.

— Няма проблем — каза той, като примигваше бързо и преглъщаше на сухо, а сълзите заплашваха да бликнат. Къде щеше да отиде сега? Никой нямаше да го приюти в дома си. Може би щяха да му позволят да остане при Дар, но ако не му позволяха?

Ами ако ми позволят, помисли си той тогава и това му прозвуча още по-зле, не заради Дар, а защото означаваше да остане на острова. Представи си как отново тръгва на училище есента. Дотогава всички щяха да знаят за баща му. Но какво щяха да знаят? Част от опазването на тайната беше премълчаването на истината. И така, какво щяха да знаят хората за Кори Ранкин?

Той не желаеше да живее нито на Литър Херинг, нито на Салвейшън Пойнт. Всичко тук беше взривено като фойерверк на Четвърти юли, отначало с предупредително загряване, последвано от бързи, мощни експлозии. Нищо от останалото не можеше да се запази цяло, Лаймън нямаше за какво да се захване в този свят, в този живот.

— Трябва да вземеш парите — каза той.

Тя го погледна намръщено, учудено и объркано.

— Онези пари горе.

— Не ги искам.

— Трябва да ги вземеш обаче. Те са доказателство, че си била тук.

Тя не изглеждаше доволна от идеята, но не възрази.

— Ще ти ги донеса — каза той. — Чакай тук.

— Лай-мен, недей…

Но той вече отиваше горе.

Изкачи се по познатите каменни стъпала и през металния капак влезе в истинското мазе, а оттам в къщата. Отвори вратата, мина по коридора и видя баща си на пода.

И се спря. Баща му беше мъртъв и Лаймън го знаеше, но още се страхуваше от него. Ако мъртвец можеше да възкръсне за един последен безжалостен удар с юмрук, това беше Кори Ранкин.

Трябва да го направиш, каза си той. Трябва да го заобиколиш. Той вече не може да те нарани. Докажи го.

Лаймън мина покрай трупа на баща си, като внимателно избягваше тъмната локва кръв, и влезе в кухнята. В един от шкафовете имаше скрита стара раница. Той я бе ползвал, за да пренася храна и вода от дома си тук. Намери я, изсипа каквото имаше в нея, и се върна при канапето. В стаята беше тъмно и кожата на баща му изглеждаше белезникавосинкава, а очите му бяха вдлъбнати навътре сенки, сякаш вече се бе превърнал в скелет, в призрак.

Обърнат с гръб към него, Лаймън повдигна провисналата възглавница на канапето и бръкна отдолу за парите. Ръката му напипа коравите, подравнени ръбове на нови банкноти. Измъкна първите две пачки и ги мушна в раницата, после посегна за следващите.

Той повтори това петнайсет пъти, докато накрая всички пари бяха наместени в раницата. Най-отдолу откри чантата, в която Секира бе пренесла парите от яхтата. Беше по-добра от неговата, непромокаема, направена така, че да плава, ако човек попадне в беда, и веднъж бе извършила морско плаване, затова той натъпка собствената си раница в нея и затвори плътно ципа.

Изправи се и хвърли последен поглед към баща си. Кръвта се беше разляла в широко петно около него; струйка от нея сякаш се опитваше да стигне до Лаймън, да го докосне. Но тази кръв бездруго течеше и в неговите жили.

Приглушен шум на двигател проникна като едва доловима вибрация в стаята и отдолу се чу гласът на Секира, слаб и далечен:

— Лай-мен?

Той прекрачи за последно трупа на баща си и се затича надолу, за да бъде при нея.

Когато стигна до най-ниското ниво на подземието, шумът вече се чуваше ясно. Двамата заедно се заслушаха как се приближава, променяйки формата си, отначало като бръмчене на стаен вентилатор, после на градинска косачка, докато накрая се превърна в гърления, уверен рев на извънбордов двигател.

Ревът престана внезапно, заменен от острото хрущене на дървен корпус по натрошени мидени черупки и камъчета, последвано от отчетливия плисък на вълните от браздата на лодката. Лаймън си помисли, че последният шум на водата, след като лодката се е врязала в брега, винаги звучи сърдито, сякаш морето се гневи, че е загубило нещо, което му принадлежи по право.

Секира го хвана за ръката.

Чу се тежко цопване във вода, после стъпки, после мъжки глас, толкова продран, че отначало не можаха да го познаят:

— Аз съм. Изриъл.

Нечия сянка се появи в основата на стъпалата и Лаймън се дръпна назад, по-близо до Секира, а Пайк се изкачи при тях, залитайки. Беше облян в пот и дъжд и притискаше с ръка корема си, сякаш бе получил мускулна крампа. Секира се изправи и отиде при него да го подкрепи, докато той се отпусна полека върху едно от походните легла.

Беше ранен.

И то тежко. Коланът пристягаше свитото на топка черно кожено яке към корема му, но всичко наоколо беше подгизнало от кръв. Секира посегна към колана, но Пайк отблъсна ръката ѝ. Не рязко. Не му бяха останали много сили.

— Лодката ти е отвън — каза той. — Не ми казвай, че всичко е било напразно.

Тя не отговори, остана на колене пред него, като го гледаше в очите.

— Стърлинг е мъртъв — каза той. — Също и Карузо. Спечелих ти малко време да изпълниш каквото бяхме намислили. Не го пропилявай, Жаклин.

Той погледна надолу, към себе си, сякаш споменаването на фактора време му бе напомнило за собствените му неприятности.

— Нека ти помогна — каза Секира.

— Повикал съм помощ — отвърна той. Закашля се и изплю алена струя на каменния под. — Но теб трябва да те няма, когато пристигне. И ти го знаеш.

Секира погледна към Лаймън, после отново към Пайк. Изглеждаше неуверена.

Лаймън каза:

— Тихо.

Тя го изгледа учудено, но Лаймън видя разбиране по лицето на Пайк. Разбиране и поражение.

Още една лодка се приближаваше.

После поражението изчезна от лицето му и се замени от нещо като усмивка.

— Салазар — каза той. — Точна е.

Опита се да стане, не успя и отново се отпусна тежко на леглото. Погледна към Лаймън.

— Излез отвън на скалите, момче. Махай да я упътиш. Тя ще види лодката ми. — После помисли и добави: — Ако с нея има още някой, викни силно и бягай далече оттук, колкото те държат краката.

58

С периферното си зрение Изриъл виждаше танцуващи размазани бели петна, които той вече не можеше да прогони с мигане. Беше се отказал още когато изкара лодката на брега. Ударил я бе твърде силно в камъните и леко бе повредил корпуса, но не чак дотам, че лодката да не може да се движи. Нямаше как другояче да го направи. Знаеше, че не може да гази в дълбокото, а също и че няма време да заобиколи до пристана пред къщата на Ранкин и после да слезе чак дотук по стълбите.

— Лодката вървеше добре — каза той на Жаклин, докато чакаха Салазар. — Бързо и стабилно. Това ми достави радост. Има стара навигационна система „Лоран“, ако знаеш как се ползва.

Искаше отново да прочисти устата си от кръвта, но изплютото на пода не му харесваше — беше едновременно тъмно и някак ярко, затова преглътна, облиза устните си и каза:

— Наистина ли знаеш къде отиваш?

Тъмните ѝ очи бяха приковани в колана, който придържаше якето на Карузо към ребрата му.

— Да — каза тя. — Знам.

— Океанът е широк…

Очите ѝ проблеснаха, когато срещна погледа му.

— Ще се справя.

Изриъл си каза, че това скоро ще стане ясно.

— Като стигнеш там — продължи той, — я пусни да плава. Но най-напред гледай да я повредиш. Може да ти изглежда лесно да потопиш лодка, най-лесното нещо на света, но не е.

Говореше твърде много и беше започнал да заваля думите. Спря се, пое дъх и каза:

— Сещаш ли се как да го направиш?

— Мога да я потопя, да.

Звучеше толкова уверена в себе си, дявол да го вземе. Интересно. Много неща около нея му се струваха интересни, но времето му за задаване на въпроси бързо отиваше към края си. Той се задоволи с още един:

— Харесваш ли твоя остров?

Мислеше си, че Жаклин няма да реагира на въпроса му, но тя отговори.

— Обичам го — каза без колебание. — Никога не съм искала да го напусна.

Той кимна. Помисли си дали да не ѝ сподели, че същото можеше някога да се каже и за неговите чувства към това място тук, каквото беше навремето и каквото се бе надявал да стане отново, но му се стори неподходящо да го изрича пред нея, още по-малко в тази стая. Тя беше свидетел на ерата на Стърлинг Пайк. На Чарли Пайк. А не на Джозая Пайк. Това бяха различни светове.

Наистина ли различни? Той знаеше само онова, което му бе казано. Човек не може да се върне назад във времето, каквото и да прави. Трябва да мисли как да върви напред. Стърлинг не беше прав да твърди, че човек не бива да получава втори шанс, за да задържи дома си, че или го има, или го губи, че всичко е игра с нулев резултат.

Самото естество на времето показваше, че човек не може да задържи нищо. Той е посетител, и толкова. Как тогава да съхраниш онова от дома си, което си обичал? Като разказваш верните истории и помагаш на хората да запазят опора под краката си, доколкото е възможно. Да разбираш, че си временно на този свят. И че това не е трагедия.

Изриъл не очакваше, че е казал всичко това на глас, че то не е само мисъл, затворена в главата му, но Жаклин се наведе към него и попита:

— Какво?

— Няма значение — отвърна той и в този момент бял лъч светлина избликна нагоре от стълбището и прикова сенките им към стената. Той вдигна пистолета на Джей Ар Карузо. За малко не натисна спусъка, защото лъчът му напомни за Стърлинг в работилницата, само дето не беше той.

Беше Джен Салазар, а Лаймън я следваше по петите.

— Боже мой, Изриъл — възкликна тя, като го видя. Пристъпи към него, сякаш пистолетът в ръката му не беше истински. Трябваше да го вдигне към нея, за да я спре. — Какво правиш?

— Каквото ти обещах. На теб и на нея. Тя си тръгва оттук и после ти получаваш каквото искаш.

Салазар погледна към Жаклин Пикар. Жаклин не помръдваше. Двете се изучаваха внимателно, сякаш се бяха виждали и преди. Но не бяха. Нали? Той бе почти сигурен в това, но ставаше все по-трудно да бъде сигурен в каквото и да било. Примигна, опитвайки се да прогони белите петна, които виждаше с периферното си зрение. Отново не успя.

— Ти си била тук — каза Жаклин. — Така ми каза той. Че си била в тази стая, както и аз. И сестра ми.

— Да.

Гласът на Салазар беше тих, а морето — шумно. Или може би морето отговори с „да“? Трудно бе да се каже. Всички фонови шумове бяха силни, а гласовете на хората — слаби. Изриъл прочисти гърлото си и се изхрачи. Салазар погледна пръските кръв на пода и отново понечи да се приближи до него. Той пак насочи пистолета към нея. Искаше му се да престане да го предизвиква. Проклетият пистолет тежеше в ръката му.

— Тя взема моята лодка — каза той. — И си тръгва. Никой няма да я спре. Дори ти.

— Няма да вземе твоята лодка.

— Хайде бе! Не ме пробвай, Салазар. Не ме…

— Твоята скоро ще я издирват, може би с хеликоптери. Моята няма да я търсят. Затова да вземе нея. Поне ще има шанс.

За момент Изриъл онемя. После погледна Жаклин и видя колко спокойно наблюдава Салазар. Той огледа каменната стая, в която всяка от тях бе престояла известно време, и разбра.

— Даваш ѝ възможност да опита.

— Да — каза Салазар, — но трябва да побързаме.

Изриъл понечи да се изправи, а Жаклин посегна към свободната му ръка. Той си помисли, че иска да му помогне. Едва когато усети мекия допир на верижката, си спомни за камерата. Онази камера, която щеше да каже истината, ако изобщо бе записала нещо и ако водата не го беше изтрила.

Погледна от колието към Жаклин.

— Надявам се да е работила — каза тя.

— Аз също.

Той стана. Залюля се и Салазар го улови, преди да падне.

— Сядай долу!

— Не тук — каза той. — Няма да остана на това място.

Тя не възрази. Помогна му да слезе по каменните стъпала навън, в чистата нощ. Дъждът бе спрял и двете лодки ги чакаха.

59

Лаймън видя как полицайката на име Салазар помогна на Секира да се качи в лодката ѝ. Беше моторница на щатската полиция. Каза си, че това е хитро. Малко хора биха дръзнали да спрат полицейска моторница. С нея определено имаше по-голям шанс да се измъкне оттук, отколкото с рибарската лодка на Пайк. Той я бе забил твърде грубо в брега. Настъпваше приливът, което помагаше да я освободят. Още не беше достигнал максимума, но беше близо. Плочите сигурно бяха вече под вода и Салвейшън Пойнт отново беше недостъпен, както всяка нощ.

Изриъл седна до Лаймън на един плосък камък, докато Салазар показваше на Секира бордното табло и ѝ обясняваше кое за какво служи. Секира бе стигнала с накуцване до лодката, но сега стоеше уверено на краката си, пазейки равновесие с естествена лекота. Кимаше енергично, като от време на време накланяше глава вляво и вдясно, подобно на чайка.

Лаймън понечи да се усмихне, но заплака.

Изриъл го чу и се извърна към него.

— Ела тук, малкият.

Лаймън избърса лицето си с длани и поклати глава.

— Хайде, момчето ми. Всичко ще се нареди. Ние с теб ще… — Той или загуби мисълта си, или нямаше план. И как би могъл да има? Планът на Секира имаше смисъл, защото тя имаше цел: отиваше си у дома. А Лаймън нямаше дом.

Без цел и посока беше трудно човек да си състави добър план.

— Ще измислим нещо — каза Изриъл.

Секира ги чу да си говорят и се извърна с гръб към Салазар, търсейки ги с поглед.

— Лай-мен! — извика тя.

— Добре съм! — извика в отговор той, но гласът му беше задавен от сълзи.

— Ела насам — каза тя, — където да те виждам.

Лаймън поклати глава.

— Кажи ѝ довиждане, момчето ми — каза Изриъл Пайк; гласът му беше тъжен и топъл. — Ти направи страшно много за тази жена. Тя вече е близо до целта. Сбогувай се с нея. Ще съжаляваш, ако не го направиш.

Лаймън не издържаше повече. Не можеше да остане тук и да се сбогува.

Побягна.

Това беше единственото, което се сети да направи.

Побягна от къщата на Пърсел нагоре по склона към собствения си дом, докато Изриъл Пайк и Секира го викаха по име. Провря се между дърветата и продължи да тича нататък, докато внезапно не спря задъхан. Защо тичаше към дома си? Какво имаше там за него?

Някъде назад чу извънбордовите двигатели на полицейската моторница да се събуждат за живот.

Тя си тръгваше.

Той отново хукна да бяга надалече от къщата на Пърсел и от собствения си дом, през дъжда и вятъра, към плочите, към онзи дълъг вълнолом, служещ за мост между двата острова. Обикновено на това място, докато скачаше от плоча на плоча срещу вятъра, го обземаше опияняващо усещане за свобода. Но не и тази вечер.

Виждаше очертанията на лодката, която отнасяше Секира далече оттук. Беше само силует, понеже светлините на бордното табло бяха угасени. Лодката беше излязла от малкото заливче и се движеше успоредно на вълнолома. Щеше да стигне до средата на пролива, до най-дълбоката му точка, и после да поеме курс към открито море, за да я откара на север, някъде надалече, където да изчезне.

Тогава той разбра, че Изриъл Пайк е прав. Щеше да съжалява, че не се е сбогувал с нея. Секира трябваше да си отиде, тя нямаше друг избор, и да ѝ каже „довиждане“ — да го направи, както е редно — беше единственото нещо, което зависеше от него. А той бе побягнал. И сега щеше да съжалява.

Може би никога повече нямаше да я види. Няма нищо невъзможно, бе му казала тя, когато я попита дали не познава майка му, дали случайно не са роднини, дали има най-малък шанс да не е съвсем сам на този свят. Може би щеше да я види отново, някак си, някъде.

Но ако не…

Той се провираше между боровете, търсейки с поглед светлините на лодката, докато чантата му не се закачи за един клон. Едва сега той се сети за нея. Все още носеше чантата с всички онези пари. Нейните пари от онези ужасни мъже на онази ужасна яхта.

Лаймън откачи чантата от клона и се изкатери по една полегата канара, от която морето се виждаше по-добре. Полицейската моторница се движеше успоредно на вълнолома. Приливът настъпваше, но водата не беше достигнала максималното си равнище. Ако беше достатъчно бърз, може би щеше да успее да ѝ хвърли парите.

Той се затича.

Хукна към плочите с леки, плавни крачки, достатъчно бързо, но не с всички сили. Тичайки, се оглеждаше за нея, като се питаше дали ще го забележи, или ще гледа само пред себе си. Секира управляваше лодката и беше с гръб към него, една сянка сред останалите сенки наоколо.

Лаймън беше достатъчно бърз, за да се приближи дотолкова, че тя да го чуе, но проблемът идваше от прилива. Водата се бе вдигнала почти докрай и вече покриваше големи участъци от вълнолома. Знаеше от опит, че скалните плочи са потопени само на около педя под повърхността, но той няма да ги вижда отгоре. Трябваше да разчита на усета на стъпалата си, за да ги открие, и да е готов да се измокри, да се подхлъзне. А ако се подхлъзнеше по тези скали по време на прилив, спокойно можеше да се сбогува с този свят.

Полицейската моторница се беше наклонила на една страна близо до вълнолома, завивайки към открито море. След петнайсетина метра щеше да започне да се отдалечава от сушата и да поеме курс към онзи безименен остров. Към нейния дом. Тя може би щеше да го чуе, ако ѝ извикаше, но това въобще не беше сигурно сред вятъра и плющящия дъжд.

Той погледна напред, към плочите, от които бяха останали няколко островчета негостоприемна, мрачна скала, едва-едва подаващи се над водата. Някъде под нея обаче равната им повърхност очакваше стъпките му. Той знаеше това. Стъпалата му го знаеха.

Премина в спринт.

Очакваше да стъпи на пет сухи камъка, преди да нагази във водата. Стъпи на шест и последният неочакван подарък му даде допълнителна увереност да се забърза още повече, когато левият му крак джапна във водата и улучи седмия камък. Ребрата и рамото го боляха, но мускулите на краката му бяха достатъчно силни, а стъпалата го държаха здраво. Осем камъка, девет, десет, единайсет. Водата вече беше достатъчно дълбока, за да оказва съпротивление, теглеше краката му надолу, карайки глезените му да пулсират. Той продължаваше да джапа напред. Дванайсет камъка, тринайсет, четиринайсет, петнайсет. Водата стигаше до над глезените му, принуждаваше го да напряга цялото си тяло, за да вади стъпалата си над повърхността, а морето се мъчеше да ги засмуче обратно, сякаш вбесено, че изобщо се опитва да се отскубне от него.

Двайсет. Той вече газеше надълбоко и хвърляше пръски встрани, но продължаваше да напредва. Вдигаше високо колене и пореше водата. Двайсет и пет. Трийсет.

Хвърли поглед вдясно и видя лодката, която приближаваше до високата купчина камъни, която оставаше над водата дори при пълен прилив. Най-високата точка на вълнолома. Беше идеалното място за сбогуване, но той бе изчакал твърде дълго. Щяха да му трябват крила, за да стигне до тази купчина сега. Невъзможно.

Без малко не спря да тича, когато тази дума — невъзможно — изпълни съзнанието и душата му. Не беше честно, като си помислеше за всички неща, които бяха невъзможни, и за онези, които не бяха. Майка му го бе изоставила с един жесток баща, което само по себе си би трябвало да е невъзможно, но се бе случило. Баща му го бе запратил в стената, после бе пристъпил към него, за да го убие, което също би трябвало да е невъзможно, но и то се бе случило. Не биваше само лошите неща да са възможни в този живот. След като всички тези невъзможни неща се бяха случили, защо да е невъзможно едно момче да лети?

Лаймън се затича към високите сухи скали.

Една вълна от следата на лодката го плесна отстрани през бедрата, като едва не го събори във водата, но стъпалата му запазиха сцепление с камъка, сякаш се бяха сраснали с него. Вълната отмина и той се почувства още по-лек, по-бърз и въпреки това напълно стабилен. Плочите бяха писта, а Лаймън беше излитащ реактивен самолет.

Погледна още веднъж надясно. Лодката беше непосредствено под него, обърнала нос на север към океана. Сенките на нея се раздвижиха. Стори му се, че Секира се е обърнала и гледа към него, но не беше сигурен.

И тогава гласът ѝ го намери в тъмното, една-единствена дума, която прозвуча като две:

— Лай-мен!

Тя го бе потърсила с поглед. И го бе открила в нощта.

Той гледаше надолу към нея, докато лодката се полюляваше на вълните.

— Сбогом — извика към вятъра и дъжда.

И скочи.

60

Изриъл видя момчето да скача и чу как Салазар си пое шумно въздух, очаквайки катастрофа.

Тя обаче не бе виждала преди Лаймън да тича. Не го бе наблюдавала как преодолява земното притегляне.

Имаше един миг, в най-високата точка на скока му, когато лодката едновременно изглеждаше твърде далече и сякаш се движеше в грешната посока. Един кратък миг, в който изглеждаше несъмнено, че момчето в най-добрия случай ще падне във водата, а в най-лошия ще се удари в парапета, както Стърлинг, преди да потъне.

Той обаче прескочи парапета. Приземи се на петите си върху кърмата, хлъзна се напред и щеше да падне по гръб и да се пребие, но Жаклин Пикар го улови като танцьорка, изпълняваща заучен номер с познат партньор — обгърна го с едната си ръка и се завъртя настрани, за да поеме инерцията на тялото му, като едновременно го притисна до себе си.

Салазар изпусна въздуха от дробовете си.

— По дяволите — каза тя. — Сега ще трябва да ни го върне.

Изриъл не каза нищо. На полицейската моторница двете сенки — на жената и на момчето — се сляха в една. Моторницата отново се обърна с носа на север. Двигателите изреваха.

— Но какво прави тя? — каза Салазар. — Не може да го отведе! Това не е… Не мога да си затворя очите! Трябва да докладвам за това проклето хлапе!

— Можеш да си затвориш очите — каза Изриъл, който отново усещаше вкуса на кръв, но устата му не беше толкова пълна, колкото преди. Това добър знак ли беше, или лош?

— Не, не мога. Той е дете.

— Ти също си била дете. Била си на четиринайсет, когато са те качили на онази лодка. — Той посочи към своята моторница, чийто корпус стържеше в скалите.

Салазар се поколеба.

— Решението не е наше. Баща му може да е боклук, но ще тръгне да го търси.

— Не, няма. Той е мъртъв.

Тя се извърна и го зяпна.

— Той е горе, в къщата на Пърсел — каза Изриъл. — Мъртъв е от няколко часа. Имах други грижи, та не се сетих да ти кажа.

Вятърът обърна косата ѝ върху лицето, тя я отметна с длан и се взря в очите му, сякаш така думите му щяха да имат повече смисъл.

— Господи, видя ли как тичаше това дете? — каза Изриъл. — Видя ли го?

— Да. — Тя се приближи до него и коленичи. — Трябва да те отведем колкото се може по-бързо оттук.

— Добре съм.

— Пайк, ти си всичко друго освен добре.

— Прибра ли колието?

— Не. Тя го даде на теб.

О, да, наистина. Той бръкна в джоба си да го търси, но Салазар разтвори полека ръката му и го взе оттам. През цялото време го бе стискал в дланта си.

— Пази го — каза той. — На него е всичко, което ти трябва, стига да се е запазило.

— Какво имаш предвид?

— Това е камера — каза той. — Била е с нея на борда на „Мерео“.

Салазар го изгледа смаяно, после внимателно пусна колието в джоба на якето си и затвори ципа.

— Имаме много да наваксваме — каза тя, — но ще оставим това за болницата.

— Не.

— Пайк, въпрос е на…

Той я сграбчи за ръката с всичката сила, която успя да събере. Не беше много. Тя млъкна и срещна погледа му. Изриъл винаги се бе възхищавал на очите ѝ. Ако се оставеше, щеше да потъне в тях. Но тази вечер не можеше да си го позволи. Не и преди да ѝ бе казал всичко.

— Имаш ли нещо, с което да записваш? — попита той.

— Разбира се, в болницата.

— Престани. Нямам сили да споря, а този запис ще ти трябва.

— Ще имаме много възможности да го направим — каза тя, но вече отмествайки поглед встрани.

— Разбира се. Не пропускай тази обаче. Джен? — той изчака, докато отново не погледна към него. — Не пропускай този шанс.

Салазар го изгледа продължително, после извади телефона от джоба си и извика приложението за диктофон. Обърна дисплея към него, за да му докаже, че записва.

— Е, добре — каза той. — Благодаря ти. Ще ти го разправя точно както беше. Ако имаш въпроси, изчакай, първо ме изслушай.

Тя се поколеба, но кимна.

Изриъл Пайк, убиец и честен мъж, вдигна поглед от телефона към небето, където звездите се опитваха да пробият надвисналите облаци, и каза:

— Аз убих Кори Ранкин на Литъл Херинг. Поисках му сметка за престъпленията, които бе извършил заедно с моя чичо, Стърлинг Пайк, и се сбихме. Той загуби.

Пое си дъх. Гърдите и гърбът го боляха. Вече не усещаше раната. Болката се беше преместила, сякаш ѝ бе писнало да стои на едно място и бе решила да си потърси нови свърталища.

— Притеснявах се и за това дете. Да живее само на такова място с човек като него. Попитай Дар Тренчард какво представляваше Кори Ранкин като баща. Тя ще ти каже.

— Къде беше момчето, когато ти уби баща му? — попита Салазар.

Изриъл сведе поглед от небето и отново се фокусира върху нея.

— Не го видях — каза той. — Надявам се, че е побягнало. Това е единственото нещо, което би могло да направи с баща като този. Да бяга бързо, да бяга надалече и да не се обръща назад.

Салазар го наблюдаваше на слабата светлина от телефона. Косата ѝ беше влажна и лъскава, очите ѝ блестяха. Той зачака тя да изключи диктофона и да го нарече негодник. Да му каже да не я заблуждава, а да говори истината.

Но тя не го направи.

— У Кори Ранкин имаше колие — продължи Изриъл. — Каза ми, че го свалил от шията на мъртва жена. Която се удавила. Казвала се Жаклин. Нейната сестра, Мари, също се удавила с нея. Мари била намерена от други, не от него. Стърлинг свалил колието от трупа ѝ. Според Кори в тези колиета има камери, които ще покажат какво се е случило на „Мерео“ в нощта на убийствата.

Толкова добре се чувстваше, изговаряйки последните лъжи в живота си. Това не бяха лоши лъжи. Беше му приятно да ги изрича под чистото нощно небе, край морето, на вятъра и под отслабващия дъжд. Беше едва ли не някакво свещенодействие. Щеше да остави лъжите да излязат от него и тогава всичко щеше да приключи.

Навътре в Северния Атлантик микроскопичните светлини на полицейската моторница почти се бяха разтворили в мрака.

Карай бързо и действай умно, пожела мислено Изриъл — колкото на Жаклин, толкова и на себе си.

— Знам само онова — каза на глас той, — което чух от тези тримата: Стърлинг Пайк, Кори Ранкин и Джей Ар Карузо. Ще ти разкажа какво ми казаха те.

И той ѝ разказа. Разказа ѝ историята на Жаклин Пикар, така както си представяше, че я чува от устата на трима от многото мъже, толкова дълго гаврили се с нея и сестра ѝ. Отдели малко повече време на Карузо. Искаше да се убеди, че е разбрала правилно доктрината му. Нито едно оправдание нямаше смисъл без доктрината.

Искаше да ѝ обясни логиката на тези мъже. На онова, което бяха вършили, на онова, в което бяха вярвали.

Докато говореше, вятърът се затопли, което му се стори странно на фона на сгъстяващия се мрак. Звездите в небето се умножаваха и светеха по-ярко. Съзнанието му беше все така бистро. Не спря да говори, докато не ѝ разказа всичко, или поне достатъчно, за да има някакво значение. Достатъчно, за да може да го провери и потвърди за себе си по някакъв смислен начин.

— Е, добре — каза Салазар. — Стига толкова, Изриъл. Време е да спрем.

Той бе спорил с нея преди, но този път не понечи да спори. Видя я как спря записа и запамети файла, после отвори клавиатурата на телефона и набра деветка и единица.

— Тук няма сигнал — каза той. — Ще ти трябва радиостанция.

Когато Салазар посегна към радиостанцията на колана си, той протегна ръка и я спря.

— Хей — каза той.

— Какво?

— Видя ли го как скача това хлапе?

— Да, разбира се.

Тя откачи радиостанцията от колана и я прехвърли в другата си ръка, за да държи неговата. Беше мил жест. Той си помисли да ѝ го каже, но не се реши. Искаше най-напред да ѝ каже важното.

— Това беше красиво — каза той. — Когато детето скочи…

Тя не му отвърна. Говореше по радиото. Изриъл усещаше морето под себе си, което трябваше да му се види смущаващо, защото беше на сушата, но вместо това му действаше успокоително, напомняше му за първата лодка, която бе притежавал като момче. Чувстваше докосването на водата и аромата на дървени стърготини от работилницата на дядо си. Стърготините изместиха миризмата на кръв и той беше благодарен за това. Затвори очи, вдиша уханието на кедрово дърво и усети движението на морето под себе си. То го носеше без усилие и едва ли не нежно, интимно, което беше изумително, защото Изриъл беше толкова малък, а морето толкова огромно и въпреки това то се отнасяше с него като със стар познайник.

Той се полюляваше на вълните, вдишваше миризмата на стърготини и когато чу гласа на Салазар да го вика по име, се усмихна, припомняйки си как Лаймън Ранкин бе тичал по скалите и как бе скочил, как бе отказал да се подчини на земното притегляне.

— Това беше красиво — каза отново той. — Когато то скочи, Джен… беше красиво.

Знаеше, че тя е съгласна с него, макар да не чу отговора ѝ. Вече не чуваше нищо, защото топлите вълни го обгръщаха отвсякъде, разлюлени от вятъра с дъх на кедър. Но какво от това? Той не се нуждаеше от нейния отговор. Не се нуждаеше от ничий отговор.

Неговата история беше разказана.

61

Денят се раждаше от черната нощ, обвит в сива мъгла, когато Лаймън и Секира потопиха полицейската моторница в червеникавата светлина на зората.

Тя не бе подгънала крак цяла нощ. Остана права зад руля, взряна в морето, в навигационната система, в Лаймън. Той стоеше до нея, докато ритмичното полюляване на лодката и приглушеното боботене на двигателите го унесоха, и тогава заспа, облегнат на нея, поклащайки глава в такт е лодката. Когато се събуди, беше още пълен мрак и наоколо нямаше нищо освен море.

Индикаторът за горивото на бордното табло показваше 1/8 резервоар.

Паднаха на 1/16 — той знаеше, защото беше преброил чертичките на циферблата — когато първите отблясъци на зората ги посрещаха в мъгла. Секира не бе докоснала лоста за газта. Движеха се може би с три четвърти от максималната скорост. Не е пълна мощност, за да не хабят гориво, но достатъчно бързо.

Тя разбираше от лодки.

Мъглата се беше изпълнила с отсенки на розово и златно, когато стрелката на индикатора падна на нула. Двигателите продължаваха да бръмчат.

— Свършва ни горивото — каза Лаймън.

Тя не отговори. Просто докосна ръката му и отново стисна руля с две ръце.

Изминаха няколко минути. А мили? Трудно бе да се каже със сигурност, дори да се предположи. В мъглата се чуваха чайки, но Лаймън не можеше да ги види. Индикаторът показваше ниво на горивото под 0, но продължаваха да се движат. Как бе възможно това? Как работеха двигателите при празен резервоар? Може би индикаторът не отчиташе точно или пък в маркучите от резервоара до двигателите имаше повече гориво, отколкото той можеше да предположи.

Тъй или иначе, продължаваха да порят водата.

Но едва ли задълго. Всеки момент щяха да спрат. И тогава какво?

Той наблюдаваше стрелката толкова вторачено, че си даде сметка за появата на острова не със зрението, а със слуха си, усети онази деликатна промяна в звука, която се дължеше на далечния грохот на прибоя, на морските вълни, разбиващи се в скали. Лаймън цяла нощ не бе чувал този звук, защото бяха толкова сами в мрака, че нищо не нарушаваше водната шир.

Изправи се на седалката, напълно забравил за индикатора, и погледна напред.

Мъглата още висеше във въздуха, но сред нея се виждаше остров. Високи скални стени, водещи към полегати тревисти склонове. И няколко дървета. Хамбар. Още един, може би два, или това май беше къща? Той не можеше да различи очертанията в разреждащата се мъгла, но сред сградите като че ли имаше и нещо като дом.

Моторницата продължаваше да се движи напред с празен резервоар, когато слънцето изгря и мъглата се отдръпна като завеса, откриваща сцена.

Къща с два хамбара. Той вече беше сигурен. Поизтрити от времето дървени стъпала водеха от двора надолу към каменистия бряг, а между скалния хребет и първия хамбар имаше градина, защитена със зид. Всичко вече се виждаше напълно ясно, което означаваше, че и лодката се вижда от острова. Той се страхуваше да бъде видян след толкова време, прекарано в самота, и се извърна към Секира, за да ѝ го каже.

Но тя се усмихваше. Усмивката ѝ беше толкова слаба, едва загатната, че човек трябваше да я познава добре, за да долови надеждата, изписана на лицето ѝ, но Лаймън вече я познаваше достатъчно добре.

Той се изправи и застана до нея и в този момент двигателите се закашляха, задавиха и най-после спряха. Вълните свършиха останалото, избутвайки ги към скалите, докато слънцето стопляше гърбовете им. Още щом навлязоха между крайбрежните скали и водата продължаваше да ги подхвърля, но вече не можеше да ги отклони от курса им, нито да ги издърпа назад, Секира пусна руля и накуцвайки, отиде до кърмата. Коленичи и разви тапата за водата, после отиде до тапата на десния борд, отвори я и я издърпа. След това направи същото с тапата на левия борд. Хвърли всичките части в морето. Лодката започна да се пълни с вода.

Секира посочи една стърчаща плоска скала, до която бяха спрели.

— Помогни ми, Лаймън! — каза тя и той ѝ помогна, като се изкатери на скалата и я издърпа от лодката.

— Сега бутаме — каза тя.

Опряха ръце в носа на лодката, извъртяха я настрани и я освободиха от скалите, насочвайки я към малко заливче с по-дълбока вода. Тя вече се накланяше, сякаш загледана в небето; кърмата ѝ беше потънала, а носът — навирен нагоре. Секира я наблюдаваше внимателно, докато Лаймън поглеждаше към фермата на хълма.

Някой пресичаше двора.

Беше жена. Ходеше с наклонена настрани глава, гледайки любопитно към тях. Имаше посивяла коса, завързана на опашка на тила, и носеше фланелена риза с навити до лактите ръкави. Без връхна дреха. Утрото беше студено, но човек се сгряваше бързо, като работи на слънце. Лаймън видя как жената отвори портичката и тръгна към тях в златистата светлина и се зачуди дали Секира я познава, дали тя би могла да е баба ѝ — онази, при която толкова бе копняла да се завърне. Понечи да попита, но се спря.

Времето щеше да покаже.

Секира протегна ръка, Лаймън я хвана и, помагайки си един на друг, двамата тръгнаха по скалите към брега.

Благодарности

Докато пишех тази книга и се срещах с Лаймън Ранкин, се улових, че често си мисля за авторите, пишещи за деца, изпаднали в ужасни ситуации. Моите благодарности на Гари Полсън, Джери Спинели, Анджи Томас, Уолтър Дийн Майърс, Гари Шмит и още толкова много автори на книги за млади хора, които казват истината, ненапудрена, ако трябва да перифразирам Стивън Кинг, на свой ред перифразирал Франк Норис. Свеждам глава за почит пред г-н Полсън, когото изгубихме, докато пишех тази книга. Ако искате да знаете как книгите могат да спасят човешки живот, прочетете мемоарите му „Изгубен в гората“.

Сайтът на Американската библиотекарска асоциация (ala.org) е пълен с чудесни материали за деца и възрастни, а в Информационния портал за социално подпомагане на деца в нужда (childwelfare.gov) могат да се намерят материали за превенция на сексуалния тормоз и трафика на деца и за различни организации, ангажирани в тази област.

Що се отнася до моята книга…

Ричард Пайн е несравним като литературен агент и още по-добър като човек; той спаси книгата в един момент, когато съзнанието му можеше да е навсякъде другаде, но не и на нейните страници. Каквото и да кажа за работата на Ричард, за непоколебимата му подкрепа през годините, би било недостатъчно. Неговите колеги в „ИнкУел Мениджмънт“ поддържат същия висок стандарт.

Моят редактор Джош Кендъл заслужава повече благодарности за труда си по тази книга, отколкото мога да изкажа с думи. Страхотно е да разчиташ на някого, който е не само отличен редактор, но и скъп приятел.

За мен е привилегия да работя с издателски екип като този, с който съм благословен в „Ашет Бук Груп“, „Литъл Браун енд Къмпани“ и „Мълхоланд Букс“. Майкъл Пич, Брус Никълс и Крейг Иънг ми дават необходимото време, за да напиша книгите си, и подкрепа, за да ги поднеса на своите читатели. Сабрина Калахан, Лив Райън, Карен Ландри, Трейси Роу и толкова много други правят възможна тази последна крачка от пътя.

Анджела Чен и Алисън Байндър са моите велики застъпници в света на телевизията и киното, както и страхотни творчески партньори. Гидиън Пайн неизменно ми дава съвети и ентусиазъм, когато са ми необходими най-много.

Том Бернардо, Боб Хамел и Питър Йонкман са сред онези храбри души, които продължават да се престрашават да четат моите чернови.

Съпругата ми Кристин заслужава посвещението на всяка моя книга.

Бележка под линия

1

Лъжи, човече (англ.). — Б.пр.

Content

Майкъл Корита
Един честен човек

Първа част Катаклизми

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Втора част Перфектен план

24

25

26

27

Трета част Доктрината „Карузо“

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Четвърта част Мозъчна болка

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

Пета част Сред изчезналите

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

Благодарности

Бележка под линия