Дженифър Хилиър

Малки тайни

Глава 1

Базарът „Пайк Плейс“ е туристически капан дори през най-обикновен делничен ден. Комбинирайте го с предпразнично пазаруване в последния момент и нечуван за декември изключително мек и слънчев уикенд, и така през съботния следобед ще се намерите в най-натоварените девет акра в Сиатъл.

Якето на Себастиан е натикано в една от пазарските части на Мерин, но той все още е изпотен. Малката му ръчичка продължава да се изплъзва от нейната всеки път, когато той се дръпне на някъде твърде рязко, опитвайки се да ги завлече и двамата в посоката, в която е решен да тръгне.

— Мамо, искам близалка! — казва той за втори път. Уморен е и започва да става раздразнителен и наистина трябва да подремне.

Но на Мерин ѝ остава да купи още един, последен, подарък. Тя се гордее с това, че винаги подарява добре обмислени и лични подаръци. Четиригодишният ѝ син никак не се вълнува от коледното пазаруване. Себастиан вярва, че Дядо Коледа ще му донесе всички подаръци, и единственото, което го интересува в този момент, са захарните лакомства.

— Бас, моля те, само още пет минути — казва тя, раздразнена, — и ще ти вземем близалката. Но междувременно трябва да си послушен. Имаме ли сделка?

Условията на преговорите му се струват честни и той спира да мрънка. На базара има магазин за бонбони. И двамата го знаят много добре — все пак са били там много пъти. Самият магазин е изключително претенциозен и докато други магазини за бонбони продават всякакви сладки неща, този е известен със своите „от-ванилови-зърна-до-шоколад и френски крем, ръчно изработени трюфели.“ Фасадата на магазина е боядисана в синия нюанс на известната марка за бижута „Тифани“, а още по-претенциозното му име — „Парижка сладост“, е изписано със златни курсивни букви върху прозорците на витрината. Нито един артикул вътре не струва по-малко от четири долара, а огромната близалка със завъртулки на дъгички, която Себастиан иска, е пет долара.

Да, цели пет долара за близалка. Мерин е напълно наясно що за лудост е това. В защита на Себастиан трябва да се отбележи обаче, че той нямаше да знае за съществуването на такова нещо, ако при предишни посещения на базара майка му лично не го беше завлякла в магазина за лакомства, за да си вземе от онези шоколадови бонбони. Които, в интерес на истината, са прокълната наслада за сетивата. Тя си казва, че няма нищо лошо да го глези от време на време, пък и всичко в „Парижка сладост“ е направено с чиста, органична тръстикова захар и мед от местни производители. От друга страна, Дерек отказва да приеме тези обяснения. Според него тя просто си търси извинения, задето превръща малкото им момченце в сноб по отношение на храната — досущ като нея самата.

Но Дерек го няма сега. Дерек е някъде на Първо Авеню, наслаждава се на бирата си в някой спортен пъб и гледа мача на Хъскитата. Мерин е тази, която е с все по-измореното четиригодишно дете и се занимава с последното предпразнично пазаруване.

Джобът ѝ извибрира. Базарът е твърде шумен, за да чуе телефона си, но може да го усети и тя пуска ръката на сина си, за да посегне към апарата. Може би това е Дерек и мачът вече е свършил. Тя поглежда към името на дисплея — не е съпругът ѝ. Последното нещо, което ѝ се прави сега, е да говори с когото и да е, но това е Сал. Не може да не вдигне.

— Бас, стой наблизо — казва тя на сина си, докато натиска „вдигни“. — Здрасти!

Мерин притиска телефона между рамото и ухото си и си мисли, че в моменти като този би било чудесно да си носи слушалките AirPods, но си спомня, че не иска да става като онези ужасни майки, които се разкарват насам-натам със слушалки в ушите.

— Всичко наред ли е? Как е майка ти? — Тя грабва пак ръката на Себастиан, докато слуша как най-старият ѝ приятел ѝ разказва за стресиращата си сутрин. Майката на Сал се възстановява от операция на тазобедрената става.

Някой се блъсва в нея и събаря дамската и пазарските ѝ чанти от рамото ѝ. Мерин хвърля мръсен поглед на минувачите, докато те продължават напред, без дори да се извинят. Туристи.

— Мамо, спри да говориш! — Себастиан дърпа ръката ѝ. Пак се е разхленчил. — Ти каза, че ще има близалка. Голямата. Със завъртулките!

— Бас, какво казах? Трябва да почакаш. Първо имаме други неща за вършене.

А в телефона си Мерин казва:

— Сал, извинявай, може ли да ти се обадя след малко? На базара сме и тук е пълна лудница!

Тя пъхва телефона в джоба си и напомня на Себастиан за сделката им. Преговорите — като цяло, доста ново понятие и за двама им — започнаха, когато преди няколко месеца той реши да откаже да се изкъпе. „Ако се изкъпеш, ще ти прочета още една приказка за лека нощ“, беше казала тя и всичко мина по мед и масло. И двамата бяха спечелили от кратките им преговори. Оттогава насетне къпането минаваше без значителни проблеми, а след това Бас отпускаше приятно ухаещата си главица на бузата ѝ и Мерин му четеше любимите приказки от собственото си детство. „Любопитният Джордж“ и „Луна за лека нощ“ се повтарят всяка вечер. Мерин много обича малкия им ритуал преди лягане и се страхува от деня, в който синът ѝ ще откаже да се гушка в нея и ще започне сам да си чете книги в леглото.

Засега обаче Себастиан млъква, когато тя деликатно му напомня, че може въобще да не получи близалка, ако изхленчи още веднъж. Уморена е и ѝ е също толкова горещо, колкото на Бас, пък и е гладна — да не говорим за липсата на кофеин в организма ѝ. Ще се наложи захарта, а и кафето, да почакат. Трябва да се срещнат с Дерек в най-стария „Старбъкс“ на света, който е точно до магазина за сладки изделия, но дотогава нито един от двамата няма да получи своето лакомство. Първо да свършат с покупките.

Последният подарък от списъка ѝ е за Сейди, управителката във фризьорския салон на Мерин, който се намира в центъра на града. Тя е бременна в шестия месец и намеква, че ще напусне работа, за да бъде домакиня. Макар че Мерин уважава всяка жена и избора ѝ да направи най-доброто за себе си и семейството си, тя наистина не би искала да я загуби. Сейди бе споменала, че е видяла първото издание на книгата „Зайчето Бенджамин“ от Беатрикс Потър в една антикварна книжарница в долната част на базара. Ако не го бяха купили вече, Мерин щеше да ѝ го вземе. През последните години Сейди се беше доказала като ценен служител и заслужаваше нещо специално. Може би това щеше да ѝ припомни колко обича шефката — и работата си — и тя ще реши да се върне след майчинството.

Себастиан отново се дърпа напред, но Мерин го държи здраво за ръката и го насочва към книжарницата, където с облекчение научава, че все още имат първото издание на книгата. Докато плаща, тя успява да добави върху плота и няколко книги за костенурката Франклин. Вече насочили се към горната част на базара, телефонът ѝ извибрира още веднъж. Този път е съобщение.

Мачът е свършил. Дерек е, слава богу. Помощта му щеше да е добре дошла.

Идвам към вас. Къде сте?

Усеща как лепкавата ръчичка на Себастиан се изплъзва от нейната. Всичко е наред — все пак има нужда от двете си ръце, за да отговори на съобщението. При всички случаи момченцето е точно до нея и както никога, успява да се движи наравно с отривистите ѝ крачки: ръчичката му се притиска в крака ѝ, докато те забързват още повече към улицата, където е магазинът за сладки изкушения. Обещанието си е обещание, но трябва да признае, че мисълта за шоколадов трюфел с малинов пълнеж, който се топи в устата ѝ, я улеснява в желанието да го удържи.

Отиваме към луксозния магазин за сладки изделия, а след това към „Старбъкс“ — отговаря му тя. — Искаш ли нещо?

Такота — пише съпругът ѝ. — Прегладнял съм. Нека се срещнем до камиончетата за храна?

Мерин се намръщва. Никак не харесва тези такота от камиончетата за храна, нито уличната храна като цяло. Последния път, когато беше яла такота оттам, получи хранително натравяне.

No bueno[1] пише тя. Защо на връщане не спрем във „Феникс“ и не си вземем сандвичи с дърпано телешко? Месото е много по-добро.

Гладен съм СЕГА, отговаря Дерек. Имам нужда от нещо, което да залъже глада. О, и, ако бъдеш добричка, скъпа, довечера ще ти дам много по-добро парче месо.

Тя завърта очи. Има приятелки, които се оплакват, че съпрузите им вече не флиртуват с тях. Нейният пък никога не спира.

Добре. Вземи си мазно тако, но си ми длъжник, отворко!

Добре, супер, защото вече съм се наредил на опашката. Изпраща ѝ намигащо емоджи.

Ще се видим скоро. Ще взема чурос за Бас.

Готова да откаже пържения десерт, изведнъж тя осъзнава, че вече не усеща ръката на Себастиан върху крака си. Вдига поглед от екрана на телефона и оправя дръжката на чантата си, която натежава с всяка изминала секунда. После поглежда отново надолу, а след това и наоколо.

— Бас? Себастиан?!

Няма го никъде. Тя инстинктивно се заковава на място и някакъв човек се блъска в гърба ѝ.

— Мразя, когато хората се спират така — измърморва мъжът на придружителя си и изсумтява ненужно високо, докато я заобикаля.

Не ѝ пука. Тя вече никъде не вижда сина си и изпада в паника. Извива врат и наднича сред тълпите от местни жители и туристи на базара, които сякаш всички се движат на групички. Себастиан не може да е стигнал далеч. Очите ѝ се стрелкат навсякъде, търсейки и най-малката следа от тъмнокосото ѝ момченце, чиято коса толкова много прилича на нейната. Той носи ръчно плетен кафяво-бял пуловер с еленче, подарък от дългогодишна клиентка на фризьорския ѝ салон. Себастиан обожава пуловера и дори бе настоял да го носи всеки ден през последната седмица. Дрешката му стои очарователно, с малките ушички на еленчето, направени от изкуствена козинка, които стърчат над копченцата, които пък служат за очички и носле.

Никъде не го вижда. Няма никакво еленче. Никакъв Себастиан.

Мерин започва да си проправя път през тълпата по-агресивно. Върти се в различни посоки и се чувства ужасно натежала под тежестта на дамската си чанта, палтото и препълнената пазарска чанта. Вика го по име.

— Себастиан! Себастиан!

Другите хора на базара започват да забелязват, че се случва нещо, но само ѝ хвърлят бърз поглед и продължават по пътя си. Базарът е толкова пренаселен, толкова шумен, че Мерин дори не може да чуе собствените си мисли. Тя несъзнателно се насочва към щанда за морски дарове, където трима едри рибари, облечени с оцапани с кръв гумени гащеризони, си разменят реплики и видимо развеселяват тълпата, събрала се да ги гледа как си подхвърлят прясна сьомга като футболни топки.

— Себастиан!

Паниката я е обзела изцяло. В ръката ѝ телефонът вибрира. Още едно съобщение от Дерек — негов ред е да си поръча от камиончетата за храна и пита за последно дали тя не иска нещо. Съобщението му е нелогично дразнещо. Не ѝ е притрябвало шибано тако, иска си сина.

— Себастиан!

Изкрещява с цяло гърло. Преминала е границата на всякаква паника и вече е почти истерична. Сигурна е, че прилича на някоя тотална откачалка, защото хората вече я гледат едновременно със загриженост и страх.

Една възрастна жена със сребриста коса се приближава към нея.

— Госпожо, мога ли да ви помогна? Детето си ли загубихте?

— Да, той е на четири години, ей толкова висок, с кестенява коса и носи пуловер с еленче. Казва се Себастиан.

Думите излизат от устата ѝ на един дъх и Мерин осъзнава, че трябва да се успокои, да диша, защото истерията няма да ѝ помогне да намери сина си. Може би дори е наистина глупаво, че се е паникьосала изобщо. Намират се в изискан базар с охрана, а и е почти Коледа — едва ли някой би откраднал дете точно преди Коледа, нали? Себастиан просто се е залутал нанякъде и след минута някой ще го върне при нея, тя смутено ще благодари на непознатия и силно ще прегърне детето си. След това ще клекне срещу него и строго ще му изчете конско, че винаги трябва да е до нея, където може да я вижда, защото, ако тя не може да го вижда, това значи, че и той не може да я вижда. Малкото му личице ще се начумери, защото той винаги се разстройва, когато тя е разстроена, независимо каква е причината. Тогава тя ще обсипе личицето му с целувки и ще му обясни, че винаги трябва да е близо до нея на обществени места, защото е важно да не му се случи нещо. Ще го увери отново, че всичко е наред, и ще последват още целувки и разбира се, близалката, защото тя все пак му е обещала. А по-късно, когато Себастиан се е сгушил на топло сред завивките в легълцето си у дома, тя ще разкаже на Дерек колко ужасена, колко много ужасена, е била през тези няколко минути, в които не е знаела къде е синът ѝ. Съпругът ѝ ще я успокои и ще ѝ напомни, че все пак всичко е наред.

Защото всичко ще бъде наред. Защото ще го намерят. Разбира се, че ще го намерят.

Тя грабва телефона си и звъни на Дерек. В момента, в който съпругът ѝ вдига, Мерин губи всякакво самообладание:

— Себастиан изчезна. — Гласът ѝ е поне три октави по-писклив от нормалното. — Изгубих го.

Дерек познава целия ѝ децибелен диапазон и веднага разбира, че тя не се шегува.

— Какво?!

— Не мога да намеря Себастиан!

— Къде си?

Тя се оглежда наоколо, осъзнавайки, че неусетно се е придвижила по-напред от рибарите. Сега се намира до главния вход и легендарния неонов надпис на базара.

— До прасето съм — казва тя, сигурна, че Дерек ще разбере препратката към известната статуя.

— Не мърдай оттам, идвам след секунда!

Възрастната жена, която ѝ помагаше, беше изместена от три загрижени дами на различна възраст. Изпратиха нечий съпруг да уведоми охраната. Дерек се появява няколко минути по-късно, задъхан, защото е тичал от другата страна на базара. Той хвърля един поглед към жена си, която е без Себастиан, и изражението му застива. Изглежда така, сякаш почти е очаквал, че докато се добере до тях, всичко ще се е решило от само себе си, а неговата задача ще е само да предостави утеха на уплашената си, но облекчена съпруга, и стреснатото си, разплакано дете. Защото Дерек го бива да утешава. Но той не заварва разплакано хлапе и облекчена съпруга и замръзва на място, парализиран от това, че не знае как да се справи със ситуацията.

— Какво стана, по дяволите, Мерин? — избухва съпругът ѝ. — Какво си направила?!

Подборът му на думи е ужасен, защото те звучат по-обвиняващо, отколкото е възнамерявал. Тонът му е остър и тя потръпва, знае, че този въпрос ще я преследва до края на живота ѝ.

Какво е направила? Загубила е сина им, ето какво е направила. Готова е да поеме цялата вина и да се извини хиляди пъти на всички, когато го намерят, защото ще го намерят, трябва да го намерят, и когато го намерят, и той е в безопасност в прегръдките ѝ, тя ще се почувства като пълна глупачка.

Отчаяно очаква мига, в който ще се почувства като идиотка.

— Преди секунда беше тук, пуснах ръката му, за да ти отговоря и в следващия миг вече го нямаше.

Изпаднала е в истерия, а хората не просто се взират, а спират, предлагат помощта си и питат как изглежда малкото момченце, което се е отдалечило от майка си.

Двама охранители, облечени с тъмносиви униформи, се приближават, водени от услужливия съпруг на една от трите жени, който вече им е обяснил, че търсят малко момченце е пуловер на лисица.

— Не е лисица! — отсича ядосано Мерин, но изглежда, малкото избухване не пречи на никого. — Еленче. Пуловер с еленче е, кафяво-бял, с черни копчета за очички…

— Имате ли снимки на сина си с пуловера? — пита един от охранителите и тя впряга цялата си воля, за да не му се разкрещи, защото въпросът му е толкова тъп.

Първо, колко точно биха били четиригодишните дечица на този базар, които имат ръчно изплетен пуловер? И второ, разбира се, че има снимка на сина си, и тъкмо защото ѝ е син, телефонът ѝ е пълен с негови снимки.

Те вземат снимката и я предават нататък. Но все пак не го намират.

Десет минути по-късно се появява и полицията. Ченгетата също не го намират.

Два часа по-късно, след като полицейското управление на Сиатъл е прегледало всички записи от камерите за видеонаблюдение, тя и Дерек се взират невярващи в монитора, където едно малко момченце, облечено с пуловер с еленче, излиза от базара, хванало за ръка някого, чието лице не се вижда. Двамата изчезват през най-близкия изход до паркинга, но това не значи, че все пак са отишли там. Синът им държи близалка в свободната си ръка и тя е пъстроцветна и със завъртулки — точно такава, каквато майка му би му купила, ако имаше възможността да го направи. Човекът, който му е дал близалката, е облечен от глава до пети с костюм на Дядо Коледа — от черните ботуши до рошавите вежди и бялата брада. Ъгълът, под който снима камерата, прави невъзможно да се види ясно лицето му. Нито да се прецени дали е мъж, или жена.

Мерин не може да възприеме това, което вижда, и ги моли да превъртят и пуснат записа отново и отново, взирайки се с присвити очи в монитора, сякаш ще може да забележи нещо повече от това, което всъщност ѝ показват. Записът е накъсан, насечен, по-скоро прилича на серия стари кадри, които биват възпроизвеждани последователно, а не цялостен видеозапис. Всеки път, когато го гледа — моментът, когато Себастиан изчезва от обхвата на камерата, е ужасяващ. Една секунда той е там, крачето му прекрачва прага на вратата. А на следващата, в следващия кадър, него вече го няма.

Там. Няма го. Превъртане. Там. Няма го.

Някъде зад нея Дерек крачи напред-назад и води разгорещени разговори с охраната и полицията, но по-голямата част от разговора им е заглушена от собствената ѝ паника и тя успява да различи само отделни думи — отвлечен, откраднат, „АМБЪР Алърт“[2], ФБР. Не може да приеме, че това наистина ѝ се е случва. Сякаш се случва на някого другиго. Като на филм.

Някой с костюм на Дядо Коледа бе отвлякъл сина ѝ. Съзнателно. Целенасочено.

Въпреки че видеозаписът е черно-бял и накъсан, е съвсем ясно, че Себастиан не е бил прилъгван. Не изглежда и изплашен. Изражението му е съвсем спокойно, а и как да не е? В едната си ръчичка стиска близалка за пет долара, а с другата държи здраво ръката на Дядо Коледа. Продавачките от „Парижка сладост“ провериха компютрите и потвърдиха, че са продали седем близалки този ден, но не помнят клиенти, облечени като Дядо Коледа, а освен това ѝ казаха, че няма охранителни камери в малкия им магазин. Има само една камера за видеонаблюдение от другата страна на улицата, успоредно на подземния паркинг, където се смята, че са влезли Себастиан и неговият похитител. Заради ъгъла, под който е поставена камерата обаче, има само далечен страничен изглед към колите, които излизат от гаража, и регистрационните им номера не се виждат. Петдесет и четири автомобили са излезли от гаража през първия час от изчезването на Себастиан. Видеозаписите показват, че момченцето и похитителят му са излезли от пазара четири минути, след като майка му осъзнава, че го няма. Към този момент охранителите на Пайк Плейс все още дори не са били уведомени за изчезването.

Четири минути. Само толкова са нужни, за да се отвлече едно дете.

Близалка, костюм на Дядо Коледа и двеста и четиридесет секунди.

Първа част

Петнайсет месеца по-късно

Чуй ме, ти вдишваш едва и го наричаш живот?

Мери Оливър

Глава 2

Казват, че ако дете на възрастта на Себастиан не бъде открито през първите двайсет и четири часа от изчезването му, то има вероятност никога да не бъде намерено.

Това е първата мисъл, с която всяка сутрин се събужда Мерин Мачадо.

Втората е дали днес ще бъде денят, когато ще се самоубие.

Понякога парата, която се издига от струята топла вода на душа, успява да ги заличи. Понякога тези мисли се разсейват, точно когато привършва чашата със сутрешното си кафе или е в колата на път за работа. Но има дни, в които я преследват през цялото време като зловещи сенки, шепнещи в дълбините на съзнанието ѝ, досущ като музиката на филм, която не може да заглуши. В такива дни тя привидно е съвсем обикновен човек, който води съвсем обикновени разговори с хората около нея. Вътрешно обаче води съвсем различни диалози със себе си.

Например онзиден сутринта се оказа от третия вид. Мерин отиде до фризьорския си салон в центъра; беше си облякла свободна рокля на „Шанел“ — намери я забутана в дъното на гардероба, все още в плика от химическото. Мерин изглеждаше невероятно и когато влезе в салона, дори младата русокоса рецепционистка с безупречен моден усет я забеляза.

— Добро утро, Мерин — поздрави я Вероник с широка усмивка. — Я се виж само — тази рокля ти стои страхотно! Изглеждаш зашеметяващо.

Мерин ѝ се усмихна в отговор, докато минаваше през обзаведената с вкус чакалня и се насочи към личния си офис в задната част на салона.

— Благодаря, Ви. Бях забравила, че я имам. Как е графикът?

— Всички часове са запазени — отвърна Вероник с напевен глас, който явно беше характерен за всички ранобудни.

Мерин кимна и се усмихна отново. Влезе в офиса си, като все още си мислеше, че може би днес е денят. „Ще взема ножиците, но не новите, с които подстригвах Скарлет Йохансон миналото лято, а старите, които използвах за Джей Ло преди пет години. Те винаги са ми били най-удобни — ще ги забия във врата си, точно там, където мога да видя как вената ми пулсира. Ще го направя пред огледалото в банята, за да не объркам нещо. Да, определено в банята, защото после ще я почистят по-лесно. Фугите са тъмни и няма да се виждат кървавите петна.“

Но очевидно тя не го направи.

Обаче си го мисли. Всяка сутрин си го мисли.

Повечето вечери. Някои следобеди.

Днес, за щастие, се очертава да бъде един от по-добрите ѝ дни и мислите, които я бяха връхлетели още със събуждането, бяха започнали да избледняват. Бяха се изпарили напълно още преди да звънне алармата ѝ. Мерин включва нощната лампа до леглото си и се намръщва, усещайки неприятния вкус на цяла бутилка червено вино, което бе изпито предишната вечер. Отпива огромна глътка вода от чашата, която държи до леглото си, и я оставя да се задържи в пресъхналата си уста, след което взема телефона си от зарядното.

Едно ново съобщение. Жива ли си още?

Разбира се, това е Сал с обичайния си есемес — изпраща ѝ го всяка сутрин, ако преди това не са се чули вече. За всеки друг това съобщение би било проява на несъобразителност. Но това е Сал. Двамата се познават отдавна и имат еднакво черно чувство за хумор. Мерин е благодарна, че Сал е единственият човек в живота ѝ, който, изглежда, не изпитва нужда да се съобразява с крехките ѝ чувства. Също така е убедена, че е единственият човек на света, който не я мисли за идиотка.

Пръстите ѝ са изтръпнали, зрението ѝ замъглено, а главата я боли ужасно заради махмурлука, но Мерин все пак му отговаря. Едва-едва, но все пак успява да му напише нещо. Съобщението ѝ, както винаги, е кратко, но на Сал не му е нужно повече. Ще провери пак как е довечера преди лягане. Той знае, че времето от събуждането сутрин до заспиването вечер е най-тежко за нея, защото именно тогава на Мерин ѝ е непосилно да се справя с реалността, в която живее.

До нея леглото е празно. Възглавницата е идеално бухната, а чаршафите са безупречно оправени. Дерек не е спал вкъщи тази нощ. Явно пак е извън града по работа. Тя не знае кога ще се прибере. Забравил е да ѝ каже вчера, преди да излезе, а тя е забравила да попита.

Бяха изминали четиристотин осемдесет и пет дни, откакто бе загубила Себастиан.

Това значи, че четиристотин осемдесет и пет вечери не е къпала сина си, не му е обличала чиста пижамка, не го е слагала да спи и не му е чела „Лека нощ, луна“. Четиристотин осемдесет и пет сутрини се е будила в тиха и празна къща, лишена от смях, тропащи крачета, викове „Мамо, избърши ме“, идващи от банята в дъното на коридора, защото макар и вече да ходеше сам до тоалетна, Себастиан все пак бе на четири и все още имаше нужда от помощ за някои неща.

Четиристотин осемдесет и пет денонощия на безкраен кошмар.

Паниката я завладява пак. В продължение на една минута Мерин прави упражненията за дишане, на които я е научил терапевтът ѝ. Най-лошото отминава и тя пак може да се държи нормално. Всъщност вече нищо не ѝ се струва нормално, но в някои дни просто успява да се преструва по-умело от други. Като цяло беше спряла да плаши хората. Преди четири месеца се прибра вкъщи. Рутината, която ѝ носеше работата, ѝ се отразяваше добре — даваше ѝ повод да се махне от къщата, имаше график, който да следва през деня, и я разсейваше от постоянните мисли за Себастиан.

Спуска ходила от ръба на леглото и потръпва, усетила остра болка в слепоочията си. Изпива на един дъх мултивитамините и хапче лексапро с малко топла вода и само след пет минути вече е под душа. Четиридесет и пет минути по-късно излиза от банята напълно облечена, гримирана и с прическа. Чувства се по-добре. Не чудесно — все пак детето ѝ е безследно изчезнало и това е изцяло по нейна вина, — но все пак има моменти, в които не се чувства така, сякаш отчаяно се държи за конец, който се протрива между пръстите ѝ. Този ден е такъв. Мерин го счита за своя малка победа.

Денят минава бързо. Четири подстригвания, двойно боядисване и балеаж, след което среща на персонала в салона, на която тя присъства, но Сейди води. Точно след като Сейди роди, Мерин я повиши в главен управител и ѝ предложи солидно увеличение на заплатата и сега Сейди ръководи трите салона. Още преди да се случи нещастието със Себастиан, Мерин не можеше да си представи какво ще прави без Сейди, а сега — още повече. В продължение на цяла година Мерин изпитваше нужда да си остане вкъщи и да рухне на спокойствие, докато накрая Дерек и терапевтът ѝ не настояха, че е дошло време да се върне на работа.

Тя продължава да наглежда всичко, все пак бизнесът е неин, но прекарва повечето си време сред стилистите — там подстригва и боядисва косата на отбрана група дългогодишни клиенти, които нарича ВИП. Всеки един от тях е безумно богат. Доста са и сравнително известни знаменитости, но в края на деня всеки един от тях плаща по шестстотин долара на час, за да може Мерин Мачадо от „Мерин Мачадо Фризьорски салон & спа“ да се погрижи лично за косите му.

Защото някога тя беше име. „Вог“, „Алюр“ и „Мари Клер“ представяха прическите ѝ. Беше супер да си Мерин Мачадо. Някога, когато хората потърсеха името ѝ в Гугъл, излизаха резултати, свързани с трите най-известни жени с името Дженифър в Холивуд — Лопес, Лоурънс и Анистън. Някога Мерин лично се грижеше за косата им. Но сега тези статии са отстъпили място на онези, другите — статиите, свързани с изчезването на Себастиан. Статиите за безрезултатното мащабно издирване на детето. С оплакванията, че двамата с Дерек са получили специално отношение от полицията, защото Дерек също е известен, а с Мерин са богата двойка с връзки, които стигат чак до шефката на полицията. Всъщност това твърдение беше доста преувеличено — двамата я познаваха бегло и я бяха виждали само на няколко благотворителни събития през годините. И идваше ред на статиите, изпълнени със слухове, че Мерин се е опитала да се самоубие.

Сега тя не е нищо повече от живото предупреждение, че това нещастие може да се случи на всекиго.

Идеята да работи сред другите стилисти беше на Сейди. На Мерин ѝ се отразява добре да работи с коса. Доставя ѝ удоволствие. А когато разбърква бои, прави кичури и подстригва с ножиците, тя чувства, че е дошла на себе си. Пък и я бива за тази работа.

Сега на стола ѝ седи жена на име Аврора, която е дългогодишна клиентка и е омъжена за пенсиониран моряк от Сиатъл.

Кестенявата ѝ коса е започнала да побелява и от известно време насам са започнали да я изсветлят до русо. Аврора иска да ѝ направят платиненоруси, „плажни“ кичури, за да подчертават чертите ѝ, но косата ѝ е суха, тънка и изтощена. Мерин решава да боядиса ръчно кичурите с щадяща боя, смесена със серум за повторно изграждане, който възстановява връзките на косата. Когато косата ѝ изсветлява до бледожълто, подобно на вътрешната страна на бананова кора — процес, който зависи от стотици различни фактори и би могъл да отнеме от десет до двайсет и пет минути — Мерин я изплаква и нанася лилав лосион. Оставя го за не повече от три минути, така че да получи идеалния платиненорус нюанс, на който клиентката се е надявала.

Процесът е сложен, но е нещо, над което Мерин има контрол. За нея е изключително важно да върши неща, чиито резултат може да предвиди. Още през първата седмица след като се върна на работа, тя осъзна, че е много по-добре да идва в салона, отколкото да прекарва времето си в кабинета на терапевта.

— Е, какво мислиш? — пита тя Аврора, като старателно отмества няколко кичура от лицето на клиентката и ги напръсква с лак за коса.

— Отлично. Както обикновено. — Аврора винаги отговаря така, защото, изглежда, не знае за какво да говори с Мерин. По-рано Аврора често казваше какво харесва или не харесва в косата си, но откакто Мерин се бе върнала на работа, Аврора я засипва само с комплименти.

Мерин внимателно наблюдава клиентката си за признаци на недоволство, но Аврора върти глава насам-натам, за да огледа кичурите от различни ъгли и изглежда искрено доволна от резултата. Тя се усмихва доволно на Мерин в огледалото.

— Прекрасна е. Чудесна работа!

Мерин приема похвалата с кимване и усмивка, сваля покривалото от клиентката си и я придружава до рецепцията, където Вероник я очаква, за да плати. Мерин разтваря ръце, за да прегърне Аврора, но тя я стиска малко повече от необходимото.

— Справяш се чудесно, мила, дръж се! — прошепва ѝ Аврора и Мерин инстинктивно започва да се чувства клаустрофобично. Промърморва тихо „благодаря“ и клиентката най-накрая я пуска.

— Тръгваш ли си? — пита я рецепционистката няколко минути по-късно, когато вижда Мерин да излиза от офиса с палтото и чантата си под мишница.

Мерин поглежда в екрана на рецепционистката, за да провери графика си за утре. Има само три клиентки и то следобед. Сутринта има час при терапевта и ще ѝ останат няколко часа за административна работа преди обед. По принцип не е нужно да се занимава и с това, но се чувства гузна, че е оставила всичко върху плещите на Сейди.

— Кажи на Сейди, че ще дойда утре сутрин — отвръща Мерин и си проверява телефона. — Приятна вечер, Ви.

Тръгва към колата си и тъкмо включва двигателя, когато получава съобщение от Сал. Напоследък той е единственият човек, който може да я накара да се усмихне, без да я кара да се чувства, сякаш го прави от учтивост или принуда.

Ела в бара, пише Сал. Сам съм с куп колежани, които явно не са наясно, че има и други видове бира, освен „Будвайзер.“

Не мога, отговаря тя. Отивам към групата.

Добре, продължава Сал. Тогава ела, когато приключиш със самобичуването. Липсва ми да виждам лицето ти.

Тя е изкушена да отвърне с „добре“, защото и той ѝ липсва, но след срещата с групата винаги се чувства изтощена. „Може би“, пише му тя, защото не иска да му откаже директно.

Знаеш колко се изморявам. Ще ти пиша допълнително.

Разбирам, отговаря той, но измислих нов вид коктейл, който бих искал да опиташ — мохито с малко гренадин и ананас. Кръстил съм го Хаваи 5-0.

Звучи отвратително, отвръща му Мерин и се усмихва. Отговорът ѝ ѝ спечелва гиф с мъж, който ѝ показва среден пръст, и тя изсумтява насмешливо.

Сал не пита къде е Дерек тази вечер. Никога не го прави.

Отнема ѝ петнайсет минути с кола до СоДо, или както е известна южната част на центъра на Сиатъл. Докато стигне и паркира на паркинга на порутения площад, където се състоят срещите на групата, тя отново започва да се чувства тъжна. Което не е проблем, защото това е вероятно единственото кътче в целия свят, където може да се чувства толкова нещастна, колкото ѝ е нужно, без да трябва да се извинява за това, или пък да се чувства като най-нещастния човек в стаята. Дори терапията ѝ го забранява. По време на сеансите наистина се чувства в безопасност, но все още долавя осъдителност и очакване, че ги посещава, за да оздравее.

От друга страна, срещата тази вечер няма такава цел. „Група за подкрепа на родители, чиито деца са изчезнали — Сиатъл“ е просто префърцунено име за хора, които споделят една и съща ужасяваща реалност — детето им е изчезнало. Сал описва груповите събирания като самобичуване. И не грешеше. Някои нощи представляват точно това и Мерин има нужда от такива моменти.

От най-ужасния ден в живота ѝ бяха изминали една година, три месеца и двайсет и два дни, когато Мерин направи най-ужасното нещо в живота си. Вината е само нейна и тя не може да обвинява никого, освен себе си.

Ако не си чатеше, ако не беше пуснала ръката на Себастиан, ако бяха влезли в магазина за лакомства по-рано, ако не го беше завлачила до библиотеката, ако беше отлепила поглед от екрана на телефона си по-рано, ако, ако, ако, ако, ако…

Терапевтът ѝ казва, че тя трябва да спре да се вманиачава и да не мисли за онзи ден, че не ѝ помага постоянно да преповтаря всяка секунда в съзнанието си, сякаш някаква нова подробност ще изскочи магически. Казва ѝ, че трябва да намери начин да приеме случилото се и да продължи напред, което не означава да се откаже от Себастиан. Означава, че ще може да живее пълноценен живот въпреки нещастието, въпреки ужасната случка, която лично позволи да се случи, въпреки всичко, което беше направила.

Мерин мисли, че той говори пълни глупости, затова не иска повече да го посещава. Всичко, което иска да прави, е да се вманиачава. Иска да чопли раната. Не иска да я остави да заздравее, защото, ако заздравее, значи, че всичко е приключило и никога няма да намери момченцето си. Тя се плаши как никой не го разбира.

Освен хората от тази група.

Мерин се заглежда в избелялата жълтеникава табела на магазина за понички, чийто нюанс е нещо средно между горчица и лимон. И винаги свети. Ако миналата година някой ѝ беше казал, че ще идва веднъж месечно, за да прекарва време с група хора, които тогава още не е срещнала, нямаше да повярва.

В много неща нямаше да повярва.

Ключовете се изплъзват от ръката ѝ, но тя успява да ги хване, преди да паднат в мръсна локва на паркинга. Но не е ли това метафора за целия живот напоследък? Редица изплъзвания и хващания, грешки и угризения, постоянно жонглиране с опитите да се преструва, че всичко е наред, когато всичко, което иска, е да се разпадне на милион парченца.

Един ден, една от топките, с които жонглира, ще падне и няма просто да се счупи на две — тя ще се пръсне на множество парченца.

Глава 3

Според статистиката на ФБР, неразрешените случаи, свързани с изчезнали деца, са трийсет и три хиляди.

Броят им е тревожно висок, но въпреки това всеки родител на изчезнало дете се чувства странно изолиран. Никой, който не е преживял подобно нещо, не може да разбере в какъв кошмар живеят хората, които не знаят къде е детето им и дали е все още живо. Мерин изпитва нужда да е сред хора, които познават този кръг на ада. Има нужда от безопасно място, където да разтовари всичките си страхове, за да може да ги огледа подробно от всички страни, знаейки, че и другите в стаята правят същото.

Беше помолила Дерек да присъства на срещите с нея, но той отказа. Тази работа — да споделя чувствата си — не беше за него от самото начало и той отказва да обсъжда случилото се със Себастиан. Всеки път, когато някой спомене сина им, Дерек се свива в черупката си. В емоционално отношение това е все едно да се преструваш на мъртъв — колкото повече показваш някаква загриженост за благосъстоянието на Дерек, толкова по-малко би отговарял той, докато не се откажеш и не го оставиш на мира. Прави го дори с Мерин. Може би най-вече с Мерин.

Преди малко повече от година, когато тя започна да посещава събиранията на групата, бяха седем души. Срещите се провеждаха в сутерена на църквата „Св. Августин“. Сега групата е намаляла и са останали само четирима, заради което се преместиха в задното помещение на магазина за понички. Странен избор за място за срещи, но собственичката на „Големите дупки“ е майка на изчезнало дете.

Името „Големите дупки“ трябваше да звучи смешно, но Франсис Пейн няма особено чувство за хумор. Едно от първите неща, които каза на Мерин, бе, че „Големите дупки“ не е пекарна, защото правеха и продаваха само две неща: кафе и понички. Тя настояваше, че пекарните изискват някакви сладкарски умения, които тя не притежава. Франсис е около петдесетгодишна, но заради дълбоките бръчки, пресичащи лицето ѝ като релефна карта, изглежда по-скоро на седемдесет. Синът ѝ, Томас, е изчезнал, когато е бил на петнайсет години. Една вечер отишъл на парти, където всички били малолетни, пили много и вземали наркотици. На следващата сутрин от него нямало и следа. Никой не си спомня да го е видял да си тръгва от партито. Не е оставил никаква следа. Просто изчезнал. Франсис е самотна майка и Томас е бил цялото ѝ семейство. Изчезнал е преди девет години.

Лайла Фигероа е на трийсет и четири и е най-младият член на групата. Майка е на три деца, работи като дентален хигиенист и е омъжена за Кайл, който е детски зъболекар. Двамата имат две малки момчета. Детето, което е изчезнало, се казва Девън, най-големият ѝ син, който е от предишна връзка. Един ден баща му, който нямал попечителство над него, го взел след училище и повече никой не го видял. Това се случило преди три години, когато Девън е бил на десет. За последно са го видели с баща му в Санта Фе, Ню Мексико. Лайла твърди, че Девън не е жертва на някакво мистериозно отвличане, но баща му е насилник. Когато синът ѝ бил бебе, баща му нарочно изгорил крачето му на котлона, защото малкият не спирал да плаче. Затова един ден тя си взела детето и напуснала мъжа си.

Саймън Полняк е единственият баща в малката им група. Управлява малък шоурум на „Тойота“ в Уудинвил и на всеки няколко месеца си сменя колата в зависимост кой нов модел тества. По-рано той идваше с жена си Линдзи, но двамата се разведоха преди шест месеца. След развода тя беше взела кучето им — смесена порода между лабрадор и пудел, а Саймън — групата. Той обича да се шегува, че сделката е била много по-изгодна за нея. Дъщеря им, Бриана, е била тринайсетгодишна, когато някакъв непознат по интернет я подлъгал, като се представил за шестнайсетгодишно момче на име Травис. Разследването установило, че Травис е двайсет и девет годишен служител на половин работен ден в склад за електроника, който все още живеел с родителите си, и когато Бриана изчезнала, той също се изпарил. Това се случило преди четири години и оттогава нямало никаква следа и от двамата.

Четиримата се събират в задната стая на „Големите дупки“ всеки първи вторник на месеца. От време на време към тях се присъединява някой новодошъл, защото Франсис поддържа Фейсбук страница, бяха закачили табелка на дъската за обяви в църквата „Св. Августин“ и имаха уебсайт. Групата лесно може да бъде намерена онлайн, но новодошлите обикновено не се задържат. Груповите срещи, и най-вече на тази група, не са за всеки.

Тази вечер имат ново попълнение. Франсис я представя просто като Джейми — без фамилия, или поне засега. Когато Мерин влиза в задната стаичка, по езика на тялото разпознава, че раната на Джейми е още прясна. Очите ѝ са подпухнали, бузите хлътнали, косата ѝ е влажна от душа, който вероятно се е насилила да си вземе, преди да излезе от къщи. Дрехите ѝ висят по нея, сякаш наскоро е отслабнала страшно много. Трудно е да се каже на колко е години, но Мерин подозира, че е в края на трийсетте. Марковата ѝ чанта „Коуч“ е оставена на пода до нея; носи модни сандали „Майкъл Корс“ и нервно поклаща крака. Изглежда като жена, която при други обстоятелства вероятно би ходила на педикюр, но сега ноктите ѝ бяха дълги, без лак.

Мерин поздравява всички. Преди да седне, тя си взема една кокосова поничка и си разменя съзаклятнически поглед със Саймън. Винаги е интригуващо да види колко време би издържал всеки новодошъл. Обикновено хората не успяват да издържат до края на първата среща. Реалността на живот като техния им идва в повече.

Чувството за вина е твърде силно.

— Кой иска да започне? — пита Франсис, оглеждайки присъстващите.

Джейми свежда глава. Лайла прочиства гърлото си и всички деликатно се обръщат към нея, давайки ѝ думата.

— Нещата между мен и Кайл не вървят. — Лайла изглежда отслабнала от последния път, когато я видя Мерин — тъмните кръгове под очите ѝ сякаш са станали още по-тъмни. Облечена е с дънки и дебел пуловер с едра плетка и пайетена малинка на гърдите. Лайла обича да носи „кичозни дрехи“, най-вече заради малките пациенти в зъболекарския кабинет. Класическата ѝ поничка с глазура стои недокосната, но тя постоянно отпива от кафето си. Червилото ѝ е избледняло и сухите ѝ напукани устни се виждат по-ясно.

— Не знам колко време ще можем да продължим да се преструваме, че всичко е наред. Караме се постоянно, а скандалите са направо грозни. Крещене, удряне по стената, чупене на разни неща. Той мрази факта, че идвам тук. Твърди, че отказвам да продължа напред. — Лайла оглежда всички в стаята, а от цялото ѝ същество се излъчва пълно изтощение. — Мислите ли, че това правим тук? Отказваме да продължим напред?

Разбира се, че точно това правят. Но Мерин не го казва на глас, защото никой от тях не би искал да го чуе.

Саймън е започнал втората си поничка и Мерин предполага, че ще си вземе и трета, преди да си тръгнат. Откакто се раздели с Линдзи, е напълнял в корема и лицето и си е пуснал брада, за да скрие закръглената си брадичка. Косата му е рошава, с къдрици, щръкнали на всички страни. Може да ги укроти във фризьорския салон, но Мерин не знае как да му предложи помощта и уменията си, без да прозвучи снобарски. Според нея другите вече я мислят за префърцунена; не помагаше и фактът, че тази вечер е с роклята на „Шанел“, с която беше на работа.

— И какво, ако отказваме да продължим напред? — пита Саймън. — Всичко, което си мислим, всичко, за което се чудим — все трябва да го изкараме наяве. Как да се справим, ако не говорим за това тук? — Той изяжда последната хапка поничка и избърсва ръцете си в дънките. — Накрая Линдзи мислеше, че това ѝ вреди. Искаше да спре да мисли и говори за нещастието си. Казваше, че понякога се чувства по-зле след среща на групата, защото всички сте ѝ напомняли, че никога няма да намери своя щастлив край.

Всички въздъхват едновременно. Не е лесно да го чуят, но Линдзи е права. Това е особеното на една група за взаимопомощ на родители на изчезнали деца. Ако си едно от онези изключения и са намерили детето ти, спираш да посещаваш срещите. Живо или мъртво, детето ти вече не се води изчезнало и съответно каквато и помощ да ти трябва, няма да я намериш тук. Няма да я намериш сред тези хора. Раздялата с групата е неминуема и винаги е по взаимно съгласие. Особено ако детето ти е мъртво. Никой от групата не иска да получи подобни новини. Но ако по някакво чудо намерят детето ти живо, не искаш другите родители да продължават да ти напомнят за кошмара, през който си преминал, защото за тях това е същият, в който продължават да се давят всеки ден.

Бракът на Лайла и Кайл винаги е имал своите проблеми, още откакто Мерин беше започнала да посещава събиранията на групата. Процентът разведени двойки с изчезнали деца е невероятно висок. Поне Лайла и съпругът ѝ все още се карат. Мерин и Дерек — не. Трябва да те е грижа поне малко за другия, за да му се разкрещиш; същото важи и за теб.

— Той прекарва изключително много време с някого, с когото се е срещнал на една конференция за дентална медицина преди няколко месеца — казва изведнъж Лайла. Кръвта нахлува в лицето ѝ и то става червено като малинката на пуловера ѝ. — С една жена. Той казва, че са само приятели, но двамата излизат на кафе, на обяд и когато попитах дали ще ме запознае с нея, той веднага започна да се оправдава, че му е позволено да има приятели, които не са и мои приятели. Но аз мисля… мисля, че ми изневерява.

В стаята се възцарява тишина.

— Не, сигурен съм, че не ти изневерява — най-накрая казва Саймън. Някой трябва да каже нещо и той винаги заговаря пръв, защото продължителното мълчание го кара да се чувства неудобно.

— Той те обича, скъпа — добавя Франсис, но тя сякаш не е убедена.

Джейми не казва нищо. Тя стои с поглед, забит в земята, и върти дълъг влажен кичур коса измежду пръстите си.

Следва още една продължителна въздишка; всички се обръщат към Мерин и тя осъзнава, че именно тя е въздъхнала.

— Може би ти изневерява — заговаря тя. Саймън и Франсис ѝ хвърлят укорителен поглед. На Мерин не ѝ пука. Не може да говори глупости и да казва на Лайла неща, в които не вярва, само и само да я накара да се почувства по-добре. Детето на Лайла е изчезнало. Най-малкото, което могат да направят, е да не я разубеждават за това, което тя знае, че знае.

— Ти познаваш Кайл по-добре от всекиго. Ако интуицията ти казва, че ти изневерява, тогава трябва да се вслушаш в нея. Съжалявам. Не го заслужаваш.

Огромна сълза се търкулва по бузата на Лайла. Франсис ѝ подава кърпичка.

— Трябваше да се сетя, че нещо се случва — казва Лайла. — Кайл не обича нови запознанства. Както и аз. Всички знаете какво е да трябва да си говориш с някой нов човек.

Всички кимат, включително и Джейми. Всички знаят. Новите приятели са ужасни. Не знаят за миналото ти, което от самото начало те принуждава да вземеш решение. Искаш ли да се преструваш, че си като другите и детето ти не е изчезнало, което само по себе си е изтощително? Или искаш да им разкажеш за ситуацията си, което също е много уморително. Няма компромис и по който и път да поемеш, винаги е ужасно гадно.

Лайла е прекалила с кофеина и Мерин го разбира, когато забелязва колко нервно клати нагоре-надолу крак.

— Нямам доказателства. Просто усещане.

— Ще му поставиш ли въпроса ребром? — пита Мерин с деликатен тон.

— Не знам. — Събеседничката ѝ гризе палеца си както кученце — кокал. — Не знам какво да правя. Не знам дори дали мога да се ядосам. Не сме правили секс от две години. Мамка му, може би три, дори не мога да си спомня кога беше последният път. Ако го спомена, той ще отрече. И ще се скараме. Боже, колко ми е писнало да се караме.

— Вие сте женени — отсича Франсис остро. — Сексът с друг никога не е бил част от сделката, няма значение колко време е минало от последния ви път.

— Мъжете си имат своите нужди все пак — казва Саймън.

— Не ставай кретен. — Франсис посяга и го удря по крака. Мерин е доволна, че го е направила, защото в противен случай тя самата би го праснала.

— Не обръщай внимание на Саймън — казва Мерин на Лайла. — Каквито и нужди да имат мъжете, Кайл не постъпва правилно. Но не е нужно да повдигаш темата, докато не се почувстваш готова.

— Ами ако никога не се почувствам готова? — Очите на Лайла започват да се насълзяват. — Ако искам просто да заровя глава в пясъка и да не се занимавам с това? Имам си много други грижи, с които трябва да се справям.

— Ако мислиш, че ти изневерява, трябва да го напуснеш — казва Франсис болезнено откровено. — Щом веднъж е изневерил, значи ще го направи пак.

— Но ние работим заедно. — Сега сълзите ѝ се стичат по-бързо и прокарват вадички по фондьотена и избледнелия ѝ руж. Тя ги избърсва, но това само влошава нещата още повече. — Имаме две деца. Не е толкова просто, Франсис.

— Само казвам, че не трябва да продължаваш да си омъжена за някого, който те е предал. — Франсис скръства ръце пред гърдите си, както винаги, когато вярва, че е права. — По-добре ще ти е сама. Не искам да засегна нашия мил Саймън, но отдавна съм се научила как да живея без мъж.

„То пък един живот“ — Мерин и Лайла се споглеждат, защото и двете си мислят едно и също. Животът на Франсис се състои от групата за взаимопомощ и един магазин за понички. Това е.

— Ами ако не искам да знам? — Палецът отново се озовава в устата ѝ. — Ако не искам нищо да се промени? Ако… ако това е най-доброто, което някога ще имам? Ако точно това заслужавам?

— Глупости — отвръща Саймън, но примиренческото му изражение не съвпада с резкия тон.

Франсис няма какво да добави, а честно казано, Мерин също. Прекалено уморена е, за да води насърчителни разговори, пък и няма енергията да убеди Лайла в нещо, в което самата тя не вярва. Всички знаят какво има предвид. Всеки един от присъстващите в тази стая всеки ден от живота си носи товара на това, което е направил — а именно че не е успял да предпази детето си. Това е основното им задължение като родители. Най-важното, което е трябвало да направят.

Така че, не, не заслужават хубав живот. Не и ако децата им не са добре.

— Бъди добра към себе си. — Това е най-доброто, което Мерин може да измисли в момента, но веднага щом го казва и се чува отстрани, тя потрепва. Толкова е изтъркано, толкова плитко. Наясно е, че може да направи нещо повече, а не само да бълва цитати, взети от вдъхновяващи картинки в интернет, и Лайла сграбчва възможността, за да ѝ се нахвърли:

— О, като теб ли? — отвръща тя, при което Мерин примигва. — А ти защо все още си вкопчена в скапания си брак? С Дерек почти не си говорите. Кога за последно правихте секс? Ами ти… — тя извръща поглед към Франсис. — Била си омъжена в каменната ера и сега всички, с които общуваш, са в този магазин за понички. Не си ярък пример какъв бих искала да е животът ми след двайсет години.

— Лайла, стига! — намесва се Саймън и посяга за още една поничка. Третата, според сметките на Мерин. — Това не е много мило от твоя страна.

— О, защото милото отношение ти помага много ли? — Лайла повишава тон. — Докъде те е довело това мило отношение, Саймън? Жена ти те напусна, а ти качи над десет килограма от поничките, които изяждаш тук. — Тя се обръща към Джейми, която сякаш се свива, когато погледът на Лайла се спира върху нея. — Сигурна ли си, че искаш да си тук? Защото сега това е и твоят живот, а ако искаш да продължиш да отричаш истината, все още имаш време.

— Хей! — повишава тон Мерин.

Едно е Лайла да се сопва на нея и Франсис — те могат да го понесат, но Саймън е много по-чувствителен и когато се разплаче — защото той със сигурност ще го направи, — ще стане ужасно за всички. А и никой новодошъл не трябва да бъде подлаган на подобно нещо. На тях и без това вече им е достатъчно трудно.

— Разбирам защо си ядосана, но спри да обиждаш. Всички сме на твоя страна.

— Но аз не искам да съм на тази страна. — Гласът на Лайла трепери, ръцете ѝ също. — Не искам да съм тук, от тази страна, с вас! Не го ли схващате! Не искам такъв живот! И наистина изобщо не искам да те слушам, Мерин, защото, ако Дерек не ти изневерява все още, то със сигурност ще го направи някой ден. Така правят мъжете.

— Ей, ей, ей! — Саймън вдига пълничките си ръце и Мерин осъзнава, че никога досега не го е чувала да повишава толкова тон. — Хайде да си починем, дами.

— Начукай си го с тези дами — отвръща Франсис и става. След минута ще запали цигара. — Лайла, скъпа, или се примири, или недей — твоя си работа, но за бога, спри да ни викаш! Искам само да кажа, че имаш избор, разбираш ли? И имаш пълното право да направиш този избор. Но ако останеш със съпруга си, който ти изневерява, само защото се обвиняваш заради изчезналото ти дете, това всъщност е наказание и за теб, и за другите ти деца. Случилото се с Девън не е по твоя вина.

— Трябваше да го взема, а закъснявах. — Гласът на Лайла потреперва. — Беше късно и ако не закъснявах, баща му нямаше да може да го вземе, и сега синът ми щеше да е с мен в безопасност у дома.

— Да, но учителите не е трябвало да го пускат. — Франсис звучи раздразнена и потупва джоба си, за да провери за пакета с цигари.

Саймън изяжда третата си поничка и избърсва глазурата от дънките си.

— Но аз закъснях — повтаря Лайла. — Аз закъснях и вината е моя.

— Да, но не си била там, когато са ти взели Девън — казва Мерин тихо. — А аз бях, когато ми отнеха Себастиан. Аз бях с него.

— Себастиан е бил на четири, Мерин. Децата на тази възраст тръгват накъдето си поискат. — Саймън звучи точно толкова изтощен, колкото и изглежда. — В деветдесет и девет процента от случаите те просто се изгубват, но после ги намираме. Не е твоя вината. Него го няма, защото някой друг го е взел. Похитителят го е взел.

Той се обръща към Лайла, която плаче без глас:

— И твоят бивш също е похитител. Мислила си, че Девън е в безопасност в училище. Защото точно това е работата на училището — да го пази. И те са го пазили, до онзи ден. Закъснението ти е нямало да промени нищо. Ако беше отишла навреме тогава, то баща му сигурно щеше да го отвлече някой друг път.

В продължение на няколко секунди всички прехвърлят думите му в главата си. Не е нещо, което сами не са си казвали и преди, но да го чуят от друг, помага. Дори и само за малко.

Мерин хвърля поглед към Джейми, която не е реагирала досега. Това я кара да се запита какъв коктейл от антидепресанти пие най-новото им попълнение.

— Десет минути почивка — обявява Франсис и изчезва с пакета цигари през задната врата, преди някой успее да каже нещо.

Саймън се отправя към мъжката тоалетна. Лайла, подсмърчайки, си проправя път към дамската. Мерин също трябва да ползва тоалетната, но в магазина има само една женска тоалетна, а тя знае, че на Лайла ѝ трябва малко време да остане насаме, за да се успокои. Джейми се изправя и се протяга, след което се отправя към масата с поничките; разглежда какви видове има и избира една с кленов сироп. Тези ли ще са ѝ любимите, чуди се Мерин. Ще се задържи ли достатъчно, че да ѝ станат любими?

Защото тази група е ужасна. Как точно я беше нарекъл Сал?

О, да, група за самобичуване.

Саймън е прав за похитителите. Себастиан беше само на три, когато през уикенда на Четвърти юли в увеселителния парк „Земята на чудесата“ се отскубна от майка си и избяга. Последваха петте най-дълги минути от живота ѝ, но един непознат го доведе обратно при нея. Защото мъжът беше видял, че момченцето се е загубило в оживен увеселителен парк и се беше заел да върне изгубеното дете при майка му. Защото този непознат не беше нито похитител, нито педофил, или пък убиец.

Непознатият, който ѝ беше взел Себастиан, от друга страна, беше похитител. Дали беше видял малкия да се лута сам и беше решил, че това е златната възможност да отвлече малко момче, или беше планирал всичко от преди това, нямаше значение — непознатият беше похитител, защото не ѝ бе върнал Себастиан. Това беше разликата.

Шестнайсет месеца по-късно все още ѝ е трудно да го разбере. Себастиан беше едва четиригодишен, но беше умно дете. И Мерин, и Дерек му бяха обяснявали много пъти колко е опасно да говори с непознати, че никога не трябва да взема играчки и храна, нито каквито и да е други подаръци, преди да попита мама и татко. Това го беше научил още в предучилищната група, а после го обсъждаха вкъщи.

Но онзи е бил Дядо Коледа. Децата са научени да обичат Дядо Коледа, да си говорят с него, независимо дали се страхуват, или притесняват от него. Научени са да сядат в скута на проклетия дърт елф и да му казват какво искат за Коледа. В замяна ги възнаграждават със захарно бастунче. Получават награда, задето се доверяват на един непознат.

Лайла се връща; очите ѝ са зачервени и подути, но тя е спокойна. Деликатно стисва ръката на Мерин, когато отива да си сипе още кафе, защото това е нейният начин да се извини. Мерин ѝ отвръща с усмивка, което пък е нейният начин да приеме извинението. Двете познават тихите си жестове — правят ги всеки месец.

Когато Мерин се връща от тоалетната, Франсис отново седи на мястото си. Сега започва да разказва за кошмарите си за Томас. Чували са за тях и на предишните събирания, но изглежда, сега нещата се влошават: нощем Франсис се буди запъхтяна и задъхана, обляна в пот; стомахът ѝ е свит на топка.

— Снощи го сънувах, половината му лице сякаш беше смачкано от бой. — Тя потреперва, щом си припомня съня. — Очната му ябълка висеше от ямката на окото, скулите му бяха оголени, сякаш кожата е била изтръгната…

— Франсис. — Лайла затваря очи, но Саймън ѝ прави знак да мълчи. Джейми се навежда напред, заинтригувана.

— … и той посяга към мен; аз грабнах ръката му, но беше студена. — Лицето на Франсис се изкривява от болка и това кара всички да се разтревожат.

Обикновено тя е голям стоик, не показва почти никакви емоции, още по-малко пък си позволява да скърби пред други.

— Имам чувството, че… Имам чувството, че той се опитва да ми каже, че е мъртъв. И че трябва да го пусна да си отиде.

— Франсис — казва Лайла отново, бавно и задъхано. — Франсис, не.

И ето го момента. Ще загубят Франсис.

Надеждата трае известно време и би те съпътствала донякъде. Тя е едновременно благословия и проклятие. Понякога е всичко, което имаш. Дава ти сила да продължаваш, когато нищо друго не те крепи.

Но надеждата може също да бъде и ужасяваща. Кара те да искаш, да чакаш, да си пожелаваш нещо, което може никога да не се случи. Тя е като огромна стъклена стена, която стои между това къде си и къде искаш да бъдеш. През нея можеш да видиш живота, който искаш, но не можеш да имаш. Ти си риба в аквариум.

— Чаках девет години. — Гласът на Франсис трепери. — Няма причина да вярвам, че Томас ще се върне. Може би е избягал. Дори да приема, че си е тръгнал по собствено желание, той не беше силно момче. Беше на петнайсет. Не беше умен. Едва ли е оцелял сам толкова време.

Франсис се изправя. Очите ѝ са сухи, но ако за плача сълзите не са задължителни, то спокойно можеше да се каже, че Франсис ридае.

— А и щеше да ми се обади. Щеше някак да ми каже, че е добре. Сега би трябвало да е на двайсет и четири години. В сънищата ми е все още на петнайсет. Никога не порасна. Не знам колко още бих могла… бих могла…

Лайла скача от стола си и отива при Франсис преди Мерин. Прегръща силно тази ридаеща без сълзи жена. Мерин прегръща и двете. Усеща Саймън зад себе си, но когато поглежда през рамо, вижда, че не е Саймън, а Джейми — новодошлата, която плаче тихо в съпричастност с тъгата и болката на Франсис. Саймън се присъединява след няколко секунди.

Окончателното примирение не се постига никак лесно, независимо дали получиш новини, или го постигаш сам. Може би сега Франсис ще започне да се възстановява.

Когато се пускат едни други, очите на Мерин срещат очите на Саймън. Може да познае какво си мисли. Трябва да си намерят ново място за тяхната тъпа, безсмислена така наречена група за взаимопомощ. Когато срещата приключва няколко минути по-късно, четиримата си вземат сбогом с Франсис и излизат навън. Колата на Джейми е до тази на Мерин и те едновременно щракват дръжките на вратите си.

— Наистина ужасно, нали? — казва ѝ Мерин. Не такава първа среща би пожелала на новодошъл в групата и няма да се изненада, ако повече не види другата жена на сбирките.

— Така е. — Гласът на Джейми е по-нежен, отколкото е очаквала, почти момичешки. — Ужасно е точната дума. Но знаеш ли какво? Чувствам се много по-добре. Ще се видим следващия месец.

На качване в колата Мерин си напомня за пореден път, че понякога само чуждата болка може да направи твоята по-поносима.

Глава 4

Имейлът от частния детектив я кара да замръзне на място.

В продължение на седем секунди Мерин не може нито да помръдне, нито да си поеме въздух. Току-що е излязла от банята и по мраморната тоалетка капе вода от косата ѝ, когато се навежда напред и се взира в името на Ванеса Кастро, изписано на телефона ѝ. Полето с темата на имейла е празно.

Знае, че са седем секунди, защото ги брои. Когато стига до петата, тя се сеща, че Ванеса Кастро не би ѝ изпратила имейл, ако новините са лоши. Не би ѝ казала по такъв начин, че синът ѝ е мъртъв. Когато стига до седем, Мерин издишва, отваря имейла и започва да чете. Само две изречения са.

Здрасти, имаш ли време да се видим тази сутрин? Ще съм в офиса си към 10.

Иска да се срещнат? О, господи! Каквато и ужасна новина възнамерява да ѝ каже, частната детективка иска да го направи лично.

Няма протокол, по който да ѝ поднесат новините, свързани със Себастиан, стига да има такива. Никога не са обсъждали този въпрос. Ванеса Кастро беше споменала само, при това мимоходом, че ако разбере нещо важно, незабавно ще се обади на Мерин.

С треперещи ръце, Мерин отговаря:

Ще дойда. — ММ

Четиристотин осемдесет и шест дни. Днес ли ще бъде денят?

Не може да е днес. Срещата им е в десет, а сега е едва осем и половина. Ако частната детективка искаше да ѝ съобщи, че синът ѝ е мъртъв, то тя нямаше да накара Мерин да чака цели деветдесет минути, за да го научи.

И все пак, може би щеше да го направи. Може би така се процедира. Ако синът ѝ е мъртъв, какво значение има дали ще го научи сега, или след час и половина?

Мерин се приготвя и се опитва да се разсее. Подрежда стаята, преди да излезе. Днес Даниела ще почисти, но това не значи, че жената трябва да събира дрехи от пода или да оправя леглото. На Мерин не ѝ отнема много време; чаршафите от страната на Дерек са все още изпънати. Докато се опитва да направи възглавницата още по-пухкава, на Мерин ѝ хрумва, че няма представа в колко часа ще се прибере съпругът ѝ от командировка тази вечер. В кратките си съобщения преди лягане той никога не уточнява. Но и тя никога не пита. Той не ѝ беше предложил да вечерят заедно. Тя пък не му беше предложила да сготви.

Ето това са те сега. Живеят паралелен живот, един до друг през повечето време, но никога не намират пресечна точка.

Когато минава покрай стаята на Себастиан, Мерин поставя ръка на вратата. Прави го всеки ден, само за секунда. На Даниела не ѝ е разрешено да чисти там.

Тази сутрин Мерин стана много по-лесно. Тя винаги спи по-добре след среща на групата, а и не беше пила нищо, след като се прибра снощи. Разликата в отражението ѝ в огледалото сега е видима — няма кървясали очи, нито торбички, дори не е подпухнала. Това можеше да е прилично начало на деня, ако не беше получила имейла от детективката.

Мерин слиза долу в кухнята и включва кафемашината. „Бревил“ са изискана марка и машината може да прави всичко — от капучино до лате от прясно смлени кафени зърна, само с едно натискане на бутона. Седнала на висок стол до барплота, докато чака кафето, Мерин проверява какви ангажименти има през деня. Намира едно определено име в списъка си с контакти и натиска „набери“. Телефонът иззвънява два пъти и както винаги, я препраща към гласовата поща. Той никога не отговаря.

— Здравейте, доктор Чен, обажда се Мерин Мачадо — казва тя след сигнала. Гласът ѝ е леко пресипнал, защото днес още с никого не е разменила нито дума. — Изникна нещо спешно, свързано със сина ми, и няма да мога да дойда за насрочения час. Наясно съм, че ще трябва да заплатя за късната отмяна на часа, което не е проблем. Благодаря.

Тя спира за секунда, чудейки се дали да промени часа, но решава да не го направи. Затваря. Винаги може да се обади по-късно, но засега не е сигурна, че иска пак да види терапевта си.

На доктор Чен му няма нищо. Всичко при него е нормално. Той е спокоен, успокояващ, разбиращ, лесно се разговаря с него — въобще всичко, което един човек би искал от терапевта си. Но самата терапия е трудна. Трябва да полагаш усилия, а това те изстисква емоционално, преди да даде някакви резултати. На последния сеанс влязоха в… спор.

Мерин най-накрая сподели тайната си с доктор Чен.

Тя беше отишла на терапия с намерението да повдигне темата, отчасти защото искаше да говори за някои неща. За нещо, което никога не бе посмяла да сподели с другиго. Но най-вече като споделеше, това щеше да е нейният начин да го изпита, да види реакцията му и дали ще ѝ позволи да го прави, или ще се опита да я спре.

Когато най-накрая беше изрекла онези думи, по иначе спокойното лице на доктор Чен пробягна изненада, която бързо се превърна в загриженост. Отне му един дълъг миг, преди да каже нещо, но щом заговори, тонът му беше внимателен, но строг. И ѝ каза всичко, което Мерин очакваше. Може би затова сподели с него. За да ѝ каже, че греши. За да ѝ каже да не го прави повече.

— Това, което ми сподели току-що, Мерин, не е никак продуктивно. — Гласът на доктор Чен беше премерен, но тревогата в него не можеше да бъде сбъркана. Виждаше се от езика на тялото му, което се беше сковало малко повече от преди малко. — Не е здравословно за теб. Всъщност, мисля, че трябва да спреш. Веднага.

— Не го правя всяка вечер — беше отговорила Мерин. — Дори не е всяка седмица. Просто… не мога да спра да мисля за него. Не мога да спра да се притеснявам.

— Разбирам, но не това е начинът. — Доктор Чен се наведе напред. Прави го само когато се чувства принуден да изтъкне даден факт. — Не е… въобще не е добре. Доста съм притеснен, че подобно поведение ще обостри и насърчи мислите ти, свързани със самонараняване. Да не говорим — допълни той по влудяващо спокоен начин, облягайки се пак на стола си, — че е незаконно. Може да се забъркаш в сериозни неприятности. Може да те арестуват.

Тя знаеше, че ще ѝ каже точно това. Просто искаше да го чуе. Мерин, разбира се, започна да се защитава; за разлика от доктор Чен, тя повиши глас, докато накрая времето ѝ не изтече. Недоволството на терапевта обаче беше видимо. А терапевтите не се поддават на емоциите си.

След като оставя съобщение за доктор Чен, Мерин пише на Сейди:

Тази сутрин няма да мога да дойда. Съжалявам, знам, че обещах да прегледаме договорите на доставчиците.

Няма проблем, отговаря Сейди. Всичко наред ли е?

Не знам, имам среща с частния детектив — пише ѝ тя истината.

Следва пауза, през която Мерин наблюдава балончето с трите точки, което просветва на екрана ѝ, докато Сейди пише отговора си. Тя никога не ѝ задава въпроси, но вероятно може да усети, че Мерин е притеснена. Сейди не просто ръководи фризьорските салони на Мерин, тя е нейната близка приятелка. Най-накрая, когато все пак получава отговора ѝ, той е кратък и мил, точно какъвто Мерин е очаквала.

Ясно. Тук съм, ако имаш нужда от нещо. Целувки.

Не знае какво щеше да прави без Сейди. Когато месец след изчезването на Себастиан ФБР им каза, че случаят ще остане отворен и търсенето на детето няма да бъде преустановено заради липсата на нови улики (високопарен начин да кажат, че оставят случая на заден план), тя сякаш загуби детето си за втори път.

И Мерин не го прие никак добре. Никак.

Седмица по-късно я изписаха от болницата и първото, което направи, бе да се обади на частния детектив. Имаше визитната картичка на Кастро поне от няколко седмици. Детективката ѝ я беше оставила в пластмасовата купа на рецепцията във фризьорския салон в центъра, когато веднъж дойде за педикюр. Всеки месец фризьорските салони на Мерин организираха томбола за безплатна процедура, но визитката на Кастро така и не бе спечелила. Мерин я забеляза само защото ръкавът ѝ се бе закачил за ъгъла на купата и я бе преобърнала, разпръсквайки всички картички вътре.

Нищо във визитката на частния детектив не ѝ се стори интересно — „Айзък и Кастро“ беше изписано в средата с обикновени сини букви, а под него „Ванеса Кастро, частен детектив“ с по-малък шрифт, но от всички картички, които се бяха разпилели по пода, само тази беше обърната с лицето нагоре.

Може би това беше единствената визитка, която Мерин трябваше да види. Какво нещо е вселената!

По това време Себастиан беше в неизвестност вече от две седмици. Мерин бе прибрала визитката в джоба си и по-късно, когато я изписаха от психиатрията, тя позвъни на номера от картичката.

Кастро и бизнеспартньорът ѝ са бивши полицаи от Сиатълската полиция. Тя специализира в издирването на изчезнали деца и е известна с това, че търси на места, където полицията не иска или не може. Ванеса Кастро действа нетрадиционно, тя е нещо като ренегат дори. Излъчва класа, но не се страхува да си изцапа ръцете. Услугите ѝ са безумно скъпи. Когато се срещнаха за първи път, тя помоли Мерин да я нарича Ванеса, но на Мерин това някак не ѝ се стори правилно — все пак не бяха приятелки, които се срещат на неделен брънч.

Мерин беше наела детективката да издири сина ѝ. Не можеше да живее с мисълта, че никой не го търси. Някой постоянно трябваше да го издирва.

Въпросът, дали похитителят е познавал Себастиан, се превърна в ябълката на раздора между Мерин и полицията, а по-късно между Мерин и ФБР. Нищо в намерените доказателства не сочеше, че е бил отвлечен от приятел или познат, а им бяха цитирали статистиката за отвличания от непознати като „малка, но значима“. Според разследващите, похитителят се бе преоблякъл като Дядо Коледа, защото е имал намерение да отвлече дете — което и да е дете, — от шумно и оживено място, точно защото за малките деца той е символ на Коледа. Така дори дете, което по принцип не се доверява на възрастни, може да бъде подлъгано, като види червен костюм и бяла брада. А що се отнася до близалката, която му бяха дали, то в онзи момент самата Мерин и Себастиан не бяха далеч от магазина за лакомства. Ако някой е планирал да отвлече момчето, то той може да е чул разговора им.

Мерин не беше съгласна. Признаваше, че Себастиан по природа е дружелюбно дете, което често се доверява на възрастните, но беше убедена, че той никога не би тръгнал с някого, без дори да се обърне, за да я погледне. И откъде „Дядо Коледа“ изобщо е знаел, че Себастиан харесва точно тези близалки? Мерин беше гледала записа с лошо качество хиляди пъти. Тя познава сина си по-добре от всеки друг на тази земя. Себастиан обичаше Дядо Коледа, но присъствието му го плашеше. Момчето щеше да потърси Мерин, за да го увери, че може да отиде с него.

Освен ако Дядо Коледа не беше някого, когото познава.

Но полицията разпита всички техни познати. Всички. И провериха алибито на всички. На абсолютно всички. През последната година Кастро беше повторила всички стъпки, извършени от ФБР, и беше продължила още по-нататък.

На последната им среща преди месец, Мерин беше помолила детективката да разшири кръга на заподозрените и да включи нейните и на Дерек служители, както и всичките ѝ клиенти. Компанията на Дерек организира коледно парти рано през декември за служителите си и семействата им, а всяко лято Мерин кани клиентите си на барбекю. Всеки, който беше посетил някое от тези събития, сигурно се бе запознал със Себастиан. Мерин искаше всеки човек и цялото им минало да бъдат проверени, така че Кастро бе започнала с най-близките служители на Дерек и Мерин.

Тя се спира за секунда. Ами ако Сейди беше отвлякла Себастиан? Ами ако точно това се канеше да ѝ каже частният детектив?

Тази мисъл ѝ минава за първи път през ума и Мерин се изсмива рязко в тихата кухня. Абсурд. Разбира се, че не е Сейди. Освен това по онова време тя току-що беше родила. Защо ще иска детето на Мерин?

Тя си сипва кафе в термочаша с логото на салона, гравирано отстрани. И в трите ѝ салона продават от огромните розовозлатисти чаши на безобразната цена от шейсет и пет долара, но клиентите ги купуват редовно, както за себе си, така и за подарък. Понякога Мерин си налива вино в нея. Не и днес.

Днес се качва в колата и се пита дали не трябва да се обади на Дерек в Портланд и да му каже, че вероятно има лоши новини. Въпреки емоционалната дистанция помежду им, в този момент тя не би имала нищо против да чуе успокояващия му, практичен глас. Той със сигурност щеше да ѝ напомни, че Ванеса Кастро е бивше ченге и понастоящем частен детектив и веднага би казала, ако имаше някакви окончателни новини за Себастиан, вместо да я кара да чака, докато се видят на живо.

Мерин много би искала да поговори с Дерек, но не може. Не може да му каже нищо.

Тя така и не му бе казала, че е наела частен детектив.

Глава 5

— Как беше движението? — пита Кастро, когато Мерин влиза в малкия ѝ офис във Фримонт.

Тя никога не пита как е Мерин. Знае, че не трябва.

Изглежда, че и детективката тъкмо пристига. Още не е успяла да си съблече палтото.

— На моста не беше толкова натоварено. — Мерин заема мястото срещу нея. Забелязва, че някои неща са се променили от последния път, когато е била тук. Малкият аквариум, който досега бе седял на ниската библиотечка до стената, вече е в ъгъла на бюрото, където Мерин може да го види отблизо. В него има само една рибка, бета, с крещящо червена опашка, и тя се взира в нея как плува напред-назад, докато Кастро включи компютъра си.

Двете се срещат обикновено веднъж в месеца, за да обсъдят как върви разследването, но всъщност тези срещи могат да се състоят и по телефона или имейл. Въпреки това Кастро, изглежда, разбира, че за майката на дете, което се издирва, е важно тези разговори да са очи в очи, и тя винаги е едновременно и търпелива, и директна с Мерин.

За Мерин тези срещи с частния детектив имат по-голям ефект от терапията при психолога.

— Благодаря, че дойде в последния момент. — Кастро поставя една малка бутилка с минерална вода. По принцип предлага кафе на Мерин, но всичко днес е различно.

— Разбира се, че ще дойда. — Мерин се взира в лицето ѝ; търси някакъв знак, че ще ѝ съобщи ужасна новина. Лицето на Кастро остава неразгадаемо, но тя изглежда някак неспокойна.

— Така… — Кастро прави пауза. — Не става дума за Себастиан.

Мерин не беше осъзнала, че е притаила дъх и сега издишва шумно. Слава богу. Тя посяга към бутилката с вода, отвива капачката и отпива голяма глътка.

— Извинявай. — Кастро повдига вежда. — Не исках да те тревожа. Трябваше да уточня в имейла си.

— Няма нищо — казва Мерин. Не е така, но в момента не може да се насили да изпита нищо повече от облекчение. — И така, какво има тогава?

— Ами… — Кастро се поколебава и въпреки че Мерин вече не е притеснена, тя не може да си представи какво би накарало детективката да се чувства толкова неудобно. Все пак е била ченге, за бога! — Изглежда, че съпругът ти се вижда с някого.

Моля? Мерин отпива още една глътка вода, взирайки се в другата жена, без да разбира напълно какво ѝ казва.

— Не съм сигурна как са нещата помежду ви, но последния път, когато се видяхме, ти не спомена нищо за раздяла…

— Не сме разделени.

— Тогава много съжалявам, че трябва да ти го кажа, но съпругът ти ти изневерява.

Мерин премигва. Чу детективката съвсем ясно и няма нужда да ѝ повтаря, но може би има нужда Кастро да ѝ го съобщи по малко по-различен начин. Няколко секунди седят, потънали в мълчание. Мерин има чувството, че очаква края на шегата, но той така и не идва.

За какво, по дяволите, говори тази жена? Изневяра? Не може заради това да я е извикала в офиса си. Не я беше наела да следи съпруга ѝ.

Сякаш прочела мислите ѝ, Кастро започва да щрака по клавиатурата и обръща монитора, така че Мерин може да види. Снимка. Цветна. На Дерек. Той е с друга жена. Снимката изпълва целия екран.

Мерин се вторачва в нея с отворена уста. Изглежда, сякаш съзнанието ѝ има нужда да разгледа всяко парченце от снимката отделно, защото не може да го асимилира наведнъж. Коса. Дрехи. Лице. Ръце. Дърво. Тротоар. Ботуши. Усмивки. Възраст. Етническа принадлежност. Жената с Дерек малко прилича на Оливия Мън — актрисата, която излизаше с онзи футболист. Но жената определено е по-млада; Мерин не знае на колко точно е, но ако трябва да предположи, би казала около двайсет и пет. За секунда ѝ се струва позната — нещо в брадичката ѝ, във формата на очите. В този момент обаче Мерин мигва и усещането за дежавю изчезва — и жената става пак непозната.

Непозната, която държи съпруга ѝ за ръка.

Кастро кликва с мишката и снимката се сменя с друга, направена същия ден, вероятно минута или две по-късно.

Сега непознатата целува съпруга ѝ. Страстно. Навън. Посред бял ден.

— Направени са вчера следобед. В Портланд. — Детективката определено знае как да ѝ съобщи лошите новини. Тя владее отлично гласа си: звучи едновременно съчувствено, но и неутрално. Би могла да бъде водеща на новините и да чете от аутокюто за някаква съкрушителна трагедия някъде по света, след което да предаде щафетата на Чък и Гари, за да разкажат на зрителите за спортните новини и времето.

— Един от моите хора ми ги изпрати. Съжалявам, че трябваше да научиш по този начин.

Дерек не е в командировка, той е с… с… с любовницата си. Първата дума, която ѝ идва наум. Гадже, любима, разбивачка на бракове, както и курва, също ѝ хрумват, но по някаква причина любовница изглежда ѝ пасва най-добре. Тази дума носи усещане за нещо отвращаващо и скандално, каквото всъщност е.

Е, и какво очакваше? — прошепва гласчето в главата ѝ и Мерин моментално замахва и удря мислено, сякаш е досаден комар. Но то не си отива и продължава да шепти, а шепотът му става все по-силен и настоятелен, и ако тя не успее да се успокои, ще получи паническа атака точно тук, насред кабинета на частния детектив. Кастро я наблюдава, а на лицето ѝ е изписана загриженост.

— Добре ли си?

Мерин сякаш е загубила ума и дума. Всичко, което успява да направи, е да кимне, да затвори очи и стиснала зъби, да си поеме няколко дълбоки глътки въздух. С изпотени ръце тя стиска подплатените подлакътници на стола, а здравият ѝ разум се бори да изплува обратно. Логиката ѝ казва, че е в безопасност. Сърцето ѝ не се счупва на две, поне не и наистина, светът не свършва, поне не и буквално, а стените на стаята не се затварят около нея, поне не и в действителност. Кастро е бивше ченге и със сигурност знае как да окаже първа помощ, ако се наложи.

Мерин няма да умре днес, независимо как се чувства.

Има ксанакс в чантата си, но е твърде ужасена, за да го вземе. Не иска никой да знае, че разчита на предписани хапчета, за да не рухне. Тя си поема още една дълбока глътка въздух, а после и още една. След секунда пулсът ѝ се забавя и нормализира. Мерин отваря очи. Погледът ѝ бавно се фокусира върху лицето на детективката.

— Кучият му син — успява да каже най-накрая. Посяга към бутилката вода. — И сега с нея ли е?

— Всъщност, в момента не са заедно. — Кастро някак успява да звучи едновременно внимателно и професионално. — Вчера прекараха цял ден заедно, а рано тази сутрин тя се качи сама във влака от Портланд. Проверих Инстаграм профила ѝ — беше споменала нещо за лекции по-късно днес.

Портланд. Влак. Инстаграм. Лекции. Всичко ѝ идва в повече. Мерин отново затваря очи, сякаш така ще успее да заличи снимките, които Кастро ѝ беше показала току-що. Неуспешно. Те са запечатани в съзнанието ѝ.

— Тя е учителка?

— Докторантка. В Художествената академия.

Мерин трепва.

— Съжалявам. — Кастро поклаща глава. — Знам, че това не ти помага особено.

— На колко е?

— Двайсет и четири.

Двайсет и четири и художничка. Докторантка, за бога! Мерин отваря очи. Погледът ѝ среща този на детективката — изражението на Кастро е изпълнено с толкова искрено състрадание, че Мерин едва не се разплаква.

Още един миг, и детективката започва да ѝ описва как са разбрали какво се случва. Съгласно инструкциите на Мерин при последната им среща, тя беше започнала да проучва служителите на Дерек. Двама, които работят във фабриката му в Портланд, са ѝ се сторили подозрителни. Тя се е свързала с един от хората си в Орегон — ченге, което през свободното си време работи като детектив, и го помолила да се поразрови повече. Така той научил, че и двамата служители имат досиета заради арест. Били са им повдигнати обвинения, но после са отпаднали.

— За какво са били арестувани? — пита Мерин, опитвайки се да се съсредоточи върху детайлите от разследването, а не върху гледката на устните на друга жена, притиснати към тези на съпруга ѝ.

— Единият е бил арестуван за сбиване в бар — отвръща Кастро. — Другата е била обвинена в нападение над съседа си.

— Другата?

За секунда устните на Кастро се разтеглят в лека усмивка.

— Явно не се разбирали. Всичко е започнало, когато едната съседка е обвинила другата, че ѝ краде керамичните гномчета.

Човекът на Кастро в Портланд се е намерил пред хотела, в който бил отседнал Дерек. Тогава забелязал съпруга ѝ да излиза от страничния вход с жена, за която знаел, че не е Мерин. Любопитен, той ги последвал за кратко. Отивали на вечеря. В „Таверната на Хенри“ в квартал „Перла“.

При тези думи Мерин потреперва отново. „Таверната на Хенри“ е едно от любимите им заведения и когато са в Портланд, с Дерек поне веднъж сядат там. В таверната правят страхотни маргарити с манго. Както и фантастични калмари: панирани с темпура, запържени за секунди и поръсени обилно с чер пипер и морска сол. Сервират ги със сос айоли и халапеньо. Една порция е достатъчна за двама души.

— Какво е накарало твоя човек да отиде в хотела? — Мерин се опитва да не си представя как съпругът ѝ подава в устата на любовницата си пържени калмари. Със сигурност не би поръчал тяхното предястие.

— Разглеждаше телефонните разпечатки на служителя, който е бил арестуван за сбиването в бара — обяснява Кастро. — Тогава е забелязал десетминутно входящо обаждане от хотел „Монако“. Държал под око хотела, когато видял Дерек да излиза с друга жена. Снимал ги и ми прати снимките. — Тя кликва с мишката. — Следата не доведе доникъде, между другото. Оказа се, че зетят на служителя е идвал за мача на „Блейзърс“ и двамата са се уговаряли да се видят. Зетят се е обадил от стаята си.

Нова снимка се появява на екрана. Сега са в ресторанта. Дерек говори, жестикулирайки с ръце. Любовницата се смее. Поръчали са си коктейли. Мерин знае, че Дерек си е поръчал любимото питие — бърбън с лед, а резенчето портокал само го потвърждава. За любовницата — нещо розово, може би ягодово дайкири с малко чадърче.

И си поделят порция шибани калмари.

Изненадващо е колко шокирана се чувства Мерин сега, когато най-накрая е започнала да осъзнава какво се случва, въпреки че някъде дълбоко в себе си тя винаги е знаела. Вече е забелязала някои сигнали. Скоро трябва да празнуват двайсетгодишнината от сватбата си и макар почти всяка вечер Мерин да се упоява с вино, тя е наясно, че нещата са се променили. Не е само фактът, че отдавна не правят секс или че на Дерек все по-често му се налага да работи и нощем. Всъщност, когато той си е у дома, емоционалната дистанция помежду им става все по-голяма и сега е с размерите на цял континент.

— Не ти изпратих имейл снощи, защото първо исках да се поразровя още малко — продължава Кастро. — Предполагам, че ще имаш въпроси.

— От кога? — изграчва Мерин. Гърлото ѝ е сухо и тя жадно допива малката бутилка. Кастро я хвърля в кошчето до бюрото и поставя ново шише пред нея.

— Поне от шест месеца, доколкото разбрах. — Детективката отново пише нещо.

Шест месеца. Шест месеца. Това не е просто безобиден флирт. Това е истинска връзка.

Мерин издишва тежко, когато реалността най-накрая я затиска с цялата си тежест. Къде, по дяволите, е била цели шест месеца, че не е забелязала? А, да. Опитваше се да се справи някак, след като отвлякоха детето ѝ. Такива неща обикновено ангажират цялото внимание на една майка.

Снимката от ресторанта изчезва от екрана и Мерин се подготвя за следващата емоционална рана. Появява се електронна таблица. Списък с обажданията на Дерек. Кастро превърта бързо през страниците, където вече е отбелязала с маркер входящите и изходящите обаждания до другата жена. Линийките са яркожълти. Изглежда, че Дерек и любовницата му се чуват постоянно.

— Телефонните обаждания стигат до шест месеца назад. Мога да проверя и по-ранни записи, но ще трябва да стане по друг начин. Получих достъп до тези, само защото мобилният му план е на твое име.

Мерин не възнамерява да я пита как изобщо се е добрала до тази разпечатка. Още при първата им среща миналата година, тя ѝ бе оставила ясни инструкции.

Търси под дърво и камък. Не оставяй и едно камъче необърнато. Работи по всяка улика, независимо до къде ще те отведе разследването или кой е замесен.

Мерин очакваше, не, тя настояваше за пълна прозрачност. Искаше да знае за всичко, което частният детектив успее да открие.

Кастро беше казала, че може да го направи, но я беше предупредила, че методите ѝ на действие са нетрадиционни. Колкото по-малко Мерин знаеше как си върши работата, толкова по-добре. А след това я беше предупредила, че отговорите невинаги се харесват на клиентите ѝ и понякога животът е по-лесен, ако някои въпроси останат отворени и истината не излезе наяве.

А истината сега е, че съпругът на Мерин, с когото бяха женени от почти двайсет години, прави секс с по-млада жена. Вече поне шест проклети месеца.

Гърлото ѝ е сухо, дращи като шкурка и тя отваря втората бутилка вода.

— Дерек посещаваше фабриката в Портланд всеки месец. Сега вече ходи всяка седмица, понякога остава там с дни. Фирмата му винаги има билети за мачовете на „Блейзърс“ — добавя тя някак тромаво, сякаш обясненията компенсират факта, че съпругът ѝ никога не си е вкъщи. И понеже е мазохист, Мерин пита: — Има ли още снимки?

Кастро кликва отново с мишката и друга снимка изпълва екрана. Дерек, прегърнал другата жена. Двамата се усмихват и Мерин пак е поразена от усещането, че я е виждала някъде. Не е необичайно — тя все пак притежава три салона за красота, които са посещавани от хиляди клиенти, повечето от които жени. Възможно е и любовницата на Дерек да е идвала за подстригване или маникюр. И този път чувството е мимолетно и изчезва още преди Мерин да може да се замисли.

В тези мигове на тотален шок тя не може да възприеме подробностите, свързани с външността на другата жена. Докато гледа снимката ѝ, има чувството, че ще повърне. Не може да продължи да се взира в нея достатъчно дълго, за да реши дали съперницата ѝ е красива, или не, или да разбере какво намира съпругът ѝ у нея. Когато започва да осъзнава какво се случва, вече ѝ се гади и трябва да промени подхода и да се съсредоточи върху Дерек. И тогава единственото, което може да види, е усмивката на съпруга си. Погледът в очите му, когато гледа другата жена. Отдавна не е гледал Мерин така.

От четиристотин осемдесет и шест дни, по-точно.

Снимките са ясни, с хубави цветове и високо качество и нямат нищо общо с черно-белите неясни снимки, които си е представяла. Нищо в тази ситуация не е такова, каквото би трябвало да бъде. По филмите частният детектив, който съобщава новината за изневярата на съпруга, е мъж, преминал през какво ли не, циничен е и винаги е облечен с омачкан костюм, който не му е по мярка, а снимките са отпечатани и доставени в плик. В действителност, частният детектив е жена, приблизително на същата възраст като Мерин, която е наистина привлекателна с тъмносините си дънки и вталеното сако. Не носи халка, но напоследък това не значи нищо. Кастро се взира в годежния пръстен на Мерин — нещо, което и други жени правят често. Преди десет години Дерек ѝ беше подарил нов, по-хубав годежен пръстен с петкаратов диамант ашер. По онова време размерът на пръстена ѝ се беше сторил разумен, защото повечето жени в техния социален кръг носеха подобни или по-големи диаманти. Тук, в малкия офис, с неговите обикновени жълти стени и малки саксии, с малките рибки в малкия аквариум и снимките на Дерек с друга жена на екрана на компютъра, пръстенът изглежда нелепо. Огромен е. Показен. Скъп. Точно каквото Мерин искаше, нали? Всички да знаят колко добре вървят нещата между нея и съпруга ѝ, колко са щастливи заедно и колко — тя мрази тази дума — благословени са двамата?

Мерин се изкушава да свали диамантения пръстен и да го хвърли в аквариума. Очите ѝ парят и тя започва да мига бързо, опитвайки се да спре напиращите сълзи. Взира се пак в снимката на Дерек и любовницата му, а образите се размиват от сълзите ѝ, докато накрая не се превръщат в бъркотия от цветове и форми, които нямат никакъв смисъл.

— Трябва да вдигна — казва Кастро внезапно.

Мерин се извръща от екрана и поглежда детективката, която държи телефона си. Не беше го чула да звъни.

— Ще се върна след минута.

Вратата се затваря след нея. Мерин не я чува да говори в другата стая, където се намира винаги празното бюро на рецепциониста. След няколко секунди осъзнава, че всъщност никой не се обажда. Кастро беше дала на клиентката си пространство и време, през което Мерин да се разпадне на парченца, без да я види някой. Много мило от нейна страна, но Мерин нямаше да се разпада. Поне не все още. Бива я да се преструва. Знае, че може да смачка това чувство на малка топчица и да го забута в дъното на съзнанието си, докато не се прибере вкъщи. Там вече може да рухне и да загуби всякакъв контрол в компанията на хапчетата и виното си.

Мерин беше станала дръзка. Това беше единственото обяснение. Особено след като роди Себастиан след четири трудни инвитро опита. Съдбата ѝ бе дала твърде много — твърде много пари, твърде много успехи, твърде много любов от съпруга и детето ѝ — и Вселената трябваше да коригира дисбаланса, създаден от изобилието в живота ѝ, затова ѝ беше отнела онова, което всъщност означаваше всичко за нея.

Сина ѝ.

Мерин пак започва да усеща, че тялото ѝ изтръпва. Благодарна е за това. От опит знае, че хората могат да търпят силна емоционална болка, докато всичко не започне да им се струва притъпено. Човешкото тяло използва този механизъм, за да се справи с болката, и защото той носи не толкова облекчение, колкото ѝ купува малко време. После болката ще се върне. Мерин ще изпита всяка частичка от нея по-късно и когато това се случи, тя ще я отмие с ксанакс и бутилка Каберне Совиньон, преди да е станало още по-лошо.

Вратата на кабинета се отваря отново.

— Ето ме пак. — Кастро сяда на мястото си.

За първи път Мерин забелязва колко е слаба. Размер 34, може би дори 32. Мерин никога не е била толкова слаба. Дори когато беше на шестнайсет и страдаше от булимия.

Детективката я оглежда внимателно. Мерин знае, че изглежда така, сякаш нищо не се е случило, и се чуди дали Кастро не я осъжда заради това. Иска ѝ се тя да ѝ съчувства, но не и да я съжалява.

И до ден-днешен не умее да се справя с хорското съжаление, особено от жени. От друга страна, жадува за одобрението им. Мерин подозира, че виновна за това е строгата ѝ майка, която до последния си дъх беше безкрайно взискателна към нея.

— Направих малък файл, който може да погледнеш, ако искаш, когато се прибереш у вас. — Кастро написва нещо на клавиатурата. — Току-що ти го изпратих по имейла.

Телефонът на Мерин започва да вибрира няколко секунди по-късно. Вади го от джоба си, за да се увери, че файлът се отваря, натиска иконката и го изтегля.

— Получих го — отвръща.

— Ще бъда откровена. — За първи път, откакто се познават, Кастро изглежда някак притеснена. — Когато вчера получих снимките, не бях сигурна дали въобще да ти ги показвам. Не за това ме нае и дори допусках, че вече си наясно за връзката им. Не исках да влошавам нещата. И бездруго ти се е струпало достатъчно.

— Постъпи правилно — отговаря Мерин. — От самото начало бях напълно откровена с теб и ти казах, че искам да знам всичко, което откриеш. Няма нужда да се чувстваш виновна. Предпочитам да знам. Аз… аз не мога да се справя с още неизвестности.

Кастро си отдъхва.

— Добре, и аз така си помислих.

Мерин забелязва, че детективката си поглежда часовника. Явно това е всичко за днес. Допива втората бутилка вода и посяга към палтото си. Има чувството, че се движи на забавен каданс.

— И още нещо, преди да си тръгнеш — казва Кастро меко. — Може би сега е моментът да помислим как да продължим.

Мерин спира и оставя палтото в скута си.

— Какво имаш предвид? Нищо не се е променило.

— На последната ни среща ти казах, че ще мина по стъпките на цялото разследване, което полицията е провела преди шестнайсет месеца, за да проверим дали не са пропуснали нещо. Не намерихме никой сред близките и познатите ви, който да е подозрителен. Проучих основно всички бивши и настоящи служители на Дерек, бизнес контактите му, както и всичките ти клиенти от последната година, преди да отвлекат Себастиан. Двама независими експерти, които лично наех, проучиха внимателно записа от охранителната камера. Не се натъкнахме на някоя нова следа. Измина повече от година, но не разполагаме с нови улики.

Мерин подозираше какво ще каже частният детектив и се стегна. Сиатълската полиция и ФБР бяха провели изчерпателно издирване веднага след като синът ѝ изчезна. Два часа след отвличането му снимката на Себастиан беше показана по местните медии, а съобщението за изчезнало дете, което беше публикувано във Фейсбук и Туитър, се разпространи мълниеносно. Няколко дни по-късно случаят получи национално внимание и предизвика множество обвинения в елитизъм. Хората се възмущаваха, че властите проявяват специално отношение към случая на семейство Мачадо. Но нито Мерин, нито Дерек биха се извинили. Защо да не използват всички предимства, с които разполагат? Какъв беше смисълът да имат пари и влиятелни приятели, ако те не можеха да им помогнат в подобни ситуации? Бяха отчаяни. Всеки родител би бил.

Кастро я наблюдава внимателно, което кара Мерин да се съсредоточи още повече.

— Не искам да губя нито времето, нито парите ти, но мисля, че настъпи моментът, в който да го кажа — въздъхва тя и поставя ръце в скута си. — Знам, че няма никаква логика и че е безкрайно болезнено и нечестно, но доста често подобни отвличания… просто не са лични.

За бога, Мерин мрази, когато ѝ говорят така. Същото казаха и от полицията. И доктор Чен го каза. Но това не правеше нещата по-лесни. Мисълта, че четиригодишното ѝ дете е било отвлечено, просто защото случайно се е намерило около онзи психопат, въобще не ѝ помага. Но тя не казва нищо от това на Кастро. Успява да събере мислите си. Все пак детективката просто си върши работата.

— Остават още две хиляди и петстотин долара от хонорара, който ми предплати — продължава Кастро. — Разбира се, бих продължила с разследването, но на този етап може би би искала да преосмислиш…

— Не сме приключили — волевият тон на Мерин изненадва и двете. Гърлото ѝ вече не е пресъхнало, а тя отново звучи като себе си — решителна и издаваща нареждания. „Истинска шефка“, както би казала Сейди. — Още сме далеч от това, да сложим край. Искам да продължиш да търсиш.

Двете се споглеждат. Лицето на Кастро е неразгадаемо, но Мерин може да си представи как умът ѝ работи трескаво, опитвайки се да я разгадае. Но тя не казва нищо и след всяка изминала секунда думите на детективката натежават все повече и повече в пространството помежду им.

— Ванеса — започва Мерин, а гласът ѝ трепва на последната сричка. — Ванеса, моля те.

Никога досега не се е обръщала към нея на малко име. Кастро отново се вглежда в пръстена ѝ. Ако сега не е омъжена, то със сигурност някога е била. Мерин го усеща. Сигурно има деца. Мерин усеща и това. Майките разпознават другите майки — издават ги бръчките по лицето, умората, закрилническото чувство и уязвимостта. Мерин се изкушава да ѝ даде проклетия пръстен, само и само да се съгласи да продължи търсенето.

— Знам, че не можеш да ми обещаеш, че разследването ще даде резултати и не съм и очаквала да го направиш. Това, от което имам нужда, е да ми обещаеш, че ще продължиш да даваш всичко от себе си. — Мерин е поела ролята на шефка и говори на детективката така, както би говорила на служителите си. Обръща се към нея като към човек, когото цени високо, но има нужда от малко насърчаване. — Ами изневярата? Коя е жената, която спи със съпруга ми? Какво всъщност иска от него? Дерек не е известна личност, но често се появява в медиите. И двамата се появяваме. Тя би трябвало да знае кои сме и какво сме загубили. Мисля, че си заслужава да се поразровиш в това.

Мерин се навежда напред.

— Знам, че не можеш да отделяш всяка една минута от всеки един ден на моя случай. Знам, че имаш и други клиенти. Но когато можеш, когато имаш малко свободно време… Имам нужда да знам, че някой активно търси сина ми. Ако ти трябват още пари, не е проблем да ти дам.

Гласът на Мерин започва да трепери и тя отново става майката, а не шефката или клиентката. Мрази факта, че може да се чуе как трепери, че звучи така, сякаш губи контрол, че сякаш се моли.

Това е истина.

— Но ако действително мислиш и усещаш, че това е всичко, което можеш да направиш, нямам друг избор — ще потърся друг детектив и ще започна отначало. Моля те, не ме принуждавай да го правя, Ванеса. Моля те.

Мерин не е сигурна, че ще го понесе, ако Кастро ѝ откаже, защото повече няма къде да търси. Миналата година, когато полицията ѝ каза, че са направили всичко по силите си, тя се почувства така опустошена, както когато разбра, че Себастиан е отвлечен.

Мерин знае какви са статистиките относно изчезналите деца. Знае, че повечето са мъртви още през първите часове след изчезването си. Знае го. Ако Кастро спре да издирва Себастиан, това би било равносилно да обяви смъртта му.

А ако той беше мъртъв, същото важеше и за Мерин.

— Ще продължа да търся, докато не ми кажеш да спра, Мерин.

Кастро също използва малкото ѝ име за първи път. Явно е прочела мислите ѝ и Мерин благодари на бога, че срещна тази жена. Ванеса Кастро е правилният човек за този случай. Може би единственият.

— Обещавам ти, ясно? Няма да спра да търся, докато ти не ми кажеш и случаят ще остане приоритет. Не се тревожи за това. Ние винаги ще го търсим. Можеш да разчиташ на мен. С теб съм.

— Благодаря.

Облекчена, Мерин отпуска рамене. Очите ѝ са пълни със сълзи, но тя не си позволява да се разплаче. Изправя се на треперещите си крака и след два опита успява да си облече палтото. Знае, че ще се разплаче, когато влезе в колата — не е проблем, стига да не ревне тук. Взема си довиждане с рибката наум, а тя пък плясва във водата с разноцветната си опашка и се скрива зад едно изкуствено листо.

Кастро я изпраща до вратата, водеща към малката чакалня. Двете се ръкуват. Ръкостискането ѝ е крепко, а усмивката блага. При други обстоятелства, двете сигурно щяха да са приятелки. Кастро е точно този тип жена, който Мерин би поканила на банкета на предприемачките, организиран от комитета, на който тя самата е председателка.

Кастро се поколебава и Мерин разбира, че иска да ѝ каже още нещо. Мерин може просто да си тръгне бързо или да я остави да говори. Решава, че би било невъзпитано, ако ѝ обърне гръб, затова се спира на прага.

— Съжалявам за съпруга ти — казва детективката.

Тя има най-добри намерения, но Мерин се вбесява. Защо ѝ се извинява? Защо жените винаги правят така? Кастро не ѝ каза нещо ужасно, което самата тя е направила, а просто сподели информация, свързана със съпруга на клиентката си и любовницата му. Не тя изневеряваше на Мерин. Дерек го правеше. С двайсет и четири годишна колежанка.

И въпреки това, Ванеса Кастро съжалявала. Може би само иска да утеши Мерин, но, по дяволите, на нея ѝ е писнало все жените да съжаляват за неща, за които не са виновни. Нещо повече, писнало ѝ е самата тя да съжалява за неща, за които няма вина.

Не отговаря на Ванеса Кастро. Друг път ще повдигне темата пак. Вместо това Мерин благодари и си тръгва. Когато стига до стълбището, усеща, че трепери. А когато стига до колата си, е започнала да крещи вътрешно.

Бясна е. Усеща яростта да я облива като горещ восък, покрива я отвътре и постепенно се втвърдява като обвивка около меките, нежни, уязвими и незащитени местенца вътре в нея.

Мерин приветства това усещане. Отдавна не е изпитвала такъв гняв и предпочита да чувства гняв, отколкото тъга. През последните четиристотин осемдесет и шест дни тъгата я е поваляла, уязвявала, обърквала, правила я е по-слаба, карала я е да се примири с неща, които никога не е искала.

Яростта, от друга страна, я зарежда да върши нещо.

Глава 6

Странни неща се случват, когато преминаваш през ужасен период в живота си. Сякаш съзнанието се отделя от тялото и ти преставаш да бъдеш едно цяло. Тялото ти върши всичко онова, което ти е нужно да оцелееш: ядеш, спиш, ходиш до тоалетна, а после пак отначало, докато съзнанието се разделя на малки кутийки, пълни с неща-които-не-ти-е-нужно-да-знаеш и неща-които-можеш-да-преживееш-по-късно-когато-си-с-всичкия-си.

Мерин е живяла като в транс толкова дълго, че гневът, който изпитва сега, я изненадва. Усещането наподобява игличките, които те боцкат, след като изтръпналият ти крайник се събужда за живот. Боцкането е някак болезнено, но приятно, защото ти напомня, че си жив.

Тя изпраща съобщение на Сейди:

Няма да успея да дойда следобед. Имам нужда от малко пространство. Не се притеснявай, добре съм.

Сейди отговаря веднага:

Няма проблеми. Ще се погрижа за всичко. Погрижи се за себе си.

Сейди изпраща и снимка на дъщеря си, Абигейл, облечена с розовото гащеризонче на слончета, което Мерин ѝ е подарила за първия ѝ рожден ден миналия месец. Снимките на момиченцето винаги я карат да се усмихва и тя отвръща с няколко сърчица.

По този път не вали и тя сваля прозорците и вдишва свежия пролетен въздух. Освободила си е целия ден, но единственото, което иска да направи, е да се прибере вкъщи.

Къщата в Капитол Хил не е ужасно голяма и в никакъв случай не може да се нарече имение, но е зашеметяваща. Разполага се върху кръгъл парцел и е около триста и седемдесет квадратни метра. С Дерек я купиха евтино през две хиляди и девета година с намерението да я ремонтират, както и стана. Отделиха цялото нужно време на основния ремонт и промениха всичко от горе до долу, а в това време се преместиха в двустайната си къща в Куин Ан. Към този момент къщата им в Капитол Хил струва малко над пет милиона долара, а тази в Куин Ан, която дават под наем, е около един милион. Не бяха обсъждали дали да я продадат, а такива неща е хубаво да се знаят.

Мерин минава по алеята и спира в гаража. После влиза в къщата през задното антре, което свързва гаража с кухнята. Когато Себастиан живееше тук, в антрето цареше пълна бъркотия. Ботуши, обувки, играчки и суитшърти бяха постоянно пръснати по пода, въпреки че синът им имаше своя закачалка и рафтчета със своето име. Една от нейните клиентки, всъщност същата онази, която му беше ушила пуловера с еленчетата, беше изписала имената им на ръка върху парченца рециклирано дърво.

— Какво пише, мамо? — беше я попитал Себастиан, когато тя поставяше парченцето с неговото име.

Мерин отстъпи назад, за да се полюбува на новата придобивка.

— Името ти, Себастиан.

— Буквите са много смешно изкривени.

— Защото са написани с изискан почерк. — Мерин го вдигна и го целуна по челото. — За твоето изискано местенце. Тук ще закачаш палтото си и ще слагаш другите си неща, нали? Никой друг не може да слага нещата си тук, освен теб.

Тези дни рафтчетата и закачалката са винаги подредени. Мерин прокарва пръсти по палтенцето на Себастиан. Същото, което носеше през онзи съдбовен ден на базара. Тогава я накара да му го носи, защото му беше станало горещо от многото ходене. После тя така и премести палтенцето и гумените ботушки от неговото кътче в антрето. Решение, което терапевтът я беше посъветвал да преосмисли.

— Няма нужда да изхвърляш нищо, Мерин — беше започнал любезно доктор Чен преди няколко месеца. — Но може би би било по-добре за самата теб, ако ги прибереш някъде, където няма да ги виждаш постоянно. Може да прибереш палтото и ботушките му обратно в стаята му. Така ще можеш да ги виждаш всеки път, когато поискаш, вместо да се сблъскваш с тях всеки път, когато влизаш или излизаш от къщи.

— Не се опитвам да започна спор. — Мерин изпитваше раздразнение и нежелание да се съгласи. Нещо повече, това беше първият път, когато се зачуди дали да не спре да ходи на терапия. — Но Себастиан остави зееща празнота в живота ми. Нямам желание просто да местя тази празнота от едно място на друго.

Не може да разбере защо всеки ѝ казва да се примири и да продължи напред, когато единственото, което иска, е да си остане на мястото.

Тя изритва обувките си на една страна и влиза в кухнята, която ухае на чисто. Когато Себастиан беше наоколо, Мерин постоянно готвеше. Напоследък почти не готви, а и Дерек го няма по цели дни, така че няма причина да го прави. Уютният безпорядък на семейния живот ѝ липсва. У тях никога не е било чисто, въпреки че имат домашна помощница, която идва всяка седмица. Себастиан оставяше нещата си където си поиска и когато си поиска. Трохички от солети под масата. Петна от мляко по кухненските столове. Лего и колички на стълбището. Чорапче, чието братче е безследно изчезнало, иззад възглавниците на дивана. През последната година постепенно бяха започнали да разтребват вещите му и да ги връщат на мястото им, а Себастиан вече го нямаше да ги разхвърля. Заради което и на никого не е позволено да мести нищо от антрето или стаята му. Даниела продължава да идва всеки петък, но успява да си свърши работата за рекордно кратко време. Няколко месеца след отвличането на Себастиан, тя беше попитала Мерин притеснено:

— Госпожо Мерин, дали няма да е по-добре, ако идвам веднъж на две седмици? Къщата не е толкова разхвърляна вече.

Мерин не искаше младата жена да загуби половината от приходите си от семейство Мачадо, затова ѝ отговори:

— Не, продължавай да чистиш веднъж седмично. Просто почисти, където е нужно и ако приключиш по-рано, можеш да си ходиш. Ще продължа да ти плащам за цялостното почистване на къщата.

Даниела често работи с безжични слушалки на ушите, за да слуша музика, но понякога и за да разговаря по телефона.

Веднъж, докато почистваше праха от едни рафтове с книги, Мерин я чу да казва на испански:

— Aqui ya no queda much que hacer, me siento mal de haber tomar su dinero.[3]

Мерин си слага чай в огромна чаша. Качва се в спалнята, сяда на леглото с кралски размер и посяга към лаптопа си — „Макбук Еър“. Досущ като останалата част от къщата, и спалнята им е декорирана от интериорен дизайнер, който беше избрал чаршафите им от бамбук. Понякога Мерин си мисли, че нищо не ѝ пречи да е като някоя богаташка жена от романтичните комедии на Нанси Майърс. Само че в живота ѝ няма нито романтика, нито забава. Никой не се смее. Тя живее в трагедия.

Екранът на лаптопа светва. Мерин се изкушава да влезе в някой от незаконните сайтове, които доктор Чен не одобрява, но все пак се отказва. Има друга задача. Файловете, които Ванеса Кастро ѝ беше изпратила по имейла, съдържат основно снимки и огромен списък с обажданията на Дерек. Кастро е включила и малка бележка в началото на документа:

ММ — Двамата са си разменили твърде много съобщения, за да подозираме, че използват някаква апликация като Уотсап или Месинджър, за да си пишат по нея. Пращат си обикновени есемеси, заради което препоръчвам да провериш едно приложение, наречено „Шадоу“[4]. Сигурна съм, че ще успееш да намериш онова, което те интересува. — ВК.

Мерин много добре знае що за приложение е „Шадоу“. Веднъж по време на една от срещите на групата Саймън спомена, че му се е искало приложението да е съществувало преди дъщеря му да изчезне, защото „Шадоу“ позволява на родителя да чете съобщенията на децата си в реално време, без самите деца да знаят, че някой ги наблюдава. Всяко съобщение, което детето получава или изпраща, се препраща към приложение на телефона на родителите им. Саймън направо получи нервен срив, докато обсъждаше програмата по време на срещата.

— Ако това приложение съществуваше тогава, Бриана щеше да е все още у дома — каза той, вдишвайки дълбоко. — Щеше да ни мрази, че я следим, но щеше да е у дома.

Рекламата на приложението беше адресирана към родителите, защото приложението следеше съобщения само към номера, които са на тяхно име. Децата обикновено имат телефони, но са включени в тарифните планове на родителите си. Преди години, когато още бяха младоженци, Мерин първа си взе мобилен телефон с план, защото първа имаше стабилни доходи и добро кредитно досие. Година по-късно добави и Дерек към плана си и така и не го махна. Не им беше хрумвало да го променят, защото досега не бе имало значение. Което пък означава, че през цялото това време Мерин може да проверява съобщенията и обажданията на съпруга си.

Но защо ѝ трябва да го прави въобще? Тя дори не си прави труда да преглежда собствените си обажданията, освен ако сметката в края на месеца не е твърде висока. Но това така или иначе не се случва, защото тарифният ѝ план включва неограничени интернет, обаждания и съобщения.

Мерин сваля приложението и решава да плати за услугата за един месец. Много по-евтино е да плати за една година, но не може да си представи, че приложението ще ѝ е нужно за повече от няколко седмици. След няколко кратки стъпки то е активирано и ѝ осигурява достъп до номера на Дерек. Пита я дали иска да следи всички съобщения на телефона му, или само тези от определен номер. Трябва ѝ секунда да помисли, но накрая решава, че не ѝ е нужно да следи всичките му съобщения. Дерек ползва телефона по работа и ежемесечно изпраща и получава хиляди съобщения. Тя проверява файла от Кастро и внимателно вписва номера на любовницата му.

И е готова.

Включва известията и изчаква приложението да се синхронизира. Мисли си, че ще я залеят купища съобщения, но после си спомня, че то не може да свали стари съобщения. Разочарована е. Някак ѝ се искаше да провери как е започнала и как се е развивала досега връзката между съпруга ѝ и любовницата му. Вместо това сега трябва да изчака двамата да си разменят нови съобщения. Но ако наистина са били заедно в Портланд тази сутрин, може би ще трябва да почака по-дълго.

Информацията, която Кастро е качила във файла за любовницата на Дерек, е по-малко, отколкото ѝ се иска на Мерин, но пък е логично, имайки предвид, че детективката току-що беше научила за връзката и не е била сигурна дали Мерин би искала да проучи повече. Всъщност файлът е по-скоро кратко обобщение. Има линкове към профилите ѝ в Инстаграм, Снапчат, Фейсбук и Туитър, но пък тя не е много активна в последните две. Според Гугъл карти, адресът ѝ е в жилищна сграда в Университетския район, зона У. Любовницата е преполовила магистърската си степен по изящни изкуства и специализира дизайн на мебели. Завършила е колеж по изящни изкуства в Бойзи, Айдахо. Има котка. Има и съквартирант. Работи като бариста в „Грийн Бийн“.

Казва се Макензи Ли.

Копието от шофьорската ѝ книжка потвърждава, че е на двайсет и четири години, висока сто седемдесет и седем сантиметра, тежи шейсет и един килограма и е с кестенява коса и кафяви очи. Жената на снимката на шофьорската книжка е доста различна от жената на снимката от Портланд. Сега косата ѝ е светлорозова, като захарен памук.

Двайсет и четири годишна, по дяволите! С проклета розова коса. Цялата ситуация можеше да ѝ се стори забавна, ако всичко това не се случваше точно на нея.

Мерин намира и още снимки, които Кастро не ѝ беше показала в офиса. Снимки на Дерек и Макензи от миналата вечер в хотел „Монако“ — бяха дръпнали широко завесите, сякаш не им пукаше кой ще ги види.

Ами лицето ѝ?

Сега, когато си е у дома и няма нужда да се преструва пред никого, Мерин се взира в лицето ѝ, оставяйки се да почувства всяка една емоция, която преминава през нея.

А това, което изпитва, е най-вече омраза. Чиста, неподправена, нажежена до бяло, всепоглъщаща омраза. Мерин мрази Макензи Ли с цялото си същество — с всяка капка сила, която не е посветила на чувството за вина, тъга, депресия и ужас, които изпитва постоянно.

А омразата я кара да се чувства невероятно. Вдъхва ѝ живот, така както никога не си е представяла, че една негативна емоция може.

От извлеченията от номера на Дерек се вижда, че двамата с любовницата му си говорят, когато той не е с Мерин. Цели три дни преди три месеца двамата не са си разменили нито едно съобщение. Мерин проверява къде е бил Дерек по онова време. Двамата имат онлайн семеен календар, в който всеки отбелязва ангажиментите си, за да може другият да знае по всяко време какво се случва. Според същия този календар през тези три дни съпругът ѝ е бил в Ню Йорк, за да привлече инвеститори. Четири дни на срещи с инвеститори в Манхатън.

Мерин отваря браузъра Сафари и проверява профила на Макензи в Инстаграм. Публичен е и без ограничения кой какво може да вижда. Мерин скролва десетки снимки назад, докато най-накрая не намира няколко от същата седмица, когато Дерек е бил в Ню Йорк. И ето ги, прикрити зад филтри е леко размазан фокус, са красноречивите доказателства, че Дерек и любовницата му са ходили заедно в Ню Йорк. Има снимки на Макензи пред Емпайър Стейт Билдинг и Рокфелер Център. Естетична снимка на замразен горещ шоколад в „Серендипити 3“. Чанта на „Долче & Габана“, по която малката точи лиги в „Блумингдейл“. Снимка пред театъра „Ричард Роджърс“, където усмихнато държи два билета за „Хамилтън“.

Проклетият „Хамилтън“. Мерин никога не го е гледала.

Няма снимки на Дерек и любовницата му заедно, но последния ден са снимали от ферибота към Статън Айлънд. На снимката тя се усмихва, бризът развява русата ѝ коса, а на заден фон се извисява Статуята на свободата. Една мъжка ръка я е прегърнала през раменете. Навит до лакътя ръкав от синя риза разкрива руси косъмчета и ролекс.

Дори и без да види часовника, който тя му подари за рождения ден, Мерин пак би разпознала тази ръка навсякъде. Тази ръка беше прегръщала ѝ нея, тази ръка я бе гъделичкала неведнъж, Мерин често бе заспивала върху същата тази ръка и много добре познава допира ѝ. Познава всяко мускулче по нея, знае къде минават вените му, запомнила е усещането от тънките косъмчета по бузата си. Познава миризмата — свежа, мускусна, мъжка — на тази кожа.

На снимката той не носи халката си, а отдолу има следното описание „Първото пътуване до Ню Йорк е в («Долче & Габана») чантата! (Схванахте ли шегата, ха-ха). Благодаря на Лейди Либърти[5] и беб.“

Милото? Какво, по дяволите, значи „беб“? Мерин пуска бързо търсене в Гугъл. Според Жаргонния речник това е умалително име. Значи „мило“, „скъпо“, „преди всичко останало“ и никой над трийсет години не го използва. Снимката има над хиляда харесвания и няколко десетки коментара. Всички последователи питат Макензи едно и също — кой е мистериозният мъж? Кой е беб? Тя е отговорила само на един човек, но не с думи, а с изплезена емотиконка.

Кръвта на Мерин закипява, сякаш цялото ѝ тяло е обзето от невидим огън. Усеща колко рязко ѝ става горещо и за секунда се замисля дали пък не е получила топлинен удар. Въпреки това, колкото и странно да звучи, тя намира известно задоволство, че е научила кой се опитва да разруши живота ѝ. В съзнанието ѝ онзи, който ѝ беше отнел Себастиан, няма лице, но жената, която се опитва да ѝ отмъкне съпруга — има.

Телефонът ѝ иззвънява с мелодия, която ѝ е непозната, и Мерин подскача леко. Приложението „Шадоу“. Малката значка за известие до иконката на апликацията подсказва, че има едно ново съобщение. Сърцето на Мерин препуска бясно, докато тя отваря известието, едновременно изплашена какво ще прочете, но и изпитваща непреодолимата нужда да го направи. Тя добавя Макензи към списъка с контакти, така че името ѝ да се появи както е записано в телефона на Дерек. Ако, разбира се, той я е записал с истинското ѝ име.

Макензи: Влакът пристигна 10 минути по-рано, така че стигнах навреме на работа! Йей! Супер натоварено е, вече сме зарити от клиенти. Уффф!!! Вече ми липсваш. Ще ти пиша по-късно.

Мерин издишва. Ето, не беше толкова страшно. По-младата жена можеше да каже нещо от сексуален или вулгарен характер, но не го направи, нали? Въпреки че, реално погледнато, този отговор може да е по-лошият вариант. Съобщението ѝ е от онзи тип, който човек изпраща на… гаджето си, когато му разказва как е минал денят.

Мерин трябва да я види. Много добре знае къде се намира „Грийн Бийн.“ Вземала си е лате от тях. Може да отиде още сега и да се представи на кучката. Да застанат очи в очи. Да направи сцена и да я унижи пред останалите ѝ колеги. А може и да ѝ издере красивите очички.

Естествено, идеята е ужасна. В кръвта на Мерин тече смесица от кофеин и набъбваща ярост, подплатена с адреналин, което пък значи, че сега вероятно не е най-подходящият момент публично да се разкрещи на любовницата на съпруга си. Трябва да изчака Дерек да се прибере, да говори първо с него и да чуе неговата версия. Да разбере какви са чувствата му към това момиче. Може да не е връзка.

Може би е просто секс.

Всеки мъж си има своите нужди, бе казал милият Саймън.

Без да ми се обиждаш, но майната ти, Саймън.

Мерин се вмъква в колата, преди да е успяла да размисли. Дава назад, за да излезе от гаража, и получава съобщение от Сал.

Жива ли си все още?

Мерин натиска спирачката, за да може да му отговори набързо.

Никога не съм се чувствала по-жива!

Глава 7

Кичури розова коса проблясват в момента, в който Мерин влиза в кафенето, но само след секунда изчезват също толкова бързо някъде в задната стаичка, придружени от две торби за боклук.

Кафенето „Грийн Бийн“ е огромно и прилича повече на пъб, който случайно предлага и кафе. Като всяко кафене в зона У, и тук е претъпкано с хора, най-вече студенти, хипстъри и дузина амбициозни писатели, които изглеждат така, сякаш преосмислят житейските си избори. Мерин знае, че не се вписва в нито една от въпросните групички. Токчетата ѝ са твърде високи, палтото ѝ е твърде поръчково, а гримът — повече от безупречен. Прилича на собственичка на първокласен фризьорски салон, чиито клиенти са ексклузивно само звезди и богаташки — тоест, прилича на себе си. И знае, че изглежда добре и че трябва да изглежда добре. Това е единствената бронежилетка, която притежава. Цялото ѝ същество пулсира с равни дози ярост и ужас.

Въздухът е напоен с миризмата на кафе, а от тонколоните, разположени из цялото заведение, се носят кавъри във фолклорен стил само с китари и вокали — на „Нирвана“ и „Пърл Джем“. Мерин разбира защо кафенето е популярно. Макар и просторно, има уютна атмосфера. Масите са с разнообразни форми и размери: може да видиш кръгли маси за шестима, правоъгълни за дванайсет души и малки квадратни за четирима. Няколко дивана са разположени близо до газова камина, която е точно срещу плота, а в другия ъгъл на заведението е издигнат малък подиум със стол, микрофон и тонколона. Още на входа на кафенето е поставена табела, че в петък и събота вечер има жива музика. От същата табела Мерин разбира, че курабийката на деня е с овесени ядки и червени боровинки.

Мерин се нарежда на опашка, която се движи толкова бавно, че ѝ дава достатъчно време да се разубеди и да си тръгне. Сърцето ѝ бие толкова бясно, че става почти болезнено. Дланите ѝ са изпотени. В началото не може да види къде е другата жена, но докато опашката намалява, тя се появява сякаш от нищото — излиза от задната стаичка, където беше изчезнала малко по-рано. Тя е една от трите баристи и се движи бързо зад тезгяха, за да изпълни поръчките на клиентите. Жената е с дълги крайници като на газела, къса начупена на небрежни вълни розова коса и кафява престилка на кръста.

Любовницата на Дерек.

От плът и кръв. Съвсем истинска.

Сякаш след цяла вечност, Мерин пристъпва към тезгяха и почти се надява, че някой друг ще я обслужи. Но не — Макензи подава чиния с бишкоти на клиента пред нея и се обръща към Мерин очаквателно.

Въпреки че Мерин носи високи обувки, Макензи е висока като супермодел, което я кара да се чувства ниска, прегърбена и стара в сравнение с младата любовница на мъжа си.

Всичко е толкова различно на живо!

Мерин лесно можеше да надвие жената, която се усмихваше на екрана на лаптопа ѝ. Но сега, застанали лице в лице, Мерин дори не може да я погледне в очите.

Когато погледите им все пак се срещат, тя се стяга в очакване Макензи да я разпознае, по лицето ѝ да се изпише ужас или смущение, или пък и двете, преди да успее да се овладее. Но изражението на Макензи не се променя и тя се усмихва все така широко. Не се изчервява и не свежда поглед засрамено.

— Какво да ви предложа? — пита тя приветливо.

Мерин понечва да каже: „Искам да спреш да спиш със съпруга ми. Да стоиш настрана от него, курво, иначе ще те убия, разбивачке на семейства“, но остава безмълвна. Вместо това отвръща любезно:

— Голямо ванила лате с двойно соево мляко, без захар. И курабийката на деня.

Макензи изписва някакви букви върху голяма чаша от кафява хартия със златен химикал. Почеркът ѝ е красив и артистичен, а буквите са твърде големи и излизат извън редовете. Въвежда поръчката в компютъра и казва на Мерин колко ще ѝ струва. Мерин ѝ подава десетдоларова банкнота и Макензи ѝ връща ресто, но тя го пуска в бурканчето за бакшиши.

— Ще ви оставим кафето в другия край на плота. Да ви е сладко — казва Макензи и ѝ подава курабийката.

Мерин отстъпва настрани, като стиска хартиената торбичка, в която е топлата курабийка. Всяко движение я кара да се чувства все по-малка, по-незначителна и ненужна. Тази жена спи с мъжа ѝ през последните шест месеца. Докато Мерин скърбеше, самообвиняваше се, тормозеше се и се дрогираше с всякакви лекарства и алкохол, Дерек се е дрогирал с… нея. Шест месеца, а си нямаше никаква идея коя, по дяволите, е Мерин.

Погледите им се срещат отново, когато Макензи ѝ подава кафето няколко минути по-късно. Все още не дава никакви признаци, че я е разпознала, и Мерин си спомня цитат от един от любимите си филми — „Принцесата булка“. Във филма Чудния Макс пита Иниго: „Ако го излекувам, значи ли, че Хъмпърдинк ще страда?“, а Иниго отговаря, че ще претърпи „унижения в изобилие!“

По-рано този цитат я разсмиваше всеки път, когато гледаше „Принцесата булка.“ Мерин си спомня колко се е вълнувала, че един ден, когато Себастиан порасне достатъчно, за да схваща шегите, ще гледат филма заедно. Беше убедена, че и на него ще му хареса много. Но сега не ѝ беше никак смешно. „Унижения в изобилие!“ ѝ се струваше най-подходящото заглавие, ако някога реши да напише мемоарите си.

Тя взема кафето и курабийката и си намира една маса до прозореца, но сяда така, че да е с лице към плота. Включва лаптопа си и на екрана изниква все още отвореният Инстаграм профил на Макензи. Любовницата на мъжа ѝ далеч не е толкова идеална на живо. Бонбоненорозовата ѝ коса, която изглежда лъскава на снимките, в действителност е по-суха и подстригана несиметрично. Дори кестенявите ѝ корени са прораснали. За да се получи точно този нюанс на розовото, тъмната ѝ коса е трябвало да се изсветли до платиненорусо, след което да се добави и пастелното розово. Два изключително увреждащи косата процеса. В салона предлагат терапия за възстановяване на косата и естествения ѝ блясък и ако бяха приятелки, Мерин нямаше да се поколебае да ѝ донесе тестер, за да го пробва.

Но те не са приятелки.

Те са врагове. Смъртни врагове.

За страничния наблюдател Мерин е като всеки друг посетител в кафенето, който пие латето си и работи на лаптопа си. Реалността, разбира се, е съвсем друга. Вместо да работи, Мерин продължава да се взира в снимките на другата жена, която пък се намира само на няколко шибани метра от нея. Ами ако я видят? По дяволите, нека да я видят! Нека някой да посмее да ѝ каже нещо! Човек, който не е преминал през този ад, не би могъл да знае какво е усещането.

Инстаграм профилът на Макензи Ли доброволно предоставя информацията, която липсва в доклада на Кастро. Тя слага хаштагове на всичките си снимки, за да може всички да знаят, че е #художник, #обожавакниги, #обожавачай и че основно пие #крафтбира, когато е навън с приятели. #КотаракътБъфорд, който впрочем е доста мършаво, коткоподобно същество с огромни уши и сълзящи очи, се появява сред снимките ѝ поне веднъж седмично (#осиновинекупувай). Прави си куп селфита, най-често, за да покаже най-новата си #находкаотвтораупотреба или новия цвят на косата си. Разбира се, този егоцентризъм ѝ е простен, защото никога не забравя да добави хаштага #безсрамноселфи, за да покаже на последователите си, че е наясно колко нарцистично е постоянно да публикува свои снимки. Любимото ѝ хоби е #възстановяваненастаримебели, които пребоядисва и препродава във Фейсбук. Също така обожава да #гледаНетфликс. Като цяло явно няма никакъв проблем да споделя и най-обикновените и скучни моменти от живота си с хиляди непознати в интернет. Например, когато един ден се беше събудила #болна и очите ѝ бяха подпухнали и зачервени, тя беше споделила снимката (на която реално изглеждаше ужасно), за да покаже, че е преди всичко #истинска. Нещо, което последователите ѝ явно обожаваха, защото тази снимка имаше почти две хиляди харесвания.

Има над петдесет хиляди последователи. Петдесет хиляди човека, които се интересуват от постовете на Макензи Ли. Профилът на фризьорските салони на Мерин пък има едва двайсет и пет хиляди последователи, но бизнесът ѝ беше донесъл печалба от три милиона долара през изминалата година.

Макензи е олицетворение на всичко, което Мерин мрази у по-младото поколение.

Целият ѝ живот е на показ онлайн, с изключение на женения ѝ любовник. Сигурно я изяжда отвътре, че не може да сподели повече за него с последователите си. Но дали същите тези непознати, които я следваха, щяха да продължат да я харесват, след като разберат що за човек е наистина? Едва ли. Сред снимките в профила ѝ има леки намеци, че си има приятел, но са само това — намеци.

Мерин вдига поглед от лаптопа. С удоволствие би предложила няколко хаштага, които със сигурност описват Макензи още по-добре #разбивачканасемейства, #курва и #златотърсачка като за начало.

Мерин няма апетит, затова бавно отпива от кафето си. Не може да прецени дали е хубаво. Металическият вкус на предателството изпълва цялото ѝ същество и притъпява вкуса на кафето.

Междувременно любовницата на съпруга ѝ е на няколко метра от нея и слага нови салфетки, бъркалки и сметанки. Мерин се напряга и почти забравя да диша, очаквайки Макензи да се обърне към нея и най-накрая да я разпознае. Тя обаче дори не я поглежда. Сякаш Мерин не е там.

Сякаш Мерин не съществува.

Но в същото време Мерин някак си винаги е знаела за съществуването на Макензи. На някакво подсъзнателно ниво тя винаги е била наясно, просто не е искала да си признае. През цялото време любовницата на Дерек е била буквално пред очите ѝ. Мерин осъзнава, че я е виждала в начина, по който съпругът ѝ обръща телефона си настрани, за да не види Мерин с кого си пише. Усещала го е да загатва за Макензи в извиненията му, че трябва да пътува по работа почти два пъти по-често от преди и защо не ѝ пише вече.

Тя винаги е била там и Мерин винаги го е знаела. Но е по-лесно да се преструваш и да живееш в отрицание, отколкото да застанеш лице в лице с истината. Преструвките са твоят щит и броня, които те предпазват, когато си най-уязвим.

Телефонът ѝ иззвънява. Пак е приложението. Секунда по-късно Мерин осъзнава, че приложението ѝ изпраща известие, защото Дерек е отговорил на съобщението на Макензи, и на Мерин ѝ се приисква да повърне.

Дерек: И ти ми липсваш, мила. Днес е тотално мазало на работа. Много добре би ми се отразило да прекарам вечерта с моето момиче. Ще се върна в Сиатъл към 7 и вече съм направил резервация в любимия ни хотел, ако имаш желание… :)

Макензи: ДА!!!

Мерин успява да зърне широката усмивка, изписана на лицето ѝ. Щастието ѝ, породено от съобщението на Дерек, е като железен юмрук, който е сключил пръсти около сърцето на Мерин и затяга болезнената си захватка малко по-малко.

Дерек трябваше да се прибере тази вечер. Дали Макензи осъзнава, че той трябва да лъже жена си, за да може да е с нея? Дали въобще това я притеснява? А може би точно това я привлича у мъжете — че са женени. Дори Макензи да не знае, че Мерин е неговата съпруга, със сигурност трябва да е наясно, че все пак е женен. Ако беше потърсила повече информация за Дерек в Гугъл, като всеки добросъвестен милениъл, Макензи щеше да намери и краткото му представяне на страницата на фирмата му, където се споменава и Мерин.

Да не говорим и за другото, което щеше да се появи при едно търсене в интернет. Купища статии за изчезналия им син. Преди петнайсет месеца това беше новината на деня. Беше невъзможно човек да напише имената на Мерин и Дерек в търсачката и да не види поне една статия със снимката на отвлеченото им дете.

#лъжкиня. #курва. #разбивачканасемейства. #уличница.

Макензи е скъсила разстоянието помежду им и е на около метър и половина от Мерин. Младата жена разговаря с един от клиентите, който, изглежда, е редовен посетител, и държи в ръка кана, пълна с кафе. На Мерин ѝ хрумва, че може да направи снимка на Макензи и да я изпрати на Дерек. Почти се изкушава да го направи. Няма да има нужда да му казва каква е снимката. Нека да си я гледа, изпълнен с ужас, че жена му е в кафенето. Би било грандиозно!

Но тя няма да го направи.

— Още кафе? — пита по-младата жена.

Гласът на Макензи я връща към реалността и Мерин се стряска, при което тряска капака на лаптопа си, така че сервитьорката да не може да види Инстаграм профила си на екрана му. Настъпва неловко мълчание. Седнала, Мерин се чувства още по-ниска в сравнение с Макензи, която пък ѝ се струва още по-висока и слаба отпреди. През прозореца нахлува мека светлина и озарява чистата и гладка кожа на Макензи. За разлика от първата им среща преди малко, сега Мерин забелязва нежните лунички, деликатно посипани по лицето ѝ. По-младата жена носи бледорозов гланц за устни и спирала за очи. Озарени от златистите слънчеви лъчи, лешниковите ѝ очи изглеждат почти кехлибарени и издължени като на котка. Всичко у нея е някак изпълнено с живот и цветове. Някак екзотично.

Макензи е застанала точно до Мерин и държи каната с кафе, а върху устните ѝ е изписана любезна усмивка. По-възрастната жена се чувства още по-невзрачна и обикновена. Когато погледите им се срещат отново, тя осъзнава, че Макензи няма никаква представа коя е Мерин.

— Ъ… аз си поръчах лате. — Мерин усеща как се изчервява, но ако Макензи въобще го е забелязала, то тя не го показва.

Мерин забива поглед в огромната си картонена чаша, която някак се е оказала празна. От курабийката са останали само трохички, а тя дори не си спомня кога я е изяла. Явно това е станало, докато маниакално се е взирала в профила на Макензи.

— Няма проблем. Всички клиенти на заведението имат право на безплатно кафе. — Макензи вдига каничката очаквателно. — Току-що е приготвено. Специален бленд, средно изпечено. Всички го харесват.

Мерин побутва чашката си напред и усеща как ръцете ѝ треперят. Няма нужда от повече кофеин, но тя така или иначе няма намерение да пие повече.

— Може би съвсем малко.

По-младата жена сякаш изобщо не забелязва неудобството на Мерин, докато ѝ сипва с усмивка от ароматната течност. Мерин го намира за едновременно абсурдно и влудяващо, понеже ѝ е болезнено ясно защо другата жена е толкова щастлива. Знае какви са плановете ѝ за вечерта. Знае, че Макензи си мисли за Дерек.

Приисква ѝ се да скочи, да грабне каната за кафе и да я хвърли по другата жена. Иска да чуе писъците ѝ от болка, когато врялата течност изгаря красивата ѝ кожа. Иска да издере очите ѝ с добре лакираните си нокти, след което да оскубе всичката ѝ коса, за да направи любовницата на мъжа си толкова грозна отвън, колкото е и отвътре. Мерин иска да я съсипе, точно както тя съсипва нея.

Мразя те! Мразя те безкрайно много!

Естествено, не прави нищо от това, а продължава да седи тихо и търпеливо.

— Красив пръстен — Макензи посочва ръката на Мерин. — Ако някога се омъжа, бих искала да ми предложат с такъв.

Това вече е прекалено! Мерин усеща нажежения до бяло гняв, който започва да я обзема, и използва всяка трохичка самообладание, която притежава, за да не удари по-младата жена в щастливото ѝ, усмихнато лице.

Малка курво, която обичаш да разбиваш семейства, стой далеч от съпруга ми, ти мръсна кучко, ще те убия, ще взема проклетата кана за кафе от ръцете ти и ще я размажа върху лицето ти, за да смъкна кожата ти с парчетата стъкло…

Но мислите са си мисли и когато Мерин идва на себе си, Макензи вече се отдалечава бавно с каничката в ръка. За да я нарани наистина, Мерин трябва да изтича след нея, но никога не би го направила. Не е такъв човек. Тя е твърде добре възпитана и знае, че публичното унижение на любовницата ще се превърне в публично унижение за нея самата.

„Унижения в изобилие!“

Шпионското приложение иззвънява отново. Макензи току-що е изпратила снимка на Дерек. Без да я отвори, Мерин не може да види добре от нотификацията какво точно съдържа съобщението, но лесно може да различи, че е снимка на човек. Дъхът ѝ секва, чудейки се дали Макензи не му е пратила снимка на нея самата, на жена му, точно както тя самата се колебаеше преди малко.

Но снимката не е на Мерин. Това е селфи, на което Макензи е гола. Чисто гола, снимана от главата до коленете.

Макензи: Снимах това, преди да изляза от нас сутринта. Виж какво ти предстои…

Мерин отваря снимката и я увеличава.

Макензи току-що е излязла от банята. Огледалото е замъглено, като само малка част от стъклото е забърсана с ръка, така че да се виждат плоският ѝ корем и пъпът. Бледорозовите ѝ зърна също са в кадър, както и татуировката ѝ на цветя, която се спуска от гърдите до бедрото ѝ. Мерин не знае, че Макензи има татуировка. Или не се е вглеждала достатъчно внимателно в снимките, които другата жена е качила в Инстаграм, или явно се опитва да ги скрие от последователите си. На всичкото отгоре Макензи няма никакво окосмяване, никъде.

Двете изчакват отговора на Дерек. Макензи се върти покрай машината за капучино с телефона в ръка, докато не се приближава клиент и тя е принудена да го обслужи.

Голо селфи? Наистина ли? Да не би да си ги прави предварително и да си ги пази, за да може да ги изпрати в най-подходящите моменти?

#мразяте.

Приложението пак звънва. Макензи все още е заета с клиента и не може да провери телефона си, което значи, че Мерин първа ще прочете отговора на съпруга си.

Дерек: Ще оближа всеки сантиметър от теб.

Мерин ще я убие.

Глава 8

Няколко часа по-късно тя вече е при Сал.

— Знам един човек — казва той. — Занимава се с такива неща и услугите му струват страшно скъпо, но ще свърши работа. Искаш ли да ви свържа?

Сал Палермо не е сигурен дали Мерин се е пошегувала по-рано, но той винаги е готов да я подкрепи. Разбира я. На пръв поглед изглежда сякаш двамата нямат нищо общо. Той е бивш затворник, който от време на време пласира дрога (готов е във всеки момент да ти продаде оксикодон, викодин и три различни вида трева) и притежава малък бар. Преди много време, още в колежа, двамата с Мерин бяха излизали за около година. Повече от двайсет години по-късно те все още са най-добри приятели. Сал е мъжът, когото тя винаги е обичала, но в когото не е влюбена. На двайсет и една обаче Мерин не искаше да разбие сърцето му.

— Шегувам се, разбира се — отвръща тя.

— Аз не.

Думите му я карат да се засмее. Звук, който не е чувал сякаш от цяла вечност. Чашата ѝ, която съвсем доскоро бе пълна с Амарето Сауър, сега е празна и Мерин я побутва към него, за да я напълни отново. Амарето Сауър — същият коктейл, който пиеше, докато излизаха заедно, и който напоследък ѝ приготвя само Сал. Пред други хора тя винаги избира червено вино.

— Още едно — казва Мерин.

„Барът на Сал“ — разбира се, че ще го нарече така — е сумрачен и долнопробен. Намира се близо до стадиона и е популярен по две причини — евтината бира, която се сервира, когато има мачове, и пържените картофи с пармезан и чесън. Преди се наричаше „Задният двор на Фред“ и когато бяха в колежа, Мерин, Сал и всички техни колеги идваха да пият през уикендите, защото Фред никога не им искаше лични карти и се отнасяше към тях така, сякаш наистина са му на гости в задния му двор. Само че една неделя Фред получи сърдечен удар и умря.

Бащата на Сал също почина три месеца по-късно. По това време наследниците на Фред бяха успели съвсем да закопаят мястото, което бързо губеше клиентелата си. След погребението на баща му Мерин и група приятели заведоха Сал в бара и след няколко шота с текила и бира Сал предложи на синовете на Фред да купи заведението от тях. Първоначално не го взеха сериозно и дори се поизнервиха на пиянската увереност на някакво си колежанче. В отговор, Сал им сподели, че е наследил малка сума пари, която би му позволила да купи бара веднага.

Седмица по-късно сделката беше сключена и Сал прекъсна семестъра. Това не изненада никого, защото оценките му не бяха никак впечатляващи. Все пак второто, което Сал ненавиждаше най-много след баща си, беше ученето. Сал-старши, който беше винар, обучен от собствения си баща, дядото на Сал, в Италия в изкуството да прави вино, щеше да се обърне в гроба, ако разбереше, че единственият му син е изоставил семейната винарна и бизнес, за да си купи някакъв си бар. Щеше да го намрази.

По онова време цялата постъпка на Сал им се беше сторила доста радикална. Младеж на двайсет и една години прекъсва следването и си купува бара, в който досега се е напивал с колегите си след изпити. От друга страна, едва ли беше кой знае колко по-радикално от брака на Мерин с Дерек, който пък сключиха веднага след като тя завърши. Онези спонтанни, променящи живота ти решения, се вземат много по-лесно, когато си млад, безстрашен и нямаш какво да губиш. За щастие се оказа, че Сал е доста умел бизнесмен, защото неговият бар продължаваше да съществува и да е на печалба, докато много други, които бяха изникнали през годините, фалираха.

Технически, Мерин и Сал все още излизаха, когато той купи бара — решение, което тя твърдо не подкрепяше. Мерин мислеше, че това е една от поредните му безумни идеи и настояваше, че той трябва да завърши образованието си. Това, разбира се, доведе до множество кавги, но в интерес на истината, двамата постоянно се караха. Връзката им беше изпълнена точно с две неща — секс и спорове. Сексът беше невероятен, но караниците — не толкова.

Затова и беше по-добре да си останат само приятели.

— Ако я убия, мислиш ли, че ще оцелея в затвора? — пита тя Сал. — Според мен, ще се справя. Все пак съм корава кучка. Сигурно ще започна да командоря всички. — Тя изпива втория коктейл на един дъх и побутва чашата към него. — Още едно.

Сал я гледа продължително. Мерин е наясно, че не е никак доволен от ситуацията или държанието ѝ, и още по-малко от скоростта, с която пресушава чашата си. Виждал я е точно такава — на ръба да откачи, загубила всякакъв самоконтрол, но за първи път я вижда такава пред други хора и това го притеснява.

— Няма да карам, успокой се. — Тя завърта очи.

Същото каза още когато влезе преди малко. Уведоми го, че ще си поръча Юбер и че има нужда от един, или пък защо не пет, коктейла. По това време Сал дори не подозираше, че нещо не е наред и просто си помисли, че колата ѝ пак е на ремонт.

Защото това беше напълно нормално. Преди три години Дерек я изненада с порше „Кайен турбо“ за четиридесетия ѝ рожден ден, и оттогава колата влизаше в сервиз по-често, отколкото самата Мерин беше ходила на лекар. Тя едновременно обожаваше и мразеше поршето. Беше повече от развълнувана, когато отвори вратата и видя бялата кола с огромна червена панделка, паркирана на алеята пред тях. Няколко съседи бяха излезли да проверят откъде идват въодушевените викове, но предвид квартала, в който Мерин и Дерек живееха, едва ли бяха впечатлени. Няколко месеца по-рано някой беше получил подобен подарък, поднесен по съвсем същия начин.

От своя страна, Мерин пък научи две неща през онзи ден. Първо, автокъщата си задържаше панделката, защото е съвсем логично, че никой няма нужда от огромна червена панделка, чиято единствена функция е да подчертае скъпия подарък. Освен това подобни панделки бяха скъпи и продавачът си ги искаше обратно след доставката на колата. Второ, няма такова нещо като да „подариш“ кола на някого. Дерек не беше отскочил до автокъщата, за да брои шестцифрена сума за поршето, а го беше взел на изплащане за четири години на нейно име. Беше записал колата като бизнес разход, за да не плащат ДДС за покупка, чиято стойност ще намалее с годините. Това не значеше, че не е направил нищо за Мерин, разбира се. Беше платил депозита, останалите данъци, оправи документите и дори избра цвета. Знаеше отлично, че Мерин ще се влюби в перленобелия цвят, и се оказа прав.

Така правят богаташите. Ако успеят да вземат заем за нещо, го правят. Най-важното е да имат стабилен приток на пари в сметката си, защото заемът е просто цифра на парче хартия. Което е и причината Мерин да изпитва смесени чувства към колата — в нейните очи е като полуподарък. Това не им попречи да си направят сладка снимка пред новата ѝ придобивка. Помолиха една съседка да ги снима как позират като претенциозни глупаци пред капака на поршето, докато Дерек я целува по бузата. Снимката се беше превърнала в най-харесваната на Фейсбук страницата ѝ през онази година.

Часът е два. Следобед. Трябваше да се е прибрала след посещението си в кафенето по-рано тази сутрин, но реши да покара известно време без посока, за да изчисти съзнанието си. И Мерин осъзна, че започва да мисли все по-страшни и страшни неща. Вместо тези опасни мисли да я притеснят обаче, за свое учудване установи, че ги намира за утешаващи.

Мерин си представя как Макензи Ли един ден просто изчезва.

Започваше и да го иска.

— Не мога да повярвам, че си ходила в кафенето ѝ. Като някоя преследвачка — казва Сал.

— Кафенето не е нейно. Тя просто работи в „Грийн Бийн“. — Мерин почуква с нокти по чашата си, за да му напомни, че все още не ѝ е налял. — Ако искаш, може да отидем още сега, за да я видиш и ти.

— Мамка му, няма нужда. — Шокът, изписал се на лицето му, я изненадва. — Ние няма да ходим там повече, нито пък ти. Никога повече. Разбрахме ли се? Стой настрана от нея. Не ѝ говори. Не я търси. За да решим проблема ти, най-напред трябва да разберем какъв точно е. Или в твоя случай — кой. Защото вината е изцяло на онази змия, онзи предател, за когото си се омъжила. Ако искаш да убиваш някого, убий него.

Мерин го слуша, но не го чува. Един остър поглед и поредното почукване по чашата най-накрая постигат желания резултат. Сал въздъхва и ѝ налива още един коктейл.

Мерин често се улавя, че се чуди как биха се развили нещата с тях двамата, ако не беше срещнала Дерек. Спомняше си, че не беше никак лесно да е със Сал. Тежкото му детство и неразрешените травми го преследваха цял живот. Макар че нито едно от двете нямаше да я накара да скъса с него, но тя не можеше да преглътне липсата на цел в живота му. Отношенията им бяха изпълнени и с хубави, и лоши моменти, но той нямаше никакви цели. Сал мразеше университета и плановете му не се простираха отвъд това да реши какво да прави следващия уикенд. За него всичко беше неясно, което пък, от своя страна, подлудяваше Мерин.

След смъртта на баща му и покупката на бара, двамата се бяха скарали жестоко и решиха да скъсат по взаимно съгласие. Не беше първата им огромна кавга или първата им раздяла, но по онова време Сал преминаваше през наистина много тежък период. Мерин пък имаше нужда от пространство.

И така, един ден взе спонтанното решение да отиде на Кабо Сан Лукас с група приятелки, където срещна и Дерек. Двамата вече се познаваха, защото той беше приятел на неин приятел и помежду им бяха прехвърчали искри и преди това, но по онова време Мерин си имаше гадже. Този път, технически погледнато, беше необвързана, а Сал и тревогите му бяха останали на три хиляди километра зад гърба ѝ.

Усещането най-накрая да бъде с някого, с когото се чувства в синхрон, беше неописуемо. Дерек беше също толкова амбициозен, колкото нея, и имаше съвсем ясна представа какъв живот иска за себе си. Това, което я беше привлякло у него, беше целенасочеността, с която искаше да преследва целите си.

Няколко дни по-късно Мерин вече знаеше, че Дерек е единственият за нея. Чувстваше го по начин, какъвто не беше изпитвала със Сал. След като се върна от Кабо Сан Лукас, Сал се опита да я накара да се съберат отново, както бяха правили безброй пъти преди това, но сега не се получи.

— Срещнах някого — каза му Мерин.

Беше се прибрала късно вечерта и дрехите ѝ бяха още в куфара, но Сал настоя да се видят у тях. В отговор тя пък му предложи да се срещнат в любимата им денонощна закусвалня. „Франкенщайн“ се намираше на три пресечки от апартамента, в който Мерин живееше с другите си две съквартирантки. Когато най-накрая се появи в заведението, косата ѝ още беше мокра след душа, който си взе веднага щом се прибра. Както винаги, Сал много добре знаеше какво обича и вече ѝ беше поръчал любимото ястие: яйца, хаш браун, бекон и ръжени препечени филийки.

— Срещнала си някого? Кого? — попита я той.

И Мерин му разказа за Дерек.

— Имала си малка закачка — намръщи се Сал. — Само при мисълта, че си била с друг, ми се повдига, но съм наясно, че не мога да ти се сърдя, защото технически бяхме скъсали. Което не значи, че не може да ме боли, нали?

— Съжалявам — отвърна тя, въпреки че не съжаляваше изобщо. Всичко беше приключило в момента, в който целуна Дерек.

— Тогава го разкарай и се върни при мен. — Сал сграбчи ръката ѝ. — Мер, та това сме аз и ти. За мен не съществува друга, освен теб. Може да оправим нещата. Знам, че не бях на себе си, след като… след като баща ми почина, но всичко ще се нареди. Аз ще бъда по-добър мъж за теб.

— Съжалявам — повтори тя, стисна ръката му и после я пусна. — Искам да си останем приятели. Двамата искаме различни неща в живота. Ти си имаш бар, а аз Дерек. Дипломирането ни е след няколко месеца и всичко е… различно. И може би така е трябвало да стане. Може би така е било писано.

Отношенията ѝ с Дерек се бяха развили светкавично бързо, но когато знаеш, че един човек е Единственият… просто го знаеш. Дерек беше любовта на живота ѝ, а не Сал. Сал никога нямаше да ѝ пасне напълно, заради причини, които самата тя не можеше да си обясни. Онази искра, която трябваше да се зароди помежду им по онова време, не съществуваше.

Поне за нея.

След раздялата Сал беше съкрушен. Почувства се предаден и изоставен. Отне му много време, преди да може да ѝ бъде просто приятел. Целият преход от романтични в приятелски отношения беше труден, но невероятното доверие помежду им, им беше помогнало изключително много. Той ѝ вярваше безрезервно, както и тя на него. Напоследък Мерин дори беше започнала да осъзнава, че доверието е много по-ценно от любовта. Любовта е непредвидима и от нея боли. Доверието е нещо, на което може да се опре и разчита. Като Сал.

Той така и никога не хареса Дерек. От самото начало до ден-днешен Сал просто не го харесва. В началото Мерин мислеше, че е защото именно Дерек зае мястото на Сал, но с времето стана ясно, че двамата просто не се разбират. Нещо повече, тя не можеше да направи нищо, за да ги накара да се харесват, понеже характерите им са коренно различни. Дерек е харизматичен и Мерин може да го запознае с всекиго и да го заведе навсякъде. Сал е недодялан и някак винаги успява да обиди някого. Дерек обожава да е център на вниманието, особено на работа, заради което и с удоволствие е лицето на компанията си и винаги, когато се налага, дава интервюта. Преди години Сал и барът му бяха отличени в „Странникът“, но на Сал никак не му допадна фактът, че служителите му изрязаха статията и я окачиха на стената. Единствената причина, заради която я остави, беше, защото се харесваше на клиентите.

За нейно щастие нито Дерек, нито Сал я бяха принудили да избира един от двамата. Така или иначе те се виждат рядко, а когато се случи да се озоват на едно и също място, се държат учтиво един с друг. Ако се налага, обикновено предпочитат да си говорят за спорт, което им дава около час време, което да убият в присъствието на другия. Иначе казано, двамата се държат прилично заради нея.

Дерек е любовта на живота ѝ, но ако трябва да е честна, Сал е човекът, с когото се чувства най-истинска. Пред него Мерин няма нужда да се преструва. За разлика от старите ѝ приятели той не я изостави, когато тя забогатя и си купи по-голяма къща в по-богаташки квартал. Не я заряза, защото тя преуспя. И за разлика от новите ѝ приятели, той не я гледа отвисоко заради миналото ѝ, задето тя (и Дерек) са натрупали сами състоянието си, задето участва в благотворителни комитети, макар че от техническа гледна точка е „новобогаташка“. Пред Сал може да бъде изцяло себе си — дори и с недостатъците. С него не е нужно постоянно да се преструва, че може да се справи със ситуацията или знае как да го направи. Всъщност Мерин разчита на емоционалната му подкрепа много повече, отколкото трябва. Но кой би си представил, че няма да намери любов и сигурност у един и същи човек?

В бара не е останал почти никой. Мерин продължава да се взира в питието си, докато Сал говори с една от служителките. Досега не я е виждала, което значи, че вероятно я е назначил през последните няколко месеца, в които Мерин не беше идвала в бара. По-рано, преди да се върне на работа, тя идваше редовно тук, но следобед и преди да нахлуят тълпите по време на промоциите на алкохол.

Сал сигурно спи с нея. Тя е точно негов тип — с тъмна коса, заоблено дупе в твърде тесни джинси и с тениска с дълбоко деколте, която изтъква предимствата, които сутиенът ѝ бездруго подчертава. Мерин осъзнава, че момичето ѝ напомня на нея самата преди години, още когато не бе развила усета си за стил. Служителката често ѝ хвърля въпросителни погледи, вероятно чудейки се коя е. На Мерин ѝ се иска да ѝ каже, че няма от какво да се страхува. Тя не краде чужди мъже, въпреки че се чувства поласкана от факта, че все още може да накара друга жена да ревнува.

Така или иначе връзката им със Сал няма да издържи повече от три месеца. Никоя от връзките му не успява. Двамата няма да останат приятели, защото разделите винаги са грозни. Доколкото знае, Мерин е единствената бивша, с която Сал поддържа приятелски отношения.

Съвсем скоро пред нея се материализират три Амарето Сауър, придружени от огромна купа с пържени картофки, гарнирани с пресен чесън, пармезан и трюфелово масло. Тя се усмихва при вида на коктейлите. Сал е наясно, че е решена да се напие и може да го направи или в бара, или някъде другаде. Също така е наясно, че тя има нужда от храна, а картофките са невероятно вкусни.

— Виждаш ли ги тези? — Сал посочва драматично трите коктейла, подредени внимателно един до друг. — Изпиваш ги и приключваш с пиенето за тази вечер.

Той сяда на стола до нея и тя кимва в отговор. Трите питиета ще са достатъчни да се напие толкова, че да не може да ходи, но Мерин знае, че си имат цена. В случая цената е да продължи разговора със Сал от преди малко. Той грабва едно картофче от купата и я пита:

— И какво смяташ да правиш? Освен да се напиеш, разбира се. Кога последно спа? Имаш ли нужда от золпидем, защото имам малко в задната стая. Имам и лоразепам, а може би малко старомодна трева няма да ти се отрази зле. Имам и такива, каквито можеш да хапнеш, и приличат на желирани мечета…

— Изтощена съм и знам, че изглеждам ужасно. Спри да ми пробутваш дрога.

Той я потупва леко по ръката:

— Дори и в най-ужасния ден от живота си не изглеждаше толкова зле. Да не би нещата да са се променили и днес да е станал най-лошият ден от живота ти?

Не ѝ е нужно да се замисля, когато отсича с едно кратко „не“. Най-ужасният ден от живота ѝ е отпреди точно четиристотин осемдесет и шест дни. Нищо, което е преживяла или ще преживее след това, не може да се сравни с онзи ден. Нищо… докато не ѝ се обадят, за да ѝ кажат лошата новина, която никога не иска да ѝ се налага да чува.

— Тогава се стегни, сладкишче — казва Сал, при което тя се засмива.

Точно ефектът, който той търсеше.

— Трябва да го напуснеш. — Тя не смее да го погледне в очите, когато продължава. — Точно така, трябва. Той въобще познава ли те? Знае ли коя си?

Сал не мигва, но думите му се изливат върху нея като мръсна вода. Мерин поклаща глава. Ще ѝ е по-лесно да води този разговор, ако не среща погледа му, заради което се вторачва в телевизора. В същия момент някакъв играч с червен екип е избутан от друг с бял и крещи, че има фал.

— Как разбра?

— Кастро ми каза. Мислеше, че е попаднала на следа, но разкри всичко съвсем случайно.

— Частната детективка? Тя продължава да се рови и да разследва? — Сал едва не се задавя с поредното картофче.

— Бях ти казала, че не.

— Не, не си. Каза, че си я наела за около месец, но това беше преди година, а и оттогава не си я споменавала, затова просто предположих… Мамка му.

— Какъв е проблемът и защо това ти пречи толкова?

— Не ми пречи. Притеснява ме. Имам чувството, че ти…

— Какво аз? Хайде де, изплюй камъчето.

Той отвръща поглед и прехапва устна. Мерин обхваща брадичката му и го принуждава да я погледне.

— Кажи.

— Имам чувството, че ти си застинала в онзи момент, когато Себастиан изчезна, и нищо не се е променило оттогава. Не си мръднала нито сантиметър напред. Ти просто… си стоиш на едно място.

Тя разтваря пръстите си и го пуска.

— Звучиш точно като терапевта ми. — Четвъртият коктейл започва да развързва езика ѝ. — И с теб ли ще се наложи да скъсам?

— Спряла си да ходиш при доктор Чен?

— Не и официално, но той също твърди, че съм „застинала“.

— А какво мисли Дерек по въпроса?

— Откога пък те интересува какво мисли Дерек?

— По принцип не ме интересува. Но теб те нямаше, Мер, не го видя миналата година след… след онази случка.

Започва да осъзнава, че никой не иска да използва думата „самоубийство“. Хората са готови да я заменят с всеки друг синоним, за който могат да се сетят, но не биха използвали точно тази дума. Например, едно от нещата, които казваха, е, че се е опитала да се нарани или че „не е била на себе си“.

Мерин се беше опитала да се самоубие. Щом тя можеше да го признае пред себе си, защо другите не можеха?

— Никога не го бях виждал толкова изплашен.

Сал продължава да дъвче картофче и сякаш говори повече на себе си, отколкото на нея. Едно малко парченце чесън остава на устната му и Мерин се пресяга да го махне.

— Беше убеден, че ще те загуби. Приличаше на тотална развалина. Не си му казала, че си спряла да ходиш на терапия, нали?

— В своя защита ще кажа, че днес за първи път отмених часа си, без да си запиша нов. Може и да продължа, не съм сигурна.

Сал я поглежда изучаващо.

— Кое е различното този път?

Този път. Сал няма предвид терапията, а изневярата. Защото, разбира се, имаше и „друг път“ преди много време.

— Тя е на двайсет и четири и се виждат вече шест месеца — отвръща Мерин.

— Мааамка му — ругае Сал провлачено, което допълнително я убеждава, че нещата са толкова ужасни, колкото си е мислила.

Мааамка му. Той си взема още едно картофче и започва да дъвче ожесточено. Това невинно действие я кара да се почувства малко по-добре. Истински приятел е този, който е готов да яде с теб, колкото е нужно, докато ти преминаваш през ужасния период, който те кара да ядеш толкова много. Мерин посяга към телефона си и му показва голата снимка.

— И има розова коса.

Сал взема телефона от ръката ѝ и се вглежда внимателно в снимката. Очите му се разширяват едва доловимо, а челюстта му се стяга и това кара Мерин да си мисли, че е ядосан. Вместо това той се подсмихва.

— Нещо смешно ли видя? Цялата ситуация смешна ли ти се струва? — тросва се тя.

— Извинявай. — Сал потиска поредната доза смях и ѝ връща телефона. — Просто… косата, татуировките… Той сякаш излиза с жена, която е тоталната ти противоположност.

— Тя е красива.

Сал махва с ръка:

— Ти също. Но не това е важното. Въобще не е най-важното.

— Спри да се усмихваш, не му е мястото.

— Не, не е — отвръща той и усмивката му изчезва. Сал поставя ръце върху раменете ѝ и я разтърсва. — Тогава защо си тук? Защо вече не си при адвокат, за да подготвиш документите за развода и да прекратиш този разпадащ се брак?

Мерин не отговаря, защото самата тя не знае как да отговори. Все още не е осмислила какво изпитва днес.

Смешно… не, направо е страшно колко много може да се промени животът ти само за една минута. В един момент имаш син, а в следващия нямаш. В един момент съпругът ти е верен, а в следващия чука двайсет и четири годишна колежанка, а ти се чудиш дали най-добрият ти приятел познава някого, който може да я пречука. Защото, ако някой познава такъв човек, то това би било Сал. Той я потупва по коляното:

— Време е да съставим план и аз ще ти помогна. Можеш да спиш у нас за няколко дни, докато решиш какво да правиш. Имам втори чифт ключове за апартамента, които ще ти дам, а и чаршафите са изпрани наскоро. Ще си имаш и собствена баня.

— Престани! Не мога да мисля толкова напред в бъдещето.

— Той е кретен.

— Този кретен ми е съпруг.

— Той е лъжец, който ти изневерява.

— Лъже ме единствено за изневерите си.

— Поне доколкото знаеш. Спри да го защитаваш.

— Той е бащата на Себастиан.

— И? Това не е достатъчно. — Гласът на Сал е пропит с болка. — Не можеш да продължаваш да използваш сина си като извинение.

— Все още го обичам.

— И какво от това?

Сал избухва и няколко клиенти се обръщат към тях. Новата сервитьорка ги наблюдава внимателно от другия край на бара, а по лицето ѝ ясно са изписани подозрение и загриженост. Сигурно отстрани изглежда, че двамата със Сал се карат като двойка, че седят твърде близо един до друг, а разговорът им е твърде емоционален и разгорещен.

— Докъде те е докарала любовта? Мен ако питаш, Мер, любовта е надценена. Мамка ѝ на любовта. Трябва да сме с хора, които харесваме и на които вярваме.

— Тоест, да сме като теб? Да спим с новата сервитьорка? — Мерин забива поглед в другата жена и повдига вежда.

Сал се обляга назад, изненадан, че е успяла да разбере. Но как иначе? Тя познава Сал.

— Харесваш я, така ли? Което пък ще продължи максимум няколко месеца, докато тя не реши да напусне, защото ще е неудобно да работи тук, докато ти излизаш с новата ѝ заместничка. Една огорчена жена те дели от дело за сексуален тормоз на работното място, приятелю. Какво знаеш ти за брака, за обети или връзки?

Мерин видимо се свива и се отпуска на стола си. Съжалява за думите си. Беше много по-остра и груба, отколкото възнамеряваше, а Сал не заслужава такова отношение, защото просто се опитва да ѝ помогне. Под грубата му външност се крие чувствителна душа. Той така и не се беше оженил, няма деца и не заслужава тя да рови в раната му.

— Извинявай. — Мерин поема ръката му и той не я отдръпва, а няколко секунди по-късно я стиска леко в отговор. Благодарна е, че му минава толкова бързо, колкото и е лесно да го нараниш. — Ужасна кучка съм. Не трябваше да ти говоря така, защото ти се ядосах. А и преди си ми го казвал.

— Да, и тайно се надявах, че един ден ще ме послушаш.

Онзи ден, когато я беше помолил да се върне при него, а тя му бе казала за Дерек, изражението му беше същото както сега. Тогава пак я гледаше с големите си очи, изпълнени с молба.

— Ти винаги си била прекалено добра за него, Мер, и не мога да понеса, че не го разбираш. И друг път ти е причинявал болка, но ти не направи нищо и той знае, че може да го направи пак.

— Еха, благодаря много, Сал! — Тя пусна ръката му. — Точно така, обвинявай жертвата! Значи вината, че ми изневерява, е моя?

— Не! — Сал удря с юмрук по бара. — Но е твоя вината, че въпреки това оставаш при него. Първия път, когато ти изневери, ти беше бременна. Кой изневерява на бременна жена, по дяволите? Но ти все пак остана с него. Роди Себастиан и сега кръгът се затваря отново. Стига, Мер. Кой знае колко още други е имало. Други, за които не знаеш и никога няма да научиш.

Откровеността му я удря като чук. Сериозна травма с тъп предмет право в сърцето. Без извъртания. Без излишни думи.

— Все още сме женени. — Гласът ѝ е тих. — Дадох обет.

— Както и той! — изревава Сал.

Стряска я, защото той рядко е толкова ядосан. Мерин все още се взира в огледалото зад бара и вижда клиенти да се извръщат към тях. Погледът на сервитьорката говори, че ако ѝ се удаде възможност, ще я разкъса на парчета. Тя дори не познава Мерин, но вече я мрази, защото е разстроила Сал.

— Няма нужда да стоиш в този разпадащ се брак, за да се самонаказваш заради Себастиан, Мер. Разбираш ли? Нито едно от двете не е по твоя вина. Нито пък Хавана. Престани с това мислене!

Сал няма предвид столицата на Куба. Всички най-добри приятели си имат кодови имена и думи, а Хавана беше тяхното име за продавачката от „Нордстром“, която се казваше Кармен и беше с кубански корени. Това беше жената, с която Дерек спеше, докато Мерин беше бременна със Себастиан.

След четири опита инвитро това беше първата ѝ бременност, в която не беше пометнала през първите дванайсет седмици. Мерин беше едновременно извън себе си от радост, но и ужасена.

Дерек се беше заклел, че се е случило веднъж. По някаква странна ирония Сал беше този, който ѝ каза. Бил на среща в някакъв ресторант и седял до прозореца, когато видял Дерек да върви ръка за ръка с жена, която не била Мерин. Разбира се, най-добрият ѝ приятел ѝ беше казал още на следващата сутрин, но тя настоя, че или се е объркал, или не е било Дерек, или Сал не е видял това, което си мисли, че е видял. Скараха се и Сал я обвини, че нарочно си затваря очите, а тя го обвини, че се опитва да създаде напрежение между нея и съпруга ѝ, защото никога не го е харесвал.

Два дни по-късно една продавачка от „Нордстром“ се обади на Дерек, за да му съобщи, че обувките „Ферагамо“, които е поръчал, са пристигнали. Акаунтът на Дерек в онлайн магазина на „Нордстром“ най-вероятно е бил свързан с нейния телефонен номер и жената не бе разбрала, че му оставя гласово съобщение на номера на съпругата му. По онова време гласовата ѝ поща беше съвсем стандартна и само споменаваше номера ѝ. Мерин изслуша съобщението два пъти, защото не можеше да повярва на ушите си.

„Хей, Дерек, Кармен е. Получихме обувките «Ферагамо», които търсеше. Довечера аз затварям магазина, ако решиш да се отбиеш… Ако все пак го направиш, може и да грабнем по едно питие? Миналата вечер се забавлявах страшно много. Аз, ъ… аз не мога да спра да мисля за теб. Надявам се да се видим по-късно. Чао.“

След като Дерек се прибра същия ден, Мерин му пусна съобщението на високоговорител. Той се извини и започна да я моли за прошка; настояваше, че е спал с Кармен само веднъж. Твърдеше, че стресът от инвитрото и това, че се опитват да имат бебе, най-накрая са му повлияли и той е загубил контрол. Какво трябваше да направи тя? Очакваха бебе, а тя искаше… не, тя имаше нужда нещата помежду им да потръгнат. Записаха се на терапия за двойки и въпреки че успяха някак да преодолеят случилото се след раждането на Себастиан, отношенията им се бяха променили завинаги.

Така става, когато предадеш нечие доверие.

Сал се приближава към нея, а лицето му е само на няколко сантиметра от нейното. Дъхът му мирише на чесън, но това не я кара да се отдръпне, защото нейният вероятно мирише по същия начин. Понякога се пита дали не е наранила Сал повече, отколкото е очаквала. Дали причината, заради която не може да има сериозна връзка, е това, което му е причинила в колежа. Той така и не си бе признал, а тя така и не беше питала.

— Ще си много по-щастлива без него. Изцяло ново начало. Дерек е фрашкан с пари, може да му вземеш половината при развода.

— Като Тиа?

Сал знае за кого говори. Тиа беше обща приятелка в колежа, която се омъжи за богат готвач със собствени ресторанти. Десет години живя в къща точно до езерото Вашингтон. Не ѝ се беше налагало да работи нито ден през живота си. Просто си стоеше у дома с дъщеря си, играеше тенис и участваше в благотворителни организации. Докато Брайън не срещна друга жена. Разводът беше грозен. Брайън имаше по-добри адвокати от нейните и въпреки че тя получи не малко пари, той взе всичко останало, след което отвори други два ресторанта. Сега Тиа живееше в апартамент и споделяше попечителството над дъщеря си с бившия си съпруг и жената, заради която я беше оставил.

Мерин не я беше виждала повече от година, докато Себастиан не изчезна, а Тиа не се отби, за да ѝ занесе касерола. Тиа твърдеше, че е щастлива с новия си начин на живот, но на Мерин не ѝ се вярваше. Това, което Тиа беше загубила след развода с Брайън, беше незаменимо — време с дъщеря си, финансова сигурност и социален статус.

Мерин не иска да е щастлива с ново начало, иска да е щастлива и да има живота, който има сега.

Или поне беше имала досега.

— Ти не си Тиа — отвръща Сал. — Ти винаги си работила здраво. Тиа никога не е.

— Много добре знаеш, че само с моята заплата няма да мога да си позволя да живея както досега.

Чувства се гузно, че го казва, но е истина. Да, от фризьорските салони печели много, но не толкова, колкото Дерек.

— Така е, но имаш мен. И винаги ще бъдеш себе си, независимо колко има в банковата ти сметка.

— Не искам да загубя всичко, което съм изградила досега.

— А ще го замениш ли, за да си върнеш Себастиан?

— Всеки цент — отговаря Мерин без колебание, въпреки количеството алкохол в кръвта си.

— Тогава ако единственото, което ти е нужно в този живот, за да си щастлива, е Себастиан, Дерек няма какво да ти предложи. Къде беше той през последната година? Никога не си е вкъщи. Изоставил те е, ако не физически, то със сигурност емоционално.

— Дерек е добър човек.

— Не, не е. Той е мил, но има разлика между добър и мил. Можеш да се отнасяш мило с някого и все пак да му изневериш. Можеш да си мил и да правиш ужасни неща. Можеш да си мил и да съсипеш живота на някого. Той е мил, Мер, но не е добър. Надявам се, че един ден ще разбереш разликата между двете.

— Сал! — някой го повиква и двамата се обръщат едновременно.

Сервитьорката с тесните дънки ги наблюдава от входа на кухнята.

— Доставчикът на вино е тук и каза, че му трябва подпис.

— Тогава се подпиши! — отвръща той раздразнено и продължава да говори тихо на Мерин. — Това е Джини. Започва да ме дразни. Три месеца ли ни даде? Не съм сигурен, че ще изкараме и три седмици.

— Колко пъти си спал с нея?

— Само два — той изглежда засегнат, — но май е започнала да изпитва чувства.

— Е, ти все пак си невероятен в леглото.

Сал се засмива гръмко, което кара Мерин да се почувства малко по-добре. Все още може да разсмее някого.

— Сал! — подвиква отново Джини. — Виното!

Той изчезва в задната стаичка, което позволява на Мерин да си поръча Юбер и да се изхлузи от стола си, за да си върви. В този момент помещението започва да се върти пред очите ѝ, коленете ѝ омекват и тя губи равновесие. Преди да се сгромоляса обаче, Сал се появява сякаш от нищото и я подхваща, за да я изправи отново.

— Мамка му, ти си мъртвопияна, а все още няма и четири часът.

— Ново постижение! — успява да каже тя, въпреки че заваля думите. — Поръчах си Юбер, ще е тук след три минути.

Сал грабва телефона ѝ и отказва колата.

— Не, няма. Аз ще те закарам у вас. Дай ми ключовете си.

Тя послушно ги изважда от джоба си и му ги подава. Тръгва към вратата, но се обръща, за да попита:

— Сигурен ли си, че не трябва да останеш?

Подът под краката на Мерин се движи, всичко ѝ се върти и тя се приближава, за да го прегърне, но алкохолът в кръвта ѝ я прави непохватна и тя увисва на врата му. От другия край на бара Джини я гледа на кръв. Мерин вдига ръка, за да ѝ помаха, но тя не ѝ отговаря.

— Джини — Сал се обръща към нея, — приключих за днес. Когато се появи Томи, напомни му, че довечера ще ходя към имението.

Томи е главният готвач и мениджър.

— Кога ще се върнеш, имаме…

— Ще се върна, когато аз реша — тросва ѝ се той.

Джини си замълчава и навежда глава.

— Не ми каза, че ще ходиш в Просър. — Мерин се подпира на него. Има чувството, че устата ѝ е пълна с топчета памук.

— Реших го в последната минута.

— Поздрави майка си от мен. Липсва ми ужасно много.

— Еха, ти наистина си пияна — засмива се Сал.

Помага ѝ да се качи в поршето. Пресяга се и се навежда напред, но му отнема малко време да намери колана ѝ. Закопчава я, а тя вдишва аромата му. Сапун, вода и шампоан. Същият аромат, както винаги. Същият аромат, който я кара да се успокои. Той винаги е успявал да я успокои. Тя се чувства в безопасност.

Затваря очи.

Заспива.

Глава 9

Колко време беше спала?

Има чувството, че току-що е затворила очи, а вече е време да става. Сигурно е заспала в момента, в който са тръгнали от бара, защото, когато се събужда, те вече са паркирали на алеята пред къщата ѝ, а Сал се е навел над нея, за да махне колана ѝ.

Помага ѝ да излезе от колата, за да се добере до вратата; коства ѝ много усилия, за да се задържи на краката си и да въведе кода за предния вход. Добре, че Сал е там, за да я придържа, защото краката ѝ своеволно отказват и тя на няколко пъти едва не се свлича на земята. Мерин рядко влиза през тази врата. Двамата с Дерек обикновено паркират в гаража и минават през страничния вход, който почти винаги е отключен.

Вместо кода за външната врата обаче, Мерин избира пин кода на банковата си карта и устройството просветва в червено. Вторият ѝ опит е датата на сватбата им, но и той е неуспешен.

И тогава си спомня.

Кодът на предната врата е рожденият ден на Себастиан. Тъгата я залива като приливна вълна, докато внимателно избира цифрите. Лампичката светва зелено.

— Какво има? Всичко наред ли е? Да не ти се повръща? — пита Сал, докато тя се подпира на него.

— Не.

Не и заради алкохола, отдавна е спрял да ѝ влияе по този начин.

— Ще ми помогнеш ли да се кача до спалнята?

Той затваря и заключва вратата след тях, а тя изритва обувките си настрани и съблича палтото на пода в антрето. Сал ѝ помага да се справи с витите стълби, след което я отвежда до спалнята, където тя просто се хвърля върху леглото и затваря очи. Стаята се върти, но Мерин вече се чувства по-добре. Сал е до нея и тя се обляга на рамото му. Усещането ѝ харесва. Толкова сигурно. Толкова… успокояващо.

— Бързаш ли? — пита тя, напълно осъзнаваща, че и двамата са на леглото.

Не иска да е сама. Напоследък винаги е сама.

— Не — отговаря той. — Мога да остана за малко.

Мерин се сгушва в него, готова просто да го прегърне, докато лежат, но осъзнава, че би било безкрайно неуместно. Не че настоящата им поза не е неуместна.

— Спомняш ли си, че ти казах, че познавам един човек — прошепва Сал, докато гали разпиляната по челото ѝ коса.

Гласът му я кара да настръхне. Тонът му е дрезгав и някак привлекателен. Не го е чувала да говори така, откакто излизаха заедно. Успява да разбуди нещо дълбоко у нея, но Мерин го отдава на алкохола.

— Не се шегувах, Мерин. Наистина. Той може да се погрижи за проблема ти вместо теб.

— Спри. Шегувах се. — Тя се опитва да се отдръпне от него, но той я е прегърнал здраво. Ръцете му са мускулести и не помръдват, когато Мерин се размърдва, за да се измъкне.

— А аз не. — Устните му са в косите ѝ.

— Добре, дай ми визитката му. — Мерин си мисли, че ако му угоди, той ще си тръгне след няколко минути. Но когато Сал не отговаря, тя пита: — Да не би да няма визитка? Какъв е този мистериозен човек, когото „познаваш“, и с какво се занимава? Адвокат?

— Казах ти, че ще се погрижи за ситуацията.

— Чудесно. А може ли да убие някого и да го направи да изглежда като инцидент?

— Може би. Със сигурност познава хора, които могат да го направят.

— И си ползвал услугите му и преди?

— Веднъж или два пъти.

— Вярваш ли му?

— Не вярвам на никого — брутално откровен е Сал, — освен на теб.

Прегръдката му се разхлабва и Мерин се отдръпва достатъчно, за да се вгледа в него. Той среща погледа ѝ, но не отвръща очи. Тя има чувството, че е изминала цяла вечност, но лицето му остава непроменено, а устните му не трепват в усмивка, за да ѝ покаже, че се е шегувал. Защото, колкото и съмнителни да бяха някои от приятелите му, а понякога и самият той, едва ли познаваше наемни убийци. Това би било абсурдно.

Но той не се шегува. Лицето му не трепва.

Мерин наистина беше много ядосана, когато се появи в бара, но това беше… твърде много. Да се шегува, че ще очисти някаква непозната жена, беше твърде много дори за него и черното му чувство за хумор. Мерин знаеше, че се е държала ужасно с него преди това, но…

И тогава тънка усмивка се промъква по лицето на Сал.

— Кретен такъв! — Мерин го бутва по ръката, а той се засмива.

Това е онзи Сал, когото си спомняше от преди. Забавният и непринуден Сал, когото тя обича безусловно. Смехът винаги я е карал да се чувства по-близка с него и преди да се усети, тя го целува. Целувката е непохватна, мокра и той не ѝ отговаря, но не я и спира. Мерин се отдръпва за секунда, усещайки топлината на срама да се разстила по бузите ѝ. Сал остава мълчалив, но въздъхва дълбоко и на нея вече ѝ се иска никога да не го е целувала. Отваря уста, за да се извини, но преди да успее да каже нещо, той обгръща раменете ѝ и я бутва обратно върху леглото.

Езикът му си проправя път в устата ѝ и Мерин усеща някак успокояващата тежест на цялото му тяло върху себе си. Отвръща на целувката му страстно и се притиска в него, докато ръцете му трескаво галят цялото ѝ тяло, сякаш не могат да ѝ се наситят. Мерин иска да се разтопи в него. В един миг устните му са върху нейните, а след това върху бузите ѝ, врата, ключицата, гърдите и тя не може да спре да иска да го усети още по-силно притиснат върху нея и вътре в нея. Иска да забрави всичко, всички свои мисли и чувства, поне за един миг.

Сякаш прочел мислите ѝ, той изведнъж се отдръпва и сяда в леглото, все още задъхан.

— Какво има? — учудва се тя. — Защо спря?

Сал не я поглежда.

— Не мога. Ти си пияна, Мерин. Ти си най-добрата ми приятелка. Не е редно.

Мерин забелязва, че не споменава Дерек. Протяга ръка към него и я поставя върху неговата.

— Сал, погледни ме.

Той се подчинява и се обръща към нея. На лицето му е изписано колебание. Погледът му е натежал от желание, но устните му са сключени в тънка решителна черта.

— Може да съм пияна, но знам какво правя. Имаш нужда от ясно съгласие ли? Защото съм съгласна. Искам го. Искам теб — казва тя и се навежда, за да притисне лице към топлата му ръка. — Имам нужда от теб, Сал. Не си отивай. Бъди с мен. Моля те, бъди с мен.

Поглежда нагоре и вижда, че устните му са се отпуснали и той я гледа със същия онзи поглед, с който я гледаше в колежа.

— Знаеш, че те обичам.

Някъде дълбоко в себе си Мерин знае, че не е честно да му го казва. Казва му каквото би искал да чуе, за да не я остави сама.

— Може би не съм те обичала, както заслужаваш да бъдеш обичан, но те обичам по най-добрия начин, на който съм способна. Винаги съм те обичала и винаги ще те обичам.

Тя вижда, че той се колебае. Поставя ръката си от вътрешната страна на бедрото му и започва да гали с пръсти издутината в панталоните му. Може да го усети.

— Трябва да обещаеш, че няма да ме мразиш утре — гласът му е дрезгав, — защото не бих го понесъл.

— Не бих могла да те мразя. Няма нещо, което да ме накара да те мразя. Нима не си го разбрал досега? Ти си единственият човек на този свят, на когото мога да се доверя, Сал.

За всеки друг това щяха да са просто сладникави думички, но точно това ѝ беше казал Сал вечерта, когато баща му умря. Тогава той беше съвсем съсипан. Истеричен, не можеше да му се разбере нищо от това, което говори, и му отне много време, докато се успокои. Мерин беше тази, която говори с ченгетата, когато се появиха. Тя беше причината да не го арестуват.

„Ти си единственият човек на този свят, на когото мога да се доверя, Мерин.“

Този миг навярно е най-близкото нещо до разговор, който някога ще проведат за онази нощ, а дори не го направиха нарочно.

Той протяга ръце към нея и започва да я разсъблича бавно, докато очите му се наслаждават на голото ѝ тяло — беше го видял за последно като колежанин преди години в апартамента си. След това се съблича и той, а голото му тяло ѝ действа успокоително. Освен малко окосмяване и доста повече мускули, Сал не се е променил много, откакто го беше видяла за последно. Вече не е колежанче. Нито пък тя.

Двамата се намират отново и се притискат силно един в друг. Изминават няколко секунди, преди Сал да се отдръпне и да попита с дъх, натежал от желание:

— Имаш ли нещо?

Отнема ѝ миг, докато осъзнае какво я пита. Толкова много време е изминало, откакто някой ѝ е задавал подобен въпрос. Мерин не ползва никакви контрацептиви от години, вероятно откакто беше почти трийсетгодишна, защото още оттогава се беше опитвала да забременее.

— Не, нямам. — Тя го придърпва към себе си. — Всичко е наред.

След четири опита инвитро и стотици хиляди долари, тя най-сетне бе благословена със Себастиан. Не се страхува, че може пак да забременее. Единственото, което знае в този момент, е, че се нуждае от това така, както от много отдавна не е имала нужда от нищо и от никого.

Сал прониква в нея бавно. Взира се в очите ѝ, а усещането е великолепно. Сякаш за момент той е способен да запълни огромната празнина, зейнала у нея. Мерин се разтапя в него и осъзнава, че сексът е по-добър, отколкото си спомня. И двамата са по-добри отпреди. Нежен в началото, необуздан към края — точно това, от което се нуждае.

Той си обува панталоните, а тя заспива върху омачканите чаршафи. Навън се стъмнява. Сал се навежда и бавно я целува по устните, а целувката му е нежна и изпълнена с желание. Мерин осъзнава, че то никога не е изчезнало, само е дремело притихнало някъде дълбоко в него. Тя отвръща на целувката му, но ѝ е пределно ясно, че това е последният път, в който го целува така. Когато скъсаха преди толкова години, тогава никой не знаеше, че онова ще е последната им целувка.

Днес обаче Мерин знае. Това не може да се повтори.

— Обичам те — прошепва той.

Тя се усмихва в сумрака и нежно го погалва по лицето.

— Обичам те.

Думите са същите, но имат коренно различно значение.

След около час тя се събужда от тихото иззвъняване на телефона ѝ, а в спалнята е тъмно. Съобщението не е в апликацията, а от Дерек. Най-накрая се е сетил за нея и Мерин се изправя на лакът, любопитна да види какво ѝ е писал.

Хей, ще остана на летището в Портланд и днес заради вечеря с инвеститорите. Искаше ми се да мога да им откажа, но няма как. Ще се прибера утре вечер.

Лъжи. Лъжи, лъжи, лъжи! Не е в Портланд. Сигурно с любовницата му току-що са пристигнали в „любимия“ си хотел в Сиатъл, който и да беше той.

Не се тревожи. Затова ти плащат тлъстите пачки — отговаря му тя.

Ще се върна утре за вечеря, обещавам. Избери ресторант и направи резервация. Приготвил съм ти страхотна изненада.

А най-голямата ирония е, че със сигурност ѝ е приготвил нещо. Последния път, когато ходи в Портланд, ѝ донесе чифт кожени ботуши „Валентино“. Не беше заради рождения ѝ ден, Коледа или някакъв специален повод. Беше ги видял на витрината на един магазин на „Нордстром“ и ѝ ги беше купил, защото… защо не? Сега какво ли ѝ беше купил? Колко ли беше похарчил, за да успокои гузната си съвест? Ако въобще изпитваше някаква вина. Двамата с Мерин са различни в това отношение. Вината е нюансът, който оцветява целия ѝ светоглед — как се чувства, какво мисли и какво прави. Тя усеща надигащия се гняв, който сякаш се излива като лава през всяка нейна пора. Приветства го. Яростта ѝ помага да спре да се чувства така, сякаш е завързана на хиляди малки възелчета. Яростта ѝ позволява да вижда през лъжите и несигурността. Кристално ясно.

Взема телефона си и набира номера на Сал. Той вдига, но на блутут устройството в колата му трябва секунда, за да се свърже, и Мерин осъзнава, че Сал шофира.

— Хей, на път ли си? — пита го.

— Да. Всичко наред ли е? — отговаря той.

Размяната на реплики е кратка, но всичко вече е различно. Сал сякаш се подготвя за това, което тя има да му каже, но Мерин не е готова да отваря тази тема. Не още.

— Искам да ме запознаеш с твоя човек. Ако наистина си сериозен.

Отговорът му идва почти веднага. Този път обаче не казва, че се е шегувал, както тя почти очакваше:

— Няма нужда, Мер. Аз ще говоря с него от твое име.

— Не. — Тя се приближава до прозореца на спалнята и се заглежда навън. Слънцето е залязло и дърветата хвърлят тъмни сенки върху тревата в градината ѝ. — Искам да говоря с него очи в очи. Няма да го направя, ако не мога да го видя лично. Не е редно.

Тишина. Знае, че я е чул, защото я е оставил на високоговорител.

— Добре, ще уредя срещата — съгласява се най-накрая Сал. — Ще тръгна утре към шест, което значи, че ще съм там около девет. Ще уредя да се видим…

— Не ние, а аз. Трябва да отида сама, Сал. Колкото по-скоро, толкова по-добре, иначе ще се откажа.

Чува се отстрани какво говори и ѝ хрумва, че може би е по-добре да изчака до утре. Може би е по-добре, че има възможност да се откаже, защото това, което възнамерява да направи, е пълна лудост. Секундите минават, а Сал продължава да мълчи. Мерин знае, че не е затворил. Може да чуе двигателя на колата като мек бял шум, примесен с тихото ехо на блутут връзката. Чуди се дали той съжалява, че въобще е споменал нещо по темата. Дали съжалява, че е този, който я е повел по този опасен път. Сал винаги е бил малко нетрадиционен, анархист и дори разбойник, докато Мерин следваше правилата.

— Ще ти се обадя по-късно.

Сбогуването им е кратко и изпълнено с неизречени думи. След час ѝ изпраща кратко съобщение.

В полунощ. Франкенщайн. И ела трезвена.

Глава 10

Терминалът отказва кредитната карта на Макензи Ли. Засрамена, тя поглежда назад към Дерек, който седи в сепарето и преглежда имейлите на айфона си; не усеща, че тя го гледа. Той никога не забелязва погледа ѝ върху себе си. Не са в такъв синхрон.

— Опитайте пак. — Макензи се обръща към продавача и влага цялата си воля в тона си, така че да прозвучи объркана.

Идеята да дойдат тук беше нейна, за да му покаже, че не е нужно винаги да харчи много пари заради нея. Също така искаше и да му напомни точно какво го е привлякло у нея в началото. Само че няма как да се върне на масата с празни ръце. Не може да му признае, че няма пари. Когато излязат и тя поръчва, той винаги ѝ дава пари да плати, но тази вечер е разсеян, а Макензи не може да се накара да го помоли за помощ. Трябва сам да реши да ѝ даде.

Продавачът в „Макдоналдс“, който едва ли има и петнайсет години, ѝ хвърля подозрителен поглед изпод козирката на шапката си. Макензи отново прокарва картата през ПОС терминала, но екранът пак изписва, че трансакцията е отказана.

— Съжалявам, госпожо. Трансакцията не е одобрена. Имате ли друга карта?

Първо, малкият може да си завре тъпото „госпожо“ в задника, защото не му е никаква госпожа. Само на двайсет и четири е, по дяволите! Второ, не, няма друга карта. Достигнала е кредитния лимит на всичките си кредитни карти. Беше взела две, като за тази беше кандидатствала преди месец, въпреки че имаше ниски лимити и висока лихва. Нямаше как да я е използвала толкова много… а може би все пак го беше направила. Със сигурност щеше да знае, ако си беше направила труда да отвори писмото от банката с движенията по сметките ѝ. Само че не му беше обърнала внимание и то си стоеше непокътнато на плота в кухнята, редом с другите пликове с неплатени сметки.

Жената след нея с двете енергични внучета въздъхва с нетърпение, тропва с крак и им се скарва, че ако не се спрат, ще ги изпрати при баща им. Цялата ситуация нямаше да е толкова унищожително унизителна, ако наоколо имаше повече клиенти, звуци и продавачи. Макензи много ясно вижда раздразнението, изписано по лицето на гимназиста, който я обслужва. Малкият вероятно имаше повече джобни, отколкото тя пари в банковата си сметка.

Веднъж Дерек ѝ беше споделил, че бедността, в която е израснал, го е направила мъжа, който е днес. Чудесно за него. За нея обаче цялото преживяване е повече от неприятно и тя се надява, че магистърската ѝ програма, която между другото не беше от най-практичните решения откъм финансова гледна точка, щеше да промени нещата. Разбира се, че ѝ се иска да е като останалите си приятели художници, които не се интересуват колко пари изкарват. Но когато си затънал в заеми и задължения, а майка ти е развила алцхаймер и се нуждае от скъпи грижи в сравнително скъп хоспис, разликата между поръчка от „Макдоналдс“ и пакет инстантни спагети за долар, е от тук до небето.

Макензи започва да бърка в портмонето си с надеждата, че ще намери банкнотата от двайсет долара, която крие за спешни случаи. Не е сигурна дали вече не я е използвала. Не е убедена, че този случай трябва да бъде категоризиран като „спешен“, но обстоятелствата определено я караха да го смята за такъв. Баба ѝ я беше научила винаги да си оставя малко пари в брой, в случай че кредитните ѝ карти са блокирани или наблизо няма банкомат. Баба ѝ се беше оказала права и Макензи внезапно усеща колко много ѝ липсва.

Колко хитро нещо е скръбта!

Макензи намира банкнотата сгъната между някаква стара карта за „Сиърс“ и картата ѝ за „Сефора“, които вече не използва, защото първият магазин вече не работи, а вторият е твърде скъп за нея. Поръчката ѝ струва четиринайсет долара и шейсет и осем цента. За секунда се замисля дали да не смени менюто с пиле на грил с два хамбургера от менюто за един долар. Възрастната жена зад нея въздиша отново и Макензи се примирява, че е твърде унизена, за да го направи, затова подава банкнотата на продавача. Малкият ѝ връща пет долара и някакви монети. Макензи натъпква рестото в портмонето си и се опитва да не мисли, че това са единствените ѝ пари до края на седмицата.

Когато се връща с храната, Дерек дори не я поглежда, забил поглед в телефона си. Двамата са залепени за телефоните си по различни причини — той заради работата си, а тя заради всичко, което не е свързано с работата ѝ. Дерек не обича да го прекъсват, докато пише, затова Макензи го изчаква. Преди да седне, се опитва да надникне в екрана му, но Дерек някак си усеща и го накланя настрани, така че тя да не може да види нищо.

Мрази, когато прави така. Напомня ѝ, че има тайни. Тайни, като самата нея.

Макензи развива хартията на бургера си и отхапва, докато разглежда Инстаграм, а Дерек се преструва, че нея я няма. Беше публикувала снимка на краката си, качени на таблото на колата му, докато пътуваха към хотела. Снимката беше направена секунди, преди той да ѝ се тросне да ги свали, въпреки че си беше събула обувките, защото знаеше, че иначе ще го раздразни. В интерес на истината, тя го познава много повече, отколкото Дерек е готов да си признае. А това означава, че Макензи е наясно колко недоволен ще е, ако разбере, че от време на време се появява в Инстаграм профила ѝ, макар да не издава нито лицето, нито името му или някакъв отличителен белег, по който някой да го разпознае. Но какво значение има, нали той няма профили в социалната мрежа и не можеше да види какво прави Макензи?

Дерек посяга към картофите. Не благодари за храната. Не че тя иска да ѝ благодари, защото той плаща за всичко друго и за него не е проблем да остави повече от сто долара за една вечеря. За нея две менюта от „Макдоналдс“ на стойност петнайсет долара представляват последните ѝ пари за седмицата. Не. Макензи не иска да ѝ благодари, а просто да бъде учтив с нея. Тя не си спомня кога за последно е направил някакво усилие да е вежлив. Спомня си, че в началото, когато го срещна, си мислеше, че е най-възпитаният мъж на света с най-добрите и изтънчени маниери.

Сега е далече от този имидж. Половин година лъжи и криене го бяха променили. Не че това я тревожи — връзката им беше променила и нея. Преди Макензи държеше цялата ситуация под контрол, но сега има чувството, че той ѝ се изплъзва. Идеята да си вземат стая беше негова, но тя не беше глупава. Има огромна разлика между мъж, който искрено иска да е с теб, и такъв, който просто не иска да се прибира у дома.

— Всичко наред ли е? — пита го тя, когато той най-накрая оставя телефона си.

— Да.

Но Дерек не се усмихва, когато ѝ отговаря, и Макензи не знае дали е заради работата, или заради нея. Няма да го попита, защото те не правят така. Емоционалното състояние на единия не е работа на другия, понеже не се задълбочават в отношенията си. Това негласно правило винаги е било част от динамиката им, въпреки че преди Макензи се беше опитала да я промени.

Дерек поглежда към храната и се намръщва. Отваря кутийката с бургера си и недоволството му само се увеличава.

— Казах „Куотър Паундър“.

— Каза „Биг Мак“.

Убедена е, че поиска „Биг Мак“, защото много ясно си спомня, че когато ѝ каза, тя си помисли как винаги си поръчва „Куотър Паундър“. Сигурна е, че не е сгрешила и вижда колебанието по лицето му. Но Дерек мрази да не е прав и е безкрайно инатлив, затова ще продължи да отрича, дори това да съсипе вечерта им.

— Кога си ме виждала да ям „Биг Мак“? — започва, но далеч не е толкова уверен в правотата си.

Той се взира в Макензи, сякаш тя трябва да знае отговора. Разбира, че е изморен, защото цял следобед е пътувал от Портланд, но тя беше предложила тя да шофира до хотела, когато я взе. Дерек обаче настоя, че няма нужда. И двамата знаеха, че не иска тя да кара безценното му мазерати. Щом като не ѝ позволява да качва обутите си в чисти чорапи крака върху таблото, то със сигурност нямаше да ѝ разреши да кара крещящо скъпата му кола. Дерек си мисли, че мазератито я възбужда, и наистина в началото може би беше така, но сега това го кара да изглежда като пълен кретен.

Всъщност, какво си въобразява той? Да не би само той да е изморен?! Макензи цяла сутрин не се беше спряла дори и за секунда, за да си почине, докато сервира кафе на клиентите на „Грийн Бийн“. И тогава в кафенето влезе Мерин Мачадо; погледът ѝ хвърляше искри, а самата тя изглеждаше така, сякаш искаше да прегризе гърлото на Макензи със съвършените си зъби, но дори и така, пак успяваше да изглежда елегантна.

О, тя много добре знае коя е съпругата на Дерек. Разбира се, че знае.

Беше впрегнала цялата си воля, за да не реагира и да се престори, че жената на любовника ѝ е просто един от клиентите на кафенето. Макензи отдава успеха си на часовете по актьорско майсторство, които вземаше, докато все още беше бакалавър. Ако имаше награда за Най-добра-актриса-сервитьорка, то тя щеше да я е спечелила. Присъствието на другата жена я беше измъчило, защото през цялото време Макензи не беше сигурна дали Мерин няма да се пресегне през плота и да започне да я души, или да я псува, да ѝ крещи и да я заплашва пред всичките ѝ колеги и клиенти. Тя дори ѝ беше предложила да ѝ досипе кафе, за да ѝ даде шанс да направи поне едно от всички тези неща и да се свършва, но Мерин запази самообладание. Остана да седи тихо в ъгъла, докато я наблюдава как работи, взирайки се в Макензи, сякаш е някаква буболечка, която иска да смачка с токчето на скъпите си обувки „Джими Чу“.

Разбира се, че Макензи беше виждала снимки на Мерин. Трябваше само да изпише името ѝ в търсачката, и веднага излизаха купища статии в модни списания, страници на благотворителни организации, в които участва, както и личните и служебните ѝ профили във Фейсбук и Инстаграм. На живо обаче Мерин Мачадо беше още по-внушителна. Като начало, тя приличаше на Салма Хайек, на която беше правила прически според списание „Ин Стайл“. Имаше съблазнителни очи, добре оформено дупе и гърди с тънко кръстче, облечена с шикозни дизайнерски дрехи, които подчертават всяка извивка на тялото ѝ. Когато Мерин застана лице в лице с нея, Макензи се почувства като някаква недодялана и нескопосана върлина, като тийнейджърка, която все още не е преминала пубертета и отчаяно се нуждае от тотално преобразяване. Двете са пълна противоположност — Мерин Мачадо има меки черти и нежни извивки, докато Макензи е плоска и ръбата.

Затова изпрати и голата снимка на Дерек. Имаше нужда от одобрение.

Мерин Мачадо е умна и успяла жена. Ръководи три фризьорски салона и служителите ѝ я обожават и уважават. Работила е здраво и се е издигнала сама, а сега участва и в множество благотворителни организации. Хаштаговете, които ползва, са #женашеф #женскибизнес и #женивдъхновяващижени и всъщност е всичко, което Макензи би искала да бъде, когато порасне. Не може да си представи какво търсеше в кафенето. Очевидно знае коя е Макензи, но не предприема нищо и явно все още не е казала на Дерек, в противен случай двамата нямаше да са заедно сега.

Дерек все още не ѝ говори, затова тя продължава да си мисли за Мерин, докато дояжда пържените си картофки. Снимките, които човек качва в социалните мрежи, са винаги най-добрата версия на самия него благодарение на множеството филтри. Макензи вярваше, че това важи и за Мерин, и когато най-накрая я видя на живо, остана съвсем изненадана. Най-малкото, това ѝ помогна да осъзнае, че Дерек вероятно я мисли за ходеща бъркотия през повечето време, особено в сравнение с винаги идеално изглеждащата му съпруга. Например, преди да се видят по-рано днес, Макензи излезе от банята и нямаше време да изсуши косата си, затова слезе с мокра коса. Щом я видя, Дерек веднага направи гримаса.

— Едва ли отнема чак толкова много време да си изсушиш косата.

— Обикновено я оставям да изсъхне от само себе си.

Той се обърна, за да поровичка из сака си за фитнес и да извади микрофибърна хавлия.

— Наведи се — каза ѝ и след като тя го послуша, постави хавлията върху кожената тапицерия на седалката.

— Косата ми е много по-чиста от хавлията ти.

— Тапицерията на седалката е много по-скъпа от косата ти.

Макензи остана безмълвна. Със сигурност жена като Мерин никога не би излязла от тях с мокра коса и по-малко от пет вида козметични продукти върху лицето си.

А Дерек дори не благоволява да се качи и за минута, когато идва да я взема. Ако не го чака вече долу, когато спре пред жилището ѝ, той винаги ѝ праща съобщение да слиза и остава в колата. По дяволите, дори не излиза от шибаната си кола, за да ѝ звънне на звънеца във фоайето на сградата. Когато го беше попитала защо, той ѝ се тросна, че не е шофьор в „Юбер“; само по себе си това говореше, че тя е сред привилегированите, които няма нужда да плащат за услугите на частно такси, защото шофьорите на „Юбер“ също не слизаха от колите си.

И така, двамата бяха прекарали около половин час насред море от неудобна тишина, което Макензи не знаеше как да преплува. Затова и беше предложила да отидат в „Макдоналдс“. Колкото и придирчив да беше Дерек, той беше отраснал с бърза храна и винаги беше готов да си хапне бургер и картофки от голяма верига за бързо хранене. И тъй като очевидно беше в лошо настроение, Макензи се надяваше, че храната от детството му ще му достави някакво удоволствие и ще го успокои поне малко. Вместо това се случи точно обратното. Двамата седят в зацапано сепаре, а той се оплаква, че бургерът, който му е купила с последните си пари, не е този, който си е поръчал.

— Дерек, ако е толкова важно за теб, мога да им кажа да го сменят. — Тя оставя своя бургер настрана и въздъхва драматично.

Дами и господа, пасивно агресивната им кавга официално се беше превърнала в словесен спаринг и всяка дума носи точки на този, който е съобразил да отговори по-добре на другия. Играта изисква всеки да се опитва да е възможно най-добрата версия на себе си, без да си признава, че нещо не е наред. И така, кой ще спечели? На Макензи ѝ се иска да е тя, защото, също като него, и тя не обича да губи, но ако откажат да сменят бургера безплатно, то щеше да се наложи да плати за още един с петте долара, които ѝ остават до края на седмицата. А това означава, че накрая губещият е самата тя.

— Няма нужда. Всичко е точно — отвръща Дерек.

Резултатът е равен. Той отхапва от бургера, за който твърди, че не е поръчал, и получава още една точка, защото демонстративно яде нещо, което не иска. Секунда по-късно сбърчва вежди, за да докаже колко много не харесва „Биг Мак“ менютата, което значи, че тя печели точка, понеже си противоречи и очевидно „нищо не е точно“. Въпреки това, той продължава да яде и поглъща с недоволство бургера си, което значи, че ще получи още една точка заради това, че все пак е изял всичко.

— Ако искаш, може да си ги разменим? Ти ще вземеш моя бургер с пиле на грил, а аз ще взема „Биг Мак“-а. Не ми пречи.

Зън, зън, зън. Макензи може да чуе звука на празнична камбана в съзнанието си, защото повежда в двубоя на волята. Да му предложи да си разменят бургерите със сигурност струва поне три точки. Ето, и нея я бива в тази игра.

— Казах, че всичко е наред.

Не е сигурна дали губи точка, или печели. Продължават да ядат мълчаливо и никой не печели. Никой никога не печели. Не е сигурна дори защо въобще влизат в такива спорове. Не е сигурна защо въобще е настоял да се видят тази вечер. Ако толкова не иска да се прибира, можеше да си остане в Портланд.

След десетина минути двамата отново се качват в колата и той усилва музиката докрай. Обикновено го прави, когато не му се говори, а напоследък не му се говори доста често. Преди не млъкваше — все пак така започна всичко. Не спираха да разговарят на всякакви теми през първите няколко месеца, докато не започнаха да спят заедно и осъзнаха, че това им доставя много повече удоволствие.

През последните шест месеца плейлистът, който слуша Дерек, не се е променил. Той харесва велики банди от Сиатъл като „Саунд гардън“, „Пърл Джем“, „Алис ин Чейнс“ и „Нирвана“, но всички те са свирили, преди Макензи да се роди. Напомнят ѝ за баща ѝ, който беше слушал същите тези албуми, преди да се изнесе онова лято. Също така ѝ напомнят, че Дерек е по-възрастен от нея и макар в началото различията помежду им да бяха възбуждащи, сега не са нищо повече от плаващи пясъци, върху които двамата стъпват неуверено, преди връзката им да потъне изцяло.

Но не може да потъне! Макензи беше вложила твърде много в тези отношения.

„Седърбрук Лодж“ е хотел, разположен на около трийсет минути от Сиатъл, точно до международното летище „Сиатъл-Такома“. Когато Дерек ѝ разказа за първи път за това място, тя беше заключила прибързано, че ще е просто един от онези безинтересни бизнес хотели край летището. За нейно щастие реалността се оказа друга. Хотелът има сравнително луксозен ресторант и спа, а апартаментът, който Дерек винаги резервира, е голям почти колкото апартамента, който дели със съквартиранта си Тайлър. Дори има и камина. Градините около хотела са добре поддържани и изобилстват с разнообразни растения и дървета, което придава на мястото определена нотка романтика. Но не заради това го харесва Дерек. Истината е, че идват тук, защото шансът случайно да срещнат някой познат, е минимален. А ако все пак се случи подобно нещо, Дерек винаги може да каже, че има ранен полет на следващата сутрин и затова е отседнал тук. Отношенията помежду им нямат нищо общо с романтиката.

Дерек спира на паркинга пред хотела и ѝ казва да изчака в колата, докато той ги регистрира на рецепцията. Няколко минути по-късно се връща.

— Ще използваме страничния вход — казва ѝ с усмивка и весел тон, за да се опита да я разсее от реалността — че не иска рецепционистите да я виждат.

Където и да отидеха, винаги използваха страничния вход, така че Макензи се почувства леко обидена, задето все още изпитва нуждата да ѝ напомня, сякаш е дете, на което постоянно трябва да повтаряш.

Влизат през страничния вход, като всеки носи багажа си. В началото Дерек винаги вземаше и двете чанти и Макензи обожаваше джентълменския му жест. Някъде, по някое време обаче, той спря да ѝ предлага помощ. Веднъж тя дори го спомена, но Дерек ѝ се изсмя в отговор:

— Хайде, Кенз! Ти си милениъл и се описваш като феминистка. Щом си такава, не можеш да очакваш един мъж да ти носи чантата.

Може би е прав, но въпросът не опира до очакванията ѝ и тя не е сигурна как да му обясни, че проблемът е много по-сериозен. Иска Дерек да иска да ѝ носи чантата, когато влизат в хотела. Иска да е мъжът, който иска да държи ръката ѝ, когато вървят по тротоара. Иска да е мъжът, който се качва, за да провери дали е готова за вечеря в ресторанти, в които могат да срещнат негови приятели. Иска той да е мъжът, с когото си прави селфи и може да качи снимките в Инстаграм. Макензи иска Дерек да е толкова много неща, които той не е, и тя не знае как да го помоли да ги направи заради нея, защото досега никога не ги е искала от никого другиго. От самото начало знаеше, че е богат. Беше наясно, че е женен. Разбира се, че знаеше и за изчезналия му син. Знаеше, че е уязвим, готов да изневери и готов на всичко, за да притъпи болката. Знаеше също, че е щедър.

Накратко, Дерек беше идеалната цел.

Тръгва след него, чудейки се за стотен път как може толкова да е оплескала нещата. Да се влюби в него не беше част от плана и ако не вземеше решение за следващата си стъпка, щеше да прецака цялата си стратегия.

Глава 11

Мерин е сложила голата ѝ снимка за тапет на телефона си и сега всеки път, когато го отключи, пред нея изскачат циците на Макензи Ли. Всеки път, когато реши да провери колко е часът, пък е ред на чатала ѝ. Мерин се взира в татуировката ѝ, която се извива по тънкото ѝ тяло. Черешовочервена на цвят, започва от бедрото и се катери изкусно до гърдите на по-младата жена. Мерин не разбира нищо от татуировки, но може да оцени майсторството, вложено в наситените лилави и розови нюанси, които изглеждат така, сякаш са нарисувани е водни бои. Само двайсет и четири годишна жена може да има търпението и да се чувства комфортно да лежи, един бог знае колко часа, за да може някой непознат да гравира нещо върху тялото ѝ с игла.

Снимката ядосва Мерин, но тя продължава да се взира в нея. Яростта е по-добър спътник от скръбта. Яростта е много по-добрият вариант от безчувствие. Тази жена е пълната противоположност на Мерин, заради което Дерек може би е с нея.

Стрелките на часовника показват почти полунощ и Мерин вече се е настанила на средното сепаре в закусвалнята „Франкенщайн“ — има среща е непознат мъж, когото никога не е виждала или чувала. Всичко, което знае за него, е, че се казва Джулиан и е свикнал да се среща с непознати жени в полунощ.

„Франкенщайн“ е традиционна закусвалня, която се намира в центъра на Университетския квартал. Преди години Мерин и Сал идваха постоянно и дори скъсаха тук. Сепарета с изпокъсани тапицерии, надраскани дървени маси и ниско висящи лампи са разположени покрай стената и стигат чак до средата на закусвалнята. Подът е покрит с балатум, неприятно лепкав от кафе и сос за палачинки, разливани по него с годините. Тоалетните вероятно са ремонтирани наскоро, но продължават да са също толкова отблъскващи, колкото преди, и Мерин дори не докосна тоалетната чиния от страх да не хване нещо. Храната е мазна, но порциите са огромни и евтини, и сред посетителите на закусвалнята има много бездомници. Те тихо седят на групички в ъглите и си разделят големи чинии храна, която често получават и с намаление. Собственикът на заведението някога също е бил бездомен, но е успял да си намери работа. Историята му е живото превъплъщение на американската мечта и вероятно заради това веднъж излъчиха репортаж за него по новините. Един кадър от заветния ден е принтиран и закачен на входа до вратата. „Франкенщайн“ привлича и работници от близката университетска болница, както и студенти от трите университета в квартала. Това включва и художествената академия, която Макензи Ли посещава.

Жени като Мерин не идват на места като това. Вече не. Някакъв мъж с изгнили зъби ѝ се усмихва, докато отива към тоалетната, и тя инстинктивно придърпва чантата към себе си. Вонята му — засъхнала урина и боклук, защото вероятно от години живее на улицата, — я удря моментално и Мерин сбърчва нос. Започва да се чуди дали Джулиан е избрал това място за срещата им, или Сал.

Самата мисъл за Сал е болезнена, защото Мерин дори не осъзнава още какво точно се случи между тях по-рано през деня. За двайсет години брак с Дерек тя не му беше изневерила нито веднъж. Поема си глътка въздух и избутва спомена от съзнанието си. Това беше врата към миналото, която никога не трябваше да отваря, и сега се страхува как ще се развият отношенията им със Сал. Не иска да го загуби. Не. Не е сигурна, че може да преживее още една загуба.

Колкото по-дълго седи в мазното сепаре, толкова по-налудничава ѝ се струва цялата ситуация. Напълно е възможно съвсем да е откачила.

Всеки път, когато се поколебае дали да чака още, телефонът ѝ извибрира с нова нотификация. А когато тя погледне към екрана, вижда голата снимка на Макензи Ли. По-младата жена на снимката не се притеснява от камерата, изглежда свежа и изпълнена с живот, има гладка кожа и стегнато тяло. Докато Мерин има бръчки и е… отпусната. Сигурно може да забременее, защото яйчниците ѝ не са я предали и е готова му народи няколко деца, ако Дерек поиска. А какво искаше Дерек от нея? Друго дете? Мерин знае, че това е единственото, което не може да му даде. Себастиан беше последният здрав ембрион, който можеха да използват. След него Мерин никога няма да може да има деца.

Досега винаги се е гордяла, че е жена, която подкрепя другите жени. Знае, че жените са настройвани една срещу друга от векове. В края на деня Мерин е наясно, че предателят в цялата ситуация е Дерек, а не Макензи Ли. Но ако той ѝ беше простил за случилото се със Себастиан, както я беше уверявал стотици пъти, то тогава не трябваше ли и тя да му прости за изневярата? Това правеше Макензи Ли злодеят в тази история. Един ден младата жена се беше появила от нищото и сега се опитва да отнеме всичко, което Мерин има.

Но тя няма да ѝ позволи.

— Още кафе, скъпа?

Дрезгавият глас на сервитьорката стряска Мерин и тя леко подскача. Сервитьорката се усмихва приветливо, докато с едната ръка държи гарафа с вода, а с другата кана с кафе. На един от предните ѝ зъби има малко петънце кораловочервено червило, което изненадващо напомня на Мерин за сервитьорката от ресторанта, в който ходеха всяка неделя след литургия с родителите ѝ. Онази сервитьорка се казваше Морийн, но всички я наричаха Мо. На един Ден на благодарността, докато Мерин все още беше в колежа, тя и родителите ѝ бяха решили да отидат в „Голдън Баскет“. Мерин помоли хостесата да ги настани в зоната, където сервира Мо, но вместо това хостесата ѝ съобщи с тъжно изражение, че любимата сервитьорка на Мерин е починала преди месец.

— Мислех да ти кажа… — прошепна майка ѝ, след като ги настаниха в друга част от ресторанта за първи път от десет години насам.

— Да, но не ми каза — тросна се Мерин. — И сега и аз, и хостесата се чувстваме ужасно гадно.

Майка ѝ се нацупи.

— Мерин, внимавай как говориш на майка си.

Избледнялата зелена униформа е твърде голяма и стои като подарена върху тънкото тяло на сервитьорката, върху чийто бадж с ръкописни букви пише БЕТС. Мерин се чуди дали една от буквите не се е изтрила и името ѝ всъщност е Бетси. Примигва, унесена в мислите си, и осъзнава, че все още не е отговорила на въпроса.

— Да, моля. Също така и вода.

Бетс, или пък Бетси, ѝ налива вода и кафе, без да разлее нито капка. Кокалчетата на ръцете ѝ са груби и покафенели.

— Да предложа нещо за хапване? Или чакаш някого? — пита сервитьорката.

Вратата на закусвалнята се отваря и шумна група колежани нахлуват в помещението, следвани от студен полъх на вятъра. Няма места, защото всички маси вече са заети, и Мерин започва да се чувства гузно, задето седи сама в сепаре за четирима, без дори да е поръчала нещо за ядене. Не е гладна, но решава все пак да поръча и се заглежда в менюто, което заема почти цялата стена над кухнята.

— Бих искала специалитета „Монстър“, но само с разбити белтъци, без палачинки, без препечен хляб и без хаш браунс. Имате ли пуешки бекон?

Бетс, или пък Бетси, повдига вежда въпросително:

— Скъпа, това не е специалитетът „Монстър“, а някаква твоя измислица. Ще ти струва допълнително за белтъците и ще платиш за всичката храна, която няма да изядеш. А и нямаме пуешки бекон.

Когато казва това, Бетс, или пък Бетси, се намръщва, сякаш самата идея за такъв бекон е богохулство. И вероятно е. Що за идиот идва в денонощна закусвалня и се опитва да си поръча здравословна закуска?

— Всъщност, може ли да си поръчам забулени яйца, препечени филийки от хляб със закваска, хаш браунс и обикновения бекон, който, до колкото си спомням, е безкрайно вкусен.

Думите ѝ връщат угасналата усмивка обратно на лицето на Бетс, или пък Бетси.

— Ще искаш ли да добавиш и една палачинка само за долар?

— Защо не, нека добавим и палачинката.

Бетс, или пък Бетси не записва поръчката, защото я е запомнила. Мерин се чуди каква е нейната история и как е попаднала точно в тази закусвалня, за да работи нощна смяна. Мо твърдеше, че ѝ харесва да работи и че клиентите в „Голдън Баскет“ са ѝ като приятели, а колегите като семейство. Нощната смяна във „Франкенщайн“ обаче явно носи други чувства.

Часовникът удря полунощ, а „човекът, когото Сал познава“, все още не се е появил. Мерин не може да се свърже с него и да го попита дали изобщо възнамерява да се появи. Сал я беше уверил, че няма причина да се тревожи, и че всичко ще мине чудесно. Това е всичко, което Мерин знае. Но какво ще стане, ако Джулиан не се появи?

Телефонът ѝ иззвънява. Съобщение от Сал.

Жива ли си?

Все още не се е появил. Откачам! Не знам дали мога да го направя, отговаря тя с треперещи от притеснение ръце.

Сал отвръща на съобщението ѝ също толкова бързо:

Успокой се. Не мърдай от мястото си и щом се появи, просто ще си поговорите.

Мерин няма друг избор, освен да чака, затова отваря Инстаграм. Никога не се е интересувала много от социалните мрежи. Отговорността да поддържа профилите на фризьорските ѝ салони във Фейсбук и Инстаграм се пада на Сейди и другите мениджъри. Днес обаче Мерин е обсебена от Инстаграм. Вече е научила, че по-младото поколение не се притеснява да сподели всяка част от всекидневието си в интернет, което значи, че ако искаш да научиш нещо за някого, просто трябва да потърсиш на правилните места.

Любовницата на Дерек, например, публикува снимки в Инстаграм всеки шибан ден. Всеки шибан ден.

От последния път, когато беше погледнала профила ѝ, по-младата жена беше качила нова снимка на… крака. Дълги крака с тънки глезени и розови чорапки на бели точки небрежно са кръстосани върху таблото на кола. Снимката е направена така, че да се вижда част от кормилото и емблемата на Мазерати в средата му, както и ръката на мъжа, който кара. Нейният мъж. Надписът под снимката гласи: „Секси возило, секси мъж“, последван с емотиконка с черни очила. Вече са се появили над стотина коментара, но Макензи е отговорила само на един:

sugarbaby1789: кучко, кой е тв’а?

Kenzieliart: сгаджосах се, маце!

И този път Мерин трябва да провери в жаргонния речник какво означава фразата и научава поредната измислица на младото поколение, а именно че си има сериозен приятел/приятелка, или че е в сериозна връзка.

Унижения в изобилие.

В същия миг някакъв мъж сяда срещу Мерин. Стресната, тя почти изпуска телефона си. Толкова е залисана в собствените си мисли, че дори не е чула кога непознатият се е приближил. Не го беше видяла да върви към нея, нито пък беше усетила раздвижването на въздуха, когато е отворил вратата на закусвалнята. Забелязва, че групата колежанчета все още се бутат на входа.

Явно е влязъл отнякъде другаде, вероятно през задната врата или през тази за персонала. Сърцето ѝ бие като лудо, а дланите са изпотени, но по навик тя протяга ръка, за да се здрависат. Той я игнорира. Вместо това дава знак на сервитьорката и тя се приближава с чиста чаша и кана с кафе.

— Обичайното, Бетс — казва той и тя кимва.

Значи името ѝ наистина е Бетс и двамата очевидно се познават. Ако използва задния вход, значи идва наистина често. Мерин отпуска ръце в скута си, за да прикрие, че треперят. Наистина ли е готова да направи всичко това?

Трудно ѝ е да го гледа в очите, но той сякаш не забелязва колко е неловко всичко. Изважда пакет мокри кърпички от вътрешния си джоб, измъква една и започва да бърше ръцете си. Мерин го наблюдава колко внимателно почиства пръстите си един по един, а след това и как намачква кърпичката и я увива със салфетка. Оставя я в края на масата.

Взира се в нея, преценявайки я. Погледът му шари по лицето, косата, колието, блузата, халката на лявата ѝ ръка и гривната на дясната. Не се усмихва, но изражението му е някак приятно и предразполагащо. Какво му е казал Сал? Мерин се чуди дали е оправдала очакванията му относно това как изглежда.

Също така се чуди колко пъти е правил това, за което обмисля да го наеме.

Най-накрая той заговаря:

— Аз съм Джулиан. Не се притеснявай, Мерин, ние просто си говорим.

Мерин е притаила дъх.

— Здравей — започва тя и издишва дълбоко. — Благодаря, че дойде.

Джулиан, ако това въобще е истинското му име, е горе-долу на нейната възраст, с тъмни очи, добре изразен нос, гъсти вежди и обръсната глава. Носи овехтяло кожено яке върху намачкана черна тениска и от това, което Мерин може да прецени, е изключително мускулест. Има силни ръце, но не носи нито пръстени, нито часовници, което не е никак странно, защото кой би носил някакви отличителни белези в такава ситуация? Определено не изглежда като някой чиновник, но със сигурност не прилича и на човек, който „решава“ този тип проблеми по този определен начин. Не че Мерин има някаква идея как би трябвало да изглежда един човек, който професионално разрешава чужди проблеми.

Той я изучава внимателно, докато тя се взира в него, и най-накрая казва:

— Значи ти си тази, която е разбила сърцето на Сал?

Мерин примигва. Не е очаквала, че това ще е първото, за което ще говорят.

— Ами, предполагам… донякъде. — Не е сигурна какво точно му е разказал Сал, затова не знае и колко подробно да отговори. — Излизахме заедно в колежа. Много отдавна.

— И си го зарязала заради този тип, за когото сега си омъжена? — Това е по-скоро твърдение, отколкото въпрос.

Боже, Сал, какво си казал на този тип?

— Не точно.

— Сал е добър човек. Съжаляваш ли за решението си? Че си избрала съпруга си вместо него?

— Аз…

Еха. Не е сигурна как да отговори. Не беше подготвена за такива въпроси, най-малкото като за начало на разговора им. Непознатият, изглежда, не си пада по общите приказки.

— Разбира се, че не. Сал го знае и е съгласен.

— Просто се опитвам да проверя дали наистина се познавате.

Джулиан леко присвива очи и тя осъзнава, че се усмихва. Или че поне се опитва.

— Трябва да проверя дали историите на двама ви съвпадат, защото поради очевидни причини аз и ти не сме се виждали преди, а аз искам да се уверя, че си човекът, който твърдиш, че си.

— Сал е най-добрият ми приятел. — Това е най-простичкото и точно определение на отношенията им. — Познаваме се от много отдавна. Мога да ти покажа личната си карта.

Мамка му. Това беше наистина глупаво от нейна страна. Не иска да му показва личната си карта, защото така той ще научи всичко за нея, включително адреса ѝ, а това някак ѝ се струва опасно. Джулиан поклаща глава:

— Не, няма нужда. Всичко е точно.

— Откъде познаваш Сал? — пита тя на свой ред.

Той повдига вежда развеселен.

— Какво ти е казал?

— Каза, че сте работили заедно един-два пъти.

— Вярно е. — Нещо тъмно проблясва в погледа на Джулиан. — Но не така се запознахме. Преди много време прекарахме известно време в МПД.

Мерин се взира в него, очаквайки още детайли, но той не казва нищо повече и тогава тя осъзнава. МПД е съкращение за Монровския поправителен дом. Затвор. Боже мили! Когато Сал е бил деветнайсетгодишен и втори курс в университета, го хванали да продава марихуана. Престъплението не беше сериозно, но баща му бил наистина ядосан. Отказал да плати гаранцията на сина си, за да му даде урок, заради което Сал останал в затвора цели трийсет дни, преди да бъде съден. После съдията го пуснал, защото според него месецът, прекаран в ареста, му бил достатъчен. Това се беше случило, преди с Мерин да се запознаят и Сал така и не говореше по тази тема, така че Мерин съвсем беше забравила за случая.

— Продължихме да поддържаме връзка и след като излязохме на свобода. Разказвал ми е за теб още докато бяхте заедно. Всъщност, и до ден-днешен ми говори за теб. Според него ти си тази, която му се е изплъзнала. Несбъднатата му любов.

— Това е любопитно, защото той никога не те е споменавал — изтърсва Мерин и усеща как бузите ѝ се изчервяват. Думите ѝ бяха прозвучали много по-остро, отколкото беше възнамерявала.

Това не притеснява Джулиан. Той вдига рамене:

— Не съм от хората, за които разказваш на приятелите си.

— Обикновено той ми казва всичко.

— Нима? — отвръща Джулиан и ъгълчетата на устните му се извиват в тънка усмивка. И преди Мерин да се опита да го попита какво има предвид, той допълва: — Не се виждаме често. Когато има нужда от мен, ми се обажда. Специалността ми са проблеми, които трябва да бъдат… решени по определен начин.

— Какъв тип проблеми? — Мерин забравя да диша, чудейки се какво ще отговори Джулиан.

— Като този, който имаш нужда да изчезне, Мерин.

Не казва нищо повече и помежду им се намества неудобна тишина, докато телефонът на Мерин не ѝ подсказва, че е получила ново съобщение. Сал е. Проверява я. Мерин се вцепенява от ужас, когато осъзнава, че погледът на Джулиан съвсем естествено е прикован в екрана на телефона ѝ и голото тяло на Макензи Ли. Мерин грабва телефона си. Снимката е предназначена само за нейните очи.

— Сал е. — От километър може да чуе колко бързо бие собственото ѝ сърце. — Иска да знае дали всичко е наред.

Джулиан се обляга назад:

— Отговори му.

Мерин написва набързо и изпраща съобщение на Сал, после се пресяга да прибере телефона в чантата си, когато чува настоятелния глас на Джулиан:

— Ще се наложи да те помоля да върнеш телефона на масата.

— Моля?

— Отключи го, моля.

Гласът му е приятен, но Мерин не е глупачка и много добре знае, че това е заповед, а не молба. Тя поставя пръста си на хоум бутона и телефонът се отключва. Джулиан го взема и започва да разглежда апликациите, затваряйки ги една по една. Най-накрая оставя телефона обратното на масата с екрана нагоре, а оттам съблазнително им се усмихва Макензи в цялата си величествена голота.

— Трябваше да се уверя, че не ни подслушват или записват — вдига рамене Джулиан.

— Не бих направила такова нещо.

Мерин определено не иска да записва тази среща. Не би искала никой, освен Сал, да знае какво се случва тази вечер или че съвсем сериозно е обмисляла подобно нещо, както и че въобще е предприела стъпка по въпроса.

— Ето я и храната! — възкликва Джулиан.

Сервитьорката поставя две огромни чинии, пълни с храна, която блести от огромното количество мазнина върху нея. Мерин забелязва, че Джулиан е поръчал почти същото като нея, само дето хлябът му е пшеничен, а нейният е със закваска.

— Какво ще кажеш първо да хапнем, а после да поговорим.

Той грабва вилицата си и пробива няколко дупки в едно от яйцата в чинията си. Течният жълтък се разтича върху няколкото парчета хаш браунс.

— Винаги съм смятал, че разговорите за убийства се водят много по-лесно на пълен стомах. Не си ли съгласна?

Глава 12

За известно време Мерин успява да се престори, че двамата са непознати, излезли на среща, уредена от общ приятел, който е решил да ги свърже. В крайна сметка, не беше далеч от истината.

Само дето въпросната среща и всичко, свързано с нея, бяха незаконни.

— Значи това е тя. — Джулиан най-накрая оставя вилицата си. — На екрана на телефона ти? Това ли е жената, с която ти изневерява съпругът ти?

Изял е две трети от храната си, докато Мерин е преполовила своята, и изглежда, че и двамата се чувстват сити. Бетс вижда, че са приключили, но не се приближава към тях, сякаш знае, че не ѝ е позволено, докато Джулиан не ѝ даде знак. А в момента той не дава признаци, че ще го направи. Забил е поглед в Мерин и тя има чувството, че може да я прочете като отворена книга. Не мисли, че може да го излъже за каквото и да е било, дори и да иска.

Започва да говори. Има чувството, че думите извират от нея и тя не може да ги спре. Сякаш най-накрая се чувства спокойна да сподели всяка една ужасна мисъл, която е преминала през съзнанието ѝ, и всичко, което я плаши, но никога не би споделила с групата или терапевта си. Тогава защо говори с този тип? Не е сигурна. Може би защото Джулиан е непознат и тя знае, че няма да я съди.

— Връзката им продължава вече няколко месеца. В момента са заедно в някой хотел, тук, в града. — Бузите ѝ почервеняват отново, докоснати от неловката ръка на срама.

— Дай да видя снимката.

Тя му подава телефона и срамът е бързо заменен с гняв. Джулиан оглежда обстойно снимката, докато екранът не потъмнява и го оставя обратно на масата, но Мерин забелязва едва доловимата усмивка, разтеглила ъгълчетата на устните му. Ах, мъжете и голите женски тела! Какво им беше толкова специалното? Сал беше реагирал по същия начин, със същата усмивка, изпълнена с развеселеност, примесена с похот.

— Със съпруга ти имате ли деца? — пита Джулиан.

— Не виждам какво общо има.

Отговорът ѝ го изненадва. Джулиан повдига вежда въпросително, но Мерин не казва нищо повече. Никога не би говорила за сина си с този човек и се радва, че Сал също не го е споменавал. Себастиан е неприкосновен.

— Кажи ми всичко, което знаеш за нея. — Най-накрая се връща на основната тема Джулиан.

Това е лесната част. За разлика от сложните чувства, които изпитва към Дерек в момента, Мерин просто мрази другата жена. Не ѝ пречи да му разкаже всичко, което знае, а той я слуша, без да я прекъсва. Когато Мерин най-накрая приключва, осъзнава, че гърлото ѝ е пресъхнало. Посяга към чашата с вода и без да иска, бута тази с кафето. За щастие, е почти празна и по масата се разлива съвсем малко кафе. Бетс се появява като светкавица с мокра кърпа и веднага предлага да отнесе чиниите. И двамата отказват да им сложи недояденото за вкъщи.

— Извинявай. — Мерин неволно избърсва капка кафе, която сервитьорката е пропуснала. — По принцип не се стряскам толкова лесно.

— Това е съвсем в реда на нещата. Ти си един много нормален човек, Мерин, който води абсолютно ненормален разговор. Не се притеснявай. Тук съм, за да ти помогна, а не за да ти усложня живота.

Мерин е изненадана от внезапната проява на съпричастие и си припомня, че това е просто среща, за да обсъдят опциите ѝ, но съвсем не значи, че ще направят нещо по въпроса. Няма нужда да решава веднага, което значи, че все още има шанс да се откаже.

Джулиан отново се взира в нея, но този път погледът му е някак различен. Мерин му е разказала всичко и той вече знае някои от тайните ѝ. Атмосферата помежду им се е променила и станала някак по-задушевна.

— Сал винаги е казвал, че си красива, успяла жена, Мерин. И е прав. Често съм се сблъсквал със ситуации като тази и ако трябва да запомниш едно-единствено нещо от този разговор, то е, че ти не си причината мъжът ти да ти изневерява — казва Джулиан и тя се изчервява.

Но той греши. Тя е единствената причина Дерек да реши да потърси друга жена.

— Имаш ли някакви въпроси към мен? — подканва я Джулиан.

Мерин си поема въздух. Започва се.

— Чудех се… ами за цената. Питах се колко ще струва. И как ще… какво ще… — Тя преглъща шумно.

— Методите ми за… разрешаване на проблеми не са твоя грижа. — Очите му отново си възвръщат опасния блясък. — Понякога ги решавам лично, понякога… намирам друг изпълнител. Всичко, което трябва да знаеш, е, че проблемът ще бъде разрешен. Таксата ми е двеста и петдесет. Не правя отстъпки.

— Двеста и петдесет хиляди? — Не беше сигурна какво е очаквала. Сал ѝ беше споменал, че услугите му са скъпи, но не беше очаквала, че ще са чак толкова скъпи.

— Плащаш за качество.

— Но аз… — Мерин иска да му зададе толкова много въпроси, но не знае откъде да започне.

Мрази факта, че звучи толкова незапозната, каквато всъщност е, и съжалява, че е настоявала да се видят насаме с Джулиан. Иска ѝ се Сал да беше с нея.

— Мога ли да ти платя половината преди и другата половина…

— Не — изсмива се Джулиан. — Плащаш всичко преди. В брой или банков превод.

— Просто… не знам как бих могла да обоснова превод на стойност четвърт милион долара. — Мерин знае, че има толкова пари, но не ги държи в разплащателната си сметка. Не може и да ги прахоса току-така, без да има обяснение. — Няма ли да изглежда подозрително?

— Ако решиш да направиш банков превод към сметката, която ти дадох, ще изглежда, сякаш си дарила на благотворителна организация. Съвсем законна, заслужила името си с годините организация. Правила си дарения към такива организации и преди, нали? — Джулиан не я изчаква да отговори, защото въпросът му е риторичен. Той вече знае, че е прав. — Дори ще ти дам фактура. За данъчните и всеки друг, който реши да си вре носа, ще изглежда като невероятно щедро дарение към център за защита на жени.

— Наистина ли?

Джулиан отпива от кафето си и не си прави труда да ѝ отговори. Пределно ясно е, че не обича да се повтаря.

— Но как ще знам, че наистина си…

— Свършил работата? Няма как да знаеш. Затова е важно да си имаме доверие. — Той се навежда напред. — Доверието е изключително важно в моите среди и е двупосочна улица, Мерин. Аз също ще трябва да ти се доверя. И ще го направя, защото вече имам доверие на доброто ти приятелче Сал.

Трябва ѝ минута, за да осмисли думите му. Докато премисля куп варианти какво може да се случи, Джулиан изчаква търпеливо. Най-накрая тя прошепва:

— Ако се съглася, как ще знам след колко време ще го направиш?

— Няма да знаеш нищо, свързано с начина на решаване на проблема ти. Ще научиш чак след като е приключило. Може да отнеме няколко седмици.

— Няколко седмици?

Той оставя чашата си.

— Колкото по-отдалечени във времето са този разговор и това, което ще се случи, толкова по-добре за теб. Една от причините толкова много хора да бъдат хващани е, че работата е свършена веднага след заплащането. Другата е, че клиентът знае твърде много детайли за плана. Най-разумното е да оставим метафорична и буквална дистанция между теб и това, което ще се случи.

Мерин не отговаря. Не знае дали трябва да е ужасена, или удивена колко спокойно ѝ говори. Джулиан, изглежда, въобще не се интересува дали някой ще ги чуе.

— Сигурен съм, че ако убийството беше проблемът, самата ти можеше да го направиш, ако приемем, че си достатъчно ядосана. Или пък щеше да платиш много по-малко на първия срещнат в някоя забутана уличка. Убийството е най-лесната част.

Мерин примигва. Никога през живота си не си беше представяла, че ще чуе нещо подобно.

— Това, за което ми плащаш, е да не останат следи, които да водят към теб. — Джулиан пак отпива от кафето. — Плащаш ми, за да изглежда като катастрофа, обир, завършил с фатален край, или някакъв ужасен инцидент като удавяне или пожар. Нещо неочаквано, но в същото време и правдоподобно. Важно е, когато научиш за случилото се, реакцията ти да е наистина неподправена и искрена. Не трябва да си близо до мястото, където ще се случи, както и да знаеш кога ще се случи. Още по-добре би било, ако не знаеше, че ти изневерява. — Той спира. — Мъжът ти знае ли, че ти знаеш?

— Не. — Гласът ѝ трепери, а тя цялата се тресе.

Звучи, сякаш обяснява нещо съвсем нормално, а не различни начини да накара някого… да умре… и Мерин не знае как трябва да се чувства.

— Как разбра, че ти изневерява?

— Частен детектив — отвръща тя.

Джулиан присвива очи.

— Кой по-точно?

Мерин поклаща глава.

— Мисля, че и този път няма значение.

Нещо кара Мерин да не споменава името на Ванеса Кастро. Все пак Кастро се натъкна на изневярата по случайност, докато разследваше отвличането на сина ѝ, за когото Мерин също отказваше да говори. Не влиза в работата на Джулиан.

— Трябва да знаеш, че когато криеш нещо от мен, усложняваш работата ми значително — подхваща Джулиан.

— Ако наистина си толкова добър, колкото твърдиш, не би трябвало да е проблем — отговаря Мерин и думите ѝ прозвучават като предизвикателство.

Забелязва как челюстта му се стяга, но след секунда се отпуска отново. Дали се е примирил, че няма да научи повече за Кастро?

— Кой друг знае за връзката им? Терапевтът ти?

— Откъде знаеш, че ходя на терапевт?

Да не би да я проверява? Или Сал му беше разказал всякакви интимни детайли от живота ѝ?

— Вече не. — Мерин не възнамерява да му дава допълнителна информация и за доктор Чен.

Джулиан я плаши, но в същото време някак я кара да иска да защити хората около себе си.

— И ако продължаваш да се чудиш за всеки един човек, на когото бих могла да споделя за изневярата, за която научих днес, между другото, ще поостанем тук доста дълго време.

Джулиан отново се усмихва. Явно беше отговорила правилно на въпросите му.

— Трябва да разкараш детектива. Веднага.

— Готово. — Мерин е решителна, но лъже.

Отлично разбира, че последното, което е нужно на наемния убиец, е детектив, който да си вре носа, където не трябва, но тя няма никакво намерение да прекратява търсенето на Себастиан. Просто ще каже на Ванеса Кастро да не се занимава повече с изневярата. Но само толкова. Нищо по отношение на случая на Себастиан няма да се промени.

— Чудесно. И така, стигаме до най-важната част от разговора. — Джулиан се навежда напред. — В момента, в който ми преведеш парите, сделката е сключена. Ще сложиш началото. Ако след няколко дни се събудиш и решиш, че вече не искаш да направя това, за което си ме наела, няма проблеми, но няма да видиш повече парите си. Няма да ти ги върна. Разбрахме ли се?

— Да.

Мерин се разтреперва отново, което е глупаво, защото водят този разговор от известно време. Вече му е разкрила най-лошите си помисли. Същите тези мисли, които не смееше да разкрие пред Сал, освен ако не са завоалирани под формата на шега или пиянски брътвеж — онези, които можеха да ѝ купят еднопосочен билет за ада. Или още по-лошо, за затвора. Защото адът не можеше да уплаши онзи, който живее в него повече от година.

— Можеш просто да се разведеш с него, нали знаеш? — Думите на Джулиан я хващат неподготвена. — Не е най-бързият изход от ситуацията, но поне не рискуваш нищо. Познавам страхотен адвокат, с когото мога да те свържа срещу малка сума, разбира се. Ще изрови всяка една тайна на съпруга ти и ще се погрижи да получиш всичко.

Мерин примигва.

— За какво говориш?

Няма да има развод. Разводът е грозно, неприятно нещо, а накрая Дерек ще е свободен да бъде с Макензи Ли, или която друга срещне след нея. Мерин щеше да е единствената губеща. В интерес на истината, най-вероятно щеше да остане на улицата, точно като Тиа. Не, Мерин не може да си позволи да загуби повече. Не ѝ ли стига това, което е загубила досега?

— Просто казвам, че все още е опция — вдига рамене Джулиан. — Защото, ако решиш да си стиснем ръцете за това, за което говорим, винаги има рискове. Дори да изглежда като инцидент, все пак е смърт, и съпругът, в твоя случай съпругата, е първият заподозрян. Полицията може да се намеси. Ще последват аутопсия и въпроси, а мъжът ти не е без известен…

— Извинявай, но за какво става дума? — Не възнамеряваше да го прекъсва, но е объркана. — Не съм тук заради Дерек. Той ми е съпруг.

На косъм е да добави „и бащата на сина ми“, но се улавя навреме и не го казва. Сега Джулиан изглежда наистина объркан. Нещо повече, изражението му е на човек, който няма представа за какво става дума, а типове като него не се озовават в такава ситуация често.

— Значи не искаш съпругът ти да умре?

— Разбира се, че не. — Тя вдига телефона и екранът светва в цялата гола слава на Макензи. — Дерек не е проблемът в случая. Тя е.

Джулиан се обляга на стола си, претегляйки я с поглед.

— Сал ми каза друго.

— Тогава общият ни приятел не е разбрал правилно.

По дяволите, Сал! Мерин не се и съмнява, че на него му се иска тя да се отърве от Дерек, но Мерин никога не би наранила съпруга си. Той е баща на Себастиан, а тя никога не би посегнала на бащата на сина си. Тя се взира в снимката, докато телефонът не се заключи отново, и ругае Сал наум.

— Проблем ли ще е за теб?

— Не. Всъщност, може да улесни нещата малко. — Усмивката му се е прокраднала обратно на лицето му.

Двамата млъкват, но Джулиан я гледа сякаш с нови очи. Беше дошъл на тази среща, мислейки си, че иска мъжа си мъртъв, но в действителност онази жена се опитваше да разруши живота на Мерин. Онази жена се опитваше да ѝ открадне малкото, останало от семейството. През последните четиринайсет часа въображението на Мерин беше обрисувало смъртта на Макензи по десетки различни, и най-вече болезнени, начини. Беше я удрял автобус, бяха я бутнали от прозорец, беше паднала в огромна дупка, бяха я бутнали в пропаст и още много други. Всяка версия караше Мерин да се чувства малко по-добре.

Едно от сепаретата, където са се настанили групичка шумни колежани, избухва в гръмък смях. Явно са приключили с вечерята си. Има три момчета и две момичета, но Мерин се взира в момичето с дълга кестенява коса и блестящи очи, което очевидно е влюбено в красивия, уверен младеж, който седи до нея. Това беше Мерин с Дерек преди двайсет години, повечето от които бяха чудесни. Само последната беше жив ад.

— Все още го обичам — казва повече на себе си, отколкото на Джулиан.

Той изважда лъскава брошура от вътрешния джоб на якето си и ѝ я подава. Брошурата е на „Райз“, местен център за помощ на жени и деца, жертви на домашно насилие. Съвсем истинска благотворителна организация, към която Мерин си спомня, че е правила дарения, защото всяка година по коледните празници получава благодарствена картичка от тях. В долния край на брошурата е написано число с шестнайсет цифри, което видно е банкова сметка. Мерин потреперва. Джулиан наистина има сериозни връзки, ако знае как да изпере пари през съвсем законна благотворителна организация.

— Това е последният път, в който се виждаме или говорим — подхваща той. — Ще счета, че си съгласна да продължим с плана, когато преведеш цялата сума на тази сметка. Няма нужда да знаеш подробностите. Няма да знаеш нито кога ще го направя, нито как — нищо. И не забравяй, не връщам пари. Разбрахме ли се?

Джулиан за първи път се повтаря.

— Разбрахме се.

— Давам ти малко време да помислиш дали наистина искаш да го направиш. Ако до утре в девет сутринта не си изпратила парите, ще счета, че сделката отпада.

— Ами ако не мога да взема решение толкова бързо?

Той я изучава, а усмивката не слиза от устните му.

— Ти вече си взела решение, Мерин, иначе нямаше да си тук. Въпросът не е решението, а дали си готова да натиснеш спусъка. — Усмихва се по-широко. — Лош избор на думи. Това е моята работа, не твоята.

В следващите няколко минути никой не казва нищо, а закусвалнята става все по-шумна. Баровете и нощните заведения в университетския квартал започват да затварят и изгладнелите, шумни колежани се изсипват, за да си купят нещо мазно, което да подплати бирите „Бъд Лайт“, които са изпили досега.

Бетс им носи сметката и Мерин е готова да плати, но Джулиан плясва стодоларова банкнота на масата. Твърде много е, но сервитьорката самодоволно прибира банкнотата, без да върне ресто, докато се усмихва широко, а кораловото червило по зъбите ѝ лъсва още повече.

— Останете, колкото е нужно — казва им тя.

На съседната маса колежанките се заливат от смях. Междувременно нова групичка се е настанила на съседното сепаре и гледа някакви весели клипчета, на които се присмива. До тях някакъв бездомник разказва история от друг бездомник за трети бездомник, който несъмнено е техен приятел. От тях се носи неприятната миризма на неизмита плът и засъхнала пот.

Нищо от това не я притеснява. Заобикалящите ги звуци са се превърнали в удобно прикритие на собствения им разговор. А щом никой не може да ги чуе, значи, че никой не може да се ужаси от това, което Мерин му е казала. Всъщност единственият човек, който може да я съди за думите ѝ, е Джулиан. Но липсата на морал у него означава, че мнението му няма стойност.

— Беше ми приятно да се запознаем, Мерин — казва Джулиан.

И срещата им приключва.

— Внимавай, когато се прибираш.

Тонът му е непретенциозен. Мерин не може да се отърве от мисълта, че той изглежда твърде нормален, твърде разумен и твърде привлекателен, за да е това, което е. Стискайки чантата си, тя се измъква от сепарето и си облича якето.

— Как мога да се свържа с теб?

— Не можеш. — Той вдига поглед към нея, но не става, нито пък ѝ подава ръка за довиждане. — Оттук нататък всичко минава през Сал.

Сбогуването им е също толкова кратко, колкото запознанството им.

Навън вали, когато Мерин излиза от закусвалнята и тя се взира в причернялото нощно небе. Спира се за секунда, оставяйки капките да се стичат по лицето ѝ. Те размазват грима ѝ и отмиват греховете ѝ.

Не може да повярва, че е стигнала дотук.

Беше откачила.

Глава 13

Началото беше вълнуващо.

Всички извънбрачни връзки са такива в началото. Сега обаче, докато Макензи лежи в сумрака на хотелската стая, а Дерек хърка до нея, тя осъзнава, че магията наистина е изчезнала.

Женените мъже бяха изтощаващи по един определен, задушаващ начин. Срещате се, когато и където те поискат, и винаги трябва да си нащрек да не ви видят заедно. Можете да ходите само на определени места, и то за ограничено време, защото той винаги бърза за някъде. Семейството им винаги е приоритет, а ти не си част от семейството. Ти си нещо странично, което запълва празнините в живота им. Нямаш право на глас.

Само си губи времето тук. Трябва да разреди срещите им, защото Дерек е започнал да се отпуска и чувства удобно, а това означава, че скоро ще спре да копнее да я види. А спреше ли да я жадува по този отчаян начин, връзката им щеше да приключи. С Макензи не го задържат обети, каквито е дал на жена си. Двамата не градят бъдещето си заедно. Когато му омръзне, ще приключи връзката, това е ясно, но Макензи не е готова. Все още не.

Тя посяга към телефона си, изкушавайки се да пише на Джей Ар, за да провери дали има планове за по-късно. Той е единственият ѝ бивш, който не е бил женен, но досущ като останалите, също не я искаше. Останали са приятели и от време на време правят неангажиращ секс, защото понякога я кара да се чувства малко по-добре. Друг път Макензи се чувства още по-зле, но не може да предвиди как ще е този път. Решава, че не иска да разбере какво ще ѝ се падне от прокълнатата лотария на отношенията ѝ с Джей Ар и връща телефона си на мястото му. Поне с женените мъже знаеш точно каква е ролята ти в живота им.

Когато най-накрая се добраха до хотелската стая снощи, Дерек беше заявил, че има да свърши малко работа. Той се зае да си чете имейлите, а тя да гледа един от платените филми, които хотелът предлага. В един момент филмът свърши, а Макензи беше заспала и не беше усетила кога си е легнал и Дерек. Притеснителното в случая е, че не я събуди, за да правят секс. Защо въобще я покани, ако не иска да спят заедно?

Тя става и се приближава към прозореца. Открехва завесите едва-едва. Слънцето ще изгрее съвсем скоро, а гледката към градината е много красива. С крайчето на окото си Макензи улавя отражението си в стъклото и с ужас установява колко сплескана и безжизнена изглежда розовата ѝ коса. Този път ще се наложи да я измие и оформи със сешоар. Проклинайки се наум, тя тръгва към банята, за да се изкъпе, а след себе си оставя диря от дрехи.

Макензи много добре знае как изглежда. Висока и слаба, тя е благословена със стегнато тяло и страхотни крака. От друга страна, лицето ѝ не е нищо особено. Наясно е, че ако си сложи повече грим, ще изглежда дори красива, но не ѝ се занимава и затова единственото, на което отделя време, са спирала за мигли и гланц за устни. Благодарна е, че няма нужда от фондьотен, защото кожата ѝ най-накрая се е изчистила. Но най-привлекателното у нея е, че има екзотични черти. Баща ѝ е от местното население на Хаваи, а майка ѝ е французойка от Канада, което прави Макензи специална — нещо, което мъжете винаги са харесвали у нея. Не е достатъчно красива, че да ги плаши, но е достатъчно привлекателна, за да искат да я спечелят. Много добре знае с какви оръжия разполага. Беше го осъзнала преди много време, когато беше на седемнайсет и излизаше с Джей Ар. А после и с Шон, когато беше на деветнайсет. След това се появи Ерик, а след него и Пол, чиято жена заплаши да я убие. Сега беше ред на Дерек. Всички връзки започват по един и същи начин — с „искрата“. В момента, в който се появи искрата, Макензи знае, че е влязла в полезрението на дадения мъж. Ако до преди това дори не са я забелязали, то след появата на искрата със сигурност не остават безразлични. Искрата понякога се появява след кратък закачлив коментар, който на пръв поглед изглежда съвсем приятелски, но в действителност е намек, а друг път след някой откраднат поглед. Ако жененият мъж не се интересува от нещо повече, то нищо и не се случва, а искрата угасва. Ако обаче му се иска нещо повече, то тогава той трябва да е този, който прави следващата стъпка.

Играта на съблазняване помежду им може да бъде бавна и мъчителна и да продължи със седмици, докато жененият мъж се бори срещу инстинктите и поривите си и най-накрая не загуби битката. А те винаги губят. Важно е да си вярват, че те съблазняват нея, а не обратното, защото това ги кара да се чувстват силни и все още способни да спечелят някоя жена, която не е съпругата им. Първият път, когато правят секс, трябва да е умопомрачаващ и да се случи само след дългата игра на съблазън. Ловът е най-важното.

След като се превърне в тяхната дрога, Макензи започва да ги използва, както ѝ е удобно. Това, разбира се, не значи, че не харесва мъжете, с които излиза. Напротив, тя е искрено привлечена от всеки един от тях. По дяволите, не е някаква си проститутка! Професионално гадже, може би. Така или иначе, важното (както при всяка една връзка) е да не започне да им доскучава.

За съжаление, нещата с Дерек са стигнали до тази повратна точка. Изминали са шест месеца — и случайно или не, това е най-дългата връзка на Макензи, но вече усеща, че започва да губи своя блясък. Дерек е станал все по-незаинтересован и тя не знае какво да направи. В началото Макензи сякаш му вдъхваше нов живот. Сега Дерек се връща към дълбоката бездна, изпълнена с тъга, в която живее с Мерин. Цялата ситуация е безкрайно различна от всичко, с което Макензи се е сблъсквала, но по-важното е, че значи, че той губи интерес. Макензи е станала по-малко вълнуваща, не си заслужава, колкото преди и скоро може да се превърне в усложнение, което той повече не желае.

Тя измива хотелския балсам за коса и внимателно нарежда малките пластмасови бутилчици с шампоан и душгел, така че да не забрави да ги вземе, когато си тръгва. Те са по-добра марка от тази, която може да си позволи да си купи със собствени пари. Когато излиза от банята двайсет минути по-късно, Дерек вече е буден и прибира лаптопа си. Дрехите, които е оставила след себе си, са сгънати и грижливо поставени върху сака ѝ. Това, че той изпитва някаква необяснима нужда да се грижи за нея по този начин, едновременно я дразни и изумява. Макензи се опитва да започне някакъв разговор:

— Имам чувството, че току-що сме пристигнали.

От вчера двамата си бяха разменили едва няколко думи. Дерек не я поглежда, но пита:

— Приключи ли с банята?

Минава покрай Макензи и тя чува как пуска водата. Междувременно Кензи суши косата си пред огледалото, отбелязвайки наум, че розовото е поизбеляло и трябва да реши дали да не си смени цвета. Боята за коса, която използва, струва около осем долара за кутия и е лукс, който не всеки път може да си позволи, особено когато има да плаща семестриална такса, наем, храна за себе си и котката си, сметките и арт принадлежностите си. Ако не трябваше ежемесечно да плаща три хиляди долара за престоя на майка си в хосписа, то може би работата в кафенето и студентските ѝ заеми щяха да са ѝ достатъчни. А и парите от Пол бяха почти изхарчени.

Точно заради това трябва да е много внимателна с Дерек. Не може да си позволи да го загуби. Не и сега. Трябва да избере подходящия момент.

С кръгла четка оформя косата си в красиви вълни, защото не иска да дразни Дерек повече днес. Днес всичко трябва да върви по мед и масло, а той да си тръгне щастлив и нетърпелив да я види отново. Макензи вади малкия си несесер с грим и си слага малко спирала за мигли, едва доловим руж и гланц за устни. Обува си черни прашки, клин и широка блуза с паднало рамо. Не носи сутиен, защото не ѝ трябва.

Един поглед в огледалото, и тя вече се чувства много по-добре. Изглежда като по-добрата версия на самата себе си. Прави си няколко селфита в огледалото и след кратко колебание коя снимка ѝ харесва най-много, я публикува в Инстаграм с хаштагове #русакосанемеинтересуванищо и #хотелскиживот. Може би едва десетина души сред петдесет хилядите ѝ последователи знаят, че Макензи не отсяда в хотели толкова често.

Но реалността не е важна. Важно е как изглежда животът ѝ в социалните медии.

Тя отново влиза в приложението, за да види колко харесвания е събрала. Снимки с по-малко от хиляда харесвания бяха или скучни, или с неправилния хаштаг. Използвала е филтър, който прави косата ѝ да изглежда по-розова, отколкото е наистина, което явно последователите ѝ одобряват, съдейки по нарастващия брой харесвания. Дерек така и не беше одобрил новия цвят, след като един ден тя се появи с розова, а не с руса коса. Беше се засмял, защото си мислеше, че се шегува с него, но остана неприятно изненадан, когато установи, че наситеният цвят не се отмива още на първия ден. Нещо повече, той беше почти изумен, че Макензи смята да остане с розова коса, защото беше човек на изкуството, а шибаната коса си беше нейна и тя смяташе, че ѝ отива страхотно.

Дерек си въобразява, че светът се върти около него. Има онзи комплекс, който всички богати мъже са развили — колкото повече пари изкарват, толкова повече си вярват, че всичко е свързано с тях по някакъв начин и не приемат „не“ за отговор. Когато веднъж Макензи си направи графика така, че да работи пет нощни смени, Дерек реши, че е било, защото му е сърдита след едно тяхно скарване. И това наистина я обиди. Беше взела допълнителните часове, защото в края на седмицата трябваше да си плати наема и семестъра. Нямаше да се извинява, че работата ѝ е „провалила“ плановете на Дерек.

Телефонът ѝ иззвънява и тя трепва. Избрала е различна мелодия за различните хора от списъка си с контакти, което значи, че в момента ѝ пише Тайлър. Беше „забравила“ да спомене на съквартиранта си, че ще е с Дерек, защото искаше да избегне поредната кавга по темата. Тай дори не се беше запознал с Дерек, но не го харесваше.

Вратата на банята се отваря.

— Кой е?

Дерек наднича в екрана на телефона ѝ, докато излиза само по бельо, а след него се носи топла пара. Макензи нарочно не отговаря. Защо да му казва такива неща, когато тя няма право да пита кой му пише на него? Приближава се до прозореца и прочита съобщението от Тайлър, при което присвива устни.

Къде си? Мислех, че имаме планове за закуска.

Не иска да отговаря, но знае, че ако не го направи, той ще продължи да ѝ пише. По-добре да отговори веднага и да се свършва.

Все още съм с Д. Ще се върна след няколко часа, но после съм на работа. Взех допълнителна смяна.

Написва Макензи и натиска „изпрати“, след което се приготвя за отговора на съквартиранта си. Съобщението му не закъснява:

МАМКА МУ, КАКВО? Можех поне да се наспя. Снощи се прибрах в 3, откачалке такава! Дори не знаех, че не си си в стаята. Не трябваше ли да си направим кино маратон и да гледаме „Свърталище на духове“?

Прав е. За всичко. Беше се опитала да гледа „Свърталище на духове“ сама, но не успя да го догледа, защото беше твърде страшен. Затова убеди Тай да го гледат заедно, въпреки че и той мразеше филми на ужасите. В крайна сметка двамата се зарибиха супер много и плановете им за днес следобед бяха да изгледат последните три епизода преди нощната смяна на Тай.

Но Макензи съвсем го забрави, когато Дерек ѝ се обади. Забрави и когато една колежка я попита дали може да ѝ вземе смяната. Макензи се съгласи, защото парите наистина ѝ трябваха.

Извинявай, прав си. Ужасна приятелка съм.

На Тай му отнема цяла минута да отговори.

Няма нищо. Забавлявай се с жененото си гадже.

Тя много добре знае, че има проблем.

Ще ти се реванширам. Този уикенд, когато получа заплата. Обещавам. Пилешко от „Езел“, „Свърталището“ и манго маргарити!!

Както кажеш.

Макензи си отдъхва. В света на Тайлър „както кажеш“ означава „добре“. От друга страна, може да се преведе и като „ако ме разочароваш пак, няма никога да ти простя“, което значи, че Макензи не може да си позволи повече грешки. Боже, как ѝ липсва всичко да е под контрол! По принцип е изключително организирана, но последните шест месеца всичко се върти около Дерек. Все пак не е лесно да си в орбитата на женен мъж.

Раздразнена, тя изключва телефона си и го захвърля на леглото. Дерек отваря уста, сякаш иска да повтори въпроса, но внезапно решава нещо съвсем различно. Идва до нея и започва да масажира раменете ѝ. Целува я по врата. Макензи много добре знае какво значи това. В редките случаи, когато е толкова нежен, Дерек иска да правят секс. Тя се отдръпва от него и се приближава към прозореца.

Както винаги, Дерек решава, че раздразнението ѝ е насочено към него. И е прав, този път е заради него и Макензи ще се погрижи да ѝ се реваншира.

— Миличка, съжалявам, че напоследък съм все в лошо настроение — подхваща той.

Застава зад нея и осъзнава, че все още не се е облякъл. Обвива ръце около кръста ѝ и тя усеща как притиска цялото си тяло към нейното. Заравя лице в косата ѝ и вдишва дълбоко. Макензи обожава факта, че е толкова висок и че дори когато тя е на токчета, пак е по-ниска от него. Дерек отърква бузата си в нейната и опияняващият аромат на парфюма му, който заедно купиха от „Нордстром“, я обгръща. Беше му избрала скъп, секси аромат и той явно си беше сложил малко след душа.

— Знам, че снощи се държах като пълен кретен и те накарах да се чувстваш ужасно. Сигурно съм поръчал „Биг Мак“, защото бях разсеян и не обърнах внимание, което само по себе си е достатъчно да трябва да ти се извиня. Наистина съжалявам.

Макензи усеща как омеква. От всички мъже, с които е излизала, Дерек наистина знае как да се извинява. Много добре разбира, че доброто извинение включва както и признанието, че е направил нещо нередно, така и осъзнаването, че е наранил човека срещу себе си.

— Напоследък съм затрупан с проблеми на работа и хора, които се отмятат от обещанията си. От мен се изискват неща и резултати, върху които нямам контрол… Не трябваше да си го изкарвам на теб. Извинявай, Кенз.

Звучи искрен и тя започва да се чувства малко по-добре.

— Няма нищо — отговаря и най-накрая си позволява да се отпусне в прегръдките му.

Силните му ръце я обгръщат още по-здраво и Макензи усеща как устните и горещият му дъх галят врата ѝ.

Очевидно Дерек се чувства зле заради държанието си снощи, което инстинктивно я кара да иска да му помогне да се почувства по-добре. Макензи ненавижда факта, че толкова много я е грижа за него, защото по принцип не инвестира кой знае колко в подобни връзки. Мрази и факта, че започва да се привързва, защото е започнала наистина да го опознава. Знае, че през цялото време тъгува за детето си. А на всичкото отгоре я притеснява и мисълта, че самата тя може да е добавила към огромния стрес, на който е подложен всекидневно, като поръча шибания бургер. Та Дерек винаги си поръчва „Куотър Паундър“ и тя много добре го знае. Трябваше да се досети, че се е объркал по невнимание и просто да му поръча това, което наистина е имал предвид. Беше готова дори да се извини, но той мълча през цялото време, а после ѝ се сопна, че си е качила краката на таблото и това я подразни ужасно.

Такава е динамиката на тяхната връзка още от самото начало. Дерек е несъобразителен и това я кара да се чувства зле, което пък, от своя страна, кара него да се чувства ужасно и в крайна сметка Макензи винаги се опитва някак да го накара да се почувства по-добре. Като в омагьосан кръг са и тя не знае какво да прави. Всичко беше по-лесно, когато приемаха срещите си просто като изневяра. Сега обаче отношенията им се задълбочават и заприличват на истинска връзка, което я хваща неподготвена. Чувствата ѝ замъгляват преценката ѝ по начин, който упорито е избягвала след случката с Джей Ар.

Ръката на Дерек се плъзга надолу по клина, нежно галейки бедрата ѝ, докато ѝ шепне тихо, че съжалява. Тялото ѝ се наелектризира, защото палецът и показалецът му я познават твърде добре, а клинът и прашките ѝ са достатъчно тънки, за да усети всеки натиск на пръстите му. Иска още. Веднага. Обляга се на него, отърквайки дупето си в набъбналия му член, и започва да диша все по-тежко. Гневът ѝ е отминал и тя е готова Дерек да прави с нея каквото пожелае.

Да прави всичко.

Опитва се да се обърне, за да го целуне, но той не ѝ позволява и по някаква причина това я възбужда още повече. Ръката му най-накрая се намества в клина ѝ и отмества прашките, за да усети колко мокра е Макензи. Дерек простенва тихо. Тя обожава задоволството, изненадата и благодарността, че е толкова влажна и винаги готова за него. Това го кара да се чувства като бог и Макензи е щастлива, че може да го накара да се чувства така, защото знае, че той ще направи всичко за нея, за да продължи да му дава това усещане. Тя много добре познава търпението и готовността му да направи всичко, за да я накара да свърши.

Той плъзва пръсти в нея и усещането е неописуемо, но Макензи иска още и още. Непохватно изхлузва панталоните си и се навежда напред към прозореца. Прилепва длани към студеното стъкло, но не я интересува дали някой отвън може да ги види. Устните и езикът му сменят пръстите му в луд танц, опитвайки всичко, до което могат да се доберат. Чувството е невероятно и дори малко извратено, а Дерек започва да стене от удоволствие, сякаш нейният език му причинява всички тези великолепни усещания.

Затова сексът с него е толкова невероятен и различен — заради начина, по който я кара да се чувства. Когато се чукат, тя може да бъде всичко, което би искала. Може да каже всичко, което иска. За първи път няма никакви задръжки. Макензи може би не знае как да го помоли да я хване за ръка, когато са навън, но знае много добре как да го накара да вкара езика си още по-дълбоко в нея. Оргазмът ѝ е зашеметяващо силен и тя започва да трепери, докато лицето му е още прилепнало към нея. Дерек не спира, докато вълната не отмине и Макензи не му каже, че може да спре.

Тя се обръща към него и го вижда как си сваля бельото. Няма търпение да го усети в себе си. Блъсва го на леглото и го възсяда, за да може да го гледа в очите, когато го целува и усеща собствения си вкус върху устните му. Дерек е крайно възбуден, а тя го язди страстно и само след няколко минути той извиква името ѝ, затваря очи и свършва в нея.

Две неща обожава Макензи. Първо, че това е единственият момент, когато Дерек изглежда грозен, защото иначе е невероятно красив. Винаги. Дори когато се държи като кретен в „Макдоналдс“, говори за ретро музиката си или ѝ се кара, че си е качила краката на таблото, Дерек е просто красив. Второ, това е единственият момент, когато тя има пълен контрол над връзката им. Той решава всичко друго извън спалнята, но само Макензи може му дари такъв силен оргазъм, без самата тя да жертва собствения си.

И все пак напоследък се е появило и нещо, което мрази. Връзката им има срок на годност. Веднага щом приключат тук, Дерек ще отиде на работа, а тя ще се прибере в скапания си апартамент при негодуващия си съквартирант, пренебрегваната си котка, при шкафове, пълни с несъответстващи купи и пакети рамен за един долар, и ще се чувства още по-празна от преди да започне тази връзка. Защото всеки път, когато се чука с Дерек, тя губи частица от себе си.

След секс никога не се гушкат. Вместо това Макензи се протяга като котка върху чаршафите и го наблюдава как се облича. Отбелязва колко внимателно закопчава ризата си, колко грижливо я натъпква в панталоните и как завързва връзките на обувките си. Същите тези обувки, които струват повече от един неин наем. Знае, защото беше проверила в интернет.

— Не мога да те закарам у вас, трябва да отида направо в офиса, но можеш да останеш. Поръчай си закуска или масаж. Кажи да ги включат в сметката за стаята. Ще ти оставя и пари за такси — казва той.

Тя се изправя в леглото:

— Не може ли да закусиш с мен?

Нещо в поведението му ѝ подсказва, че той иска да дойде да седне до нея, да се приближи към леглото, но се въздържа. Не му е за първи път. Последните няколко пъти, когато се сбогуваха, се държеше по същия странен начин. Сякаш искаше да ѝ каже нещо повече. Сякаш знае, че трябва да скъса с нея още тук и сега, но се страхува и се отказва.

— Имам среща, но ти хапни. Наслаждавай се. И не забравяй да използваш…

— Страничния вход, когато си тръгвам.

Дерек кимва, а Макензи се обляга назад, когато той най-накрая идва да я целуне нежно. Нещо в целувката я кара да се зачуди дали ще го види отново. През първите няколко месеца им беше толкова лесно да се сбогуват, а сега…

Сега беше повече от трудно.

Той взема чантата си и излиза. Макензи се обръща към прозореца и се взира в красивите дървета и обсипаното с пухкави облаци небе. Опитва се да се наслади на последните си моменти в луксозната стая, нощувката, която струва повече от бакшишите, които получава за една седмица в „Грийн Бийн“. Толкова е депресиращо. Стомахът ѝ закъркорва и Макензи се размърдва. Поръчва си страхотните яйца по бенедиктински и тост с авокадо, които правят в хотела.

После тръгва към банята, когато забелязва, че върху тоалетката са оставени пари. Пачката е наистина тлъста, само двайсетачки и петдесетачки. Взема ги, за да ги преброи, и остава с отворена уста.

Оставил е пет хиляди долара.

Разбира се, и преди ѝ е давал пари. Веднъж беше закъсняла с наема и Дерек измъкна триста долара от задния си джоб, сякаш са жълти стотинки. Друг път панически беше казала, че трябва да се отбие в „Кеш енд Кери“ и да види дали имат пиле, защото, ако закъснееше, можеше да са свършили. А той поклати глава с престорено отвращение и ѝ подаде една банкнота от двеста с думите да отиде в „Хол Фуудс“ и да изкупи органичните, свободно отглеждани пилета, които били много по-здравословни.

Той винаги плащаше за хотел, сметката в ресторанта, билетите до Ню Йорк и дори за мюзикъла „Хамилтън“ и шопинга в „Блумингдейл“ след това. Именно там ѝ беше купил чантата „Долче & Габана“, която струваше над две хиляди долара. Две хиляди и двеста, ако трябва да е точна. Беше се опитал да я убеди да си вземе един шарен модел, който беше загледала в началото, но Макензи се спря на един черен, защото щеше да си отива с всичко, а и не беше сигурна кога ще може пак да си позволи толкова хубава чанта.

— Сигурен ли си? — беше го попитала Макензи, държейки го под ръка, докато консултантката в магазина се опитваше да прикрие самодоволната си усмивка.

Със сигурност беше виждала точно тази ситуация, но с други герои, да се повтаря не един или два пъти.

— Сигурен съм. Искаше и тази с цветята, нали? — Дерек подаде кредитната си карта.

— Не, няма нужда — засмя се Макензи.

В този момент тя успя да улови погледа на консултантката, която сякаш се опитваше да ѝ каже: „Скъпа, не бъди глупачка, вземи и тази с цветята.“ Но тази жена не знаеше нищо. Беше преценила Макензи по розовата коса и момичешкия кикот, но не знаеше, че на нея не ѝ трябва чанта на цветя, защото тя има друга стратегия. Стратегия, която щеше да ѝ донесе много повече от някаква си чанта.

А това прави настоящата ситуация повече от неприятна. Макензи знае, че струва много повече от тези пет хиляди долара. Те не покриват дори двумесечната такса за хосписа на майка ѝ. А Макензи не беше спала цели шест месеца с женен мъж, за да я зарежат накрая само с пет хиляди долара.

Трябва да разбере какво точно означават тези пари. Тя грабва телефона си и изпраща съобщение на Дерек.

Хей, бебче, да си забравил нещо тук?

Той не отговаря. Сигурно шофира. Тя отива до тоалетната, преди да слезе в ресторанта. Може би е просто подарък, защото напоследък Кензи е наистина притеснена за финансите си и го е споменавала. Може би той просто иска да помогне.

Може би това между тях не е приключило.

Чак след като е слязла в ресторанта и са ѝ сервирали яйцата и тоста, той отговаря. Макензи си представя, че тъкмо е паркирал.

За теб са. Не исках да го споменавам там, защото знаех, че вероятно нямаше да ги приемеш.

Да бе.

Добре, тя също можеше да играе тази игра. Щеше да се престори, че не е нищо особено.

Такъв си сладур! Ще ти ги върна, когато се видим следващия път.

Отговорът му не закъснява:

Няма да има следващ път. Опасявам се, че това е краят. Съжалявам, че се случва по този начин, но не мога да продължавам така. Благодаря, че си прекарахме толкова страхотно заедно. Пожелавам ти всичко най-хубаво, Кензи.

Ръцете ѝ се разтреперват толкова силно, че едва не изпуска телефона. Страхливец. Ще скъса с нея по този начин? Със съобщение? Оставяйки пет хиляди долара, за да успокои гузната си съвест и наранените си чувства? Своите, разбира се. Защото, защо би била наранена тя?

И нима си мисли, че може да излезе сух от водата, като ѝ плати някакви си мизерни пет бона? Пол не беше успял, нямаше да го позволи и на Дерек. О, не. Нямаше начин. Не и след половин година, през която беше инвестирала времето и енергията си в мъж, който в емоционално отношение представлява истинска черна дупка.

Макензи се принуждава да си поеме няколко големи глътки въздух. Това, което ще му отговори, е от изключително значение. Пръстите ѝ преминават през стъкления екран на телефона и тя изпраща:

Дерек, моля те. Обичам те. Не ми го причинявай. Нека поговорим.

Нима се опитва да откупи свободата си с пет бона? Няма да се размине, кучият му син. Не и с толкова малка сума.

Ако ми кажеш, че не искаш никога повече да ме видиш и наистина го чувстваш, тогава добре. Ще те оставя. Но, Дерек, аз те желая. Искам да бъда с теб. Нуждая се от теб.

Ти си най-лошото нещо, което може да ми се случи.

О, боже! Всичко свърши! Тя прецака нещата.

Макензи се отпуска на стола си, докато сервитьорът ѝ долива вода, и си мисли за пачката пари, която беше натъпкала в чантата си „Долче & Габана“, преди да слезе. Как не го беше усетила? Най-важната част от една изневяра беше началото, и тя трябваше да осъзнае, че нещо не е наред два месеца по-рано. Точно по това време той беше започнал да става мълчалив, да не иска да правят секс веднага, щом влязат в хотелската стая. Беше започнал да става критичен, раздразнителен и дръпнат.

Трябваше да се усети, но беше твърде заета да се влюбва в него и да си въобразява, че може би това помежду им е истинско. Преценката ѝ беше изцяло грешна. И сега, когато всичко свърши, на нея ѝ остана нараненото его, дизайнерска чанта и малка сума пари.

А може би и разбито сърце. Ако някога си позволи наистина да го почувства.

Телефонът ѝ иззвънява. Дерек е. Трябва да прочете съобщението му два пъти, за да се увери, че не се е объркала. Залива я вълна от облекчение.

Забрави всичко, което ти казах. Аз съм ужасен кретен. Прости ми, Кензи. Не искам това между нас да свършва. И аз имам нужда от теб.

Не казва „и аз те обичам“, но за нея е достатъчно. По дяволите!

Тя му отговаря веднага:

Тогава ще съм до теб. Никъде няма да ходя. Но, моля те, не ме плаши така отново. Не го заслужавам.

Няма. И си абсолютно права. Извинявай.

Изпраща ѝ сърчице и тя му връща същото. Стомахът ѝ се обажда отново и Макензи оставя телефона си, за да грабне вилицата.

Време е за закуска.

Глава 14

Мерин прекара цялата нощ, лежейки върху чаршафите, върху които бяха правили любов със Сал.

Не беше мигнала.

В седем часа става и си взема дълъг, горещ душ. Слага си грим и си облича копринената рокля „Рейчъл Рой“ с бухналите ръкави. Прави си кафе на скъпата кафе машина, за която с Дерек похарчиха куп пари преди няколко месеца. Трябват ѝ само три минути, за да се озове с чаша ванилово лате със соево мляко и екстра шот еспресо. Сяда до прозореца и започва да проверява имейла си. В девет без петнайсет прочита есемесите, които Дерек и любовницата му са си разменили. Той явно се опитва да сложи край веднъж завинаги, но тя е решена да си го върне. И очевидно успява.

Мерин вече е взела решение.

Обаждането трае точно пет минути. Поздравява се с личния си счетоводител и се захващат за работа. Тя му диктува номера на банковата сметка на Джулиан и потвърждава сумата, която иска да преведе. Дори и да намира ситуацията за странна, счетоводителят нито коментира, нито задава въпроси. Клиентите му са богаташи и той много добре знае, че не са му нужни детайлите около това къде и как харчат парите си. Двеста и петдесет хиляди долара е солидно дарение за една-единствена благотворителна организация, но Мерин и Дерек редовно даряват огромни суми, а и тя самата през последната година е увеличила даренията си. Може би вярва, че така си купува добра карма, която ще ѝ помогне да си върне сина.

Но кармата не съществува, нали? Ужасни неща се случват през цялото време, а някои са като лавина и водят до още по-ужасни случки след себе си.

Тя затваря и през следващите няколко минути се взира безцелно пред себе си. Телефонът звънва и я връща към реалността. Мерин поглежда към светещия екран.

Жива ли си?

Набира номера на Сал и той отговаря още след първото иззвъняване:

— Хей.

— Хей — отговаря тя и изведнъж усеща някаква странна неловкост, която преди не е изпитвала.

Връзката се разпада за секунда и Мерин си спомня, че Сал вероятно вече е в имението.

— Всичко ли мина по план снощи? — пита той.

Мерин се поколебава, сякаш не иска да му отговори. Някак странно е да каже „Да, всичко е чудесно, току-що изпратих четвърт милион долара на благотворителна организация, която пере пари, за да платя на наемния убиец, който ти ми препоръча, за да убие любовницата на мъжа ми.“

— Дадох му зелена светлина. Искам тя… да изчезне — отвръща най-накрая Мерин.

— Мислех, че имаш предвид Дерек. — Дори лошата връзка не може да прикрие изненадата му.

— Никога не съм казвала, че искам да е Дерек. Ти си го казал на Джулиан, но Дерек е баща на сина ми. Трябва да е… трябва да е любовницата.

Помежду им се настанява дълга пауза. Мерин чува телевизора, явно гледа сутрешния блок. Може да чуе смеха на публиката, примесен с този на майка му. Мерин може почти да си ги представи как седят заедно в хола и пият кафе. По-късно вечерта кафето ще бъде заменено от бутилка скъпо мерло или Каберне Совиньон от личната им изба в мазето, която съдържа последните остатъци от личната колекция вина на бащата на Сал.

— Еха. — Очевидно е, че не знае как да отговори. — Но нали знаеш, че не тя е виновната в случая?

— Не ме интересува. Тя се опитва да разруши и малкото останало от семейството ми.

Настъпва кратка тишина.

— Какво, мислеше си, че не съм способна на такова нещо ли?

— Много отдавна се научих да не те подценявам, Мерин. — Сал понижава гласа си и звуците от телевизора избледняват някъде зад него. Тя си го представя как влиза в кухнята. — Но нали знаеш, че вече няма връщане назад. Щом си му платила, парите ще се изпарят.

— Знам, всичко приключи. — Сега тя се поколебава. — Знаеш ли… имаш ли представа как ще го направи?

— Не — отговорът му е бърз и категоричен. — Не му задавам такива въпроси, защото такива въпроси не засягат нито теб, нито мен.

— И той каза същото.

— Той ще се погрижи за всичко. Никой няма да може да го свърже с теб. Затова и услугите му са толкова скъпи.

Пълното доверие на Сал в уменията на Джулиан я тревожи. За какво ли го е наемал преди?

— Според теб колко време, че ще му отнеме? — пита тя, но това, което наистина иска да разбере, е, колко време ѝ трябва, за да си промени решението.

„Ами ако утре се събудя и не мога да се примиря с мисълта какво съм направила?“

— Не знам — казва Сал, — но няма да е много. Задръж за секунда.

Чува го да говори с майка си, след което се обръща отново към нея.

— Извинявай, не можеше да стигне дистанционното.

— Как е Лорна?

— По-добре. Движи се сама.

— Това е чудесно. Ще те оставя да се върнеш при нея.

— Мер… — поколебава се Сал. — Искаш ли един съвет? Забрави всичко. Забрави за онзи ресторант и за парите. Изкарай си го от главата. Продължи с живота си, сякаш никога не се е случило. Не мисли за Джулиан и особено за любовницата. Те вече не съществуват, разбираш ли? Няма друг начин… да се примириш със случилото се. И се отърви от детективката, по дяволите! Едва ли искаш да научи какво си направила.

Тя кимва, но после си спомня, че си говорят по телефона и Сал не може да я види. Някъде на заден план Лорна го повиква.

— Трябва да затварям. Ще се върна в града по-късно довечера, ако искаш да… поговорим. Може да дойдеш у нас.

Мерин знае какво има предвид и че вече не е свързано с Джулиан. Иска да поговорят за тях двамата и случилото се вчера, което все още не бяха обсъдили. Нещо, което със сигурност трябва да направят, но не сега. Не и скоро. Тя няма да може да се справи с още една сложна ситуация.

— Карай внимателно — отговаря му и затваря.

Майката на Сал е късметлийка, че има такъв отдаден и внимателен син. Лорна Палермо така и не се омъжи след смъртта на съпруга си преди двайсет години и през последните няколко години здравето ѝ се влоши значително. Страдаше от болки в коленете и гърба и преди около година и половина претърпя операция за смяна на тазобедрена става, заради която Сал отсъства почти месец. Мерин ясно си спомня кога е била операцията, защото се състоя няколко седмици, преди Себастиан да изчезне. Тогава видя Лорна за последен път.

След като я изписаха от болницата, Мерин се обади на Сал да провери как е. Горкичкият, не звучеше на себе си. Операцията беше успешна, но Лорна не можеше да прави нищо сама, а къщата ѝ имаше нужда от сериозен ремонт. Мерин настоя да отиде до имението, за да им помогне за няколко дни, въпреки протестите и на двамата.

— Но ти си толкова заета, Мерин.

Майката на Сал беше приятно изненадана, но и смаяна, когато един ден Мерин се появи на вратата им. Усмивка озари лицето на възрастната жена и подчерта един белег.

— Твоето момченце има нужда от теб повече, отколкото аз.

— Двамата с баща му ще се справят — отвърна усмихнато Мерин. — Трябваше им малко време, да останат по мъжки.

— Но Коледа наближава, а ти сигурно имаш толкова много за вършене, вместо да се грижиш за някаква възрастна жена.

— Лорна, радвам се да те видя.

Мерин се наведе да я целуне и усети тънката кожа на белега да докосва устните ѝ. Беше ѝ го оставил съпругът ѝ, след като едва не я беше убил при последния си побой. След това Лорна беше поискала развод. Тя така и не си призна, че е бил той, заради което и не повдигнаха обвинения срещу него, но Сал знаеше. Всички знаеха.

— От колко време се познаваме? Знаеш, че си ми като майка.

— Бог да те благослови. — Лорна я погледна със същия мек кафяв взор, който синът ѝ беше наследил от нея. — Наистина ми се иска Сал да побърза и най-накрая да се задоми. Да има деца, докато съм още жива, за да мога да им се радвам. Няма да съм винаги тук. Не мога да преживея мисълта, че е сам на този свят.

— Не е сам, не се бой. — Мерин докосна ръката ѝ. — Независимо какво ще се случи, аз винаги ще съм до него. Което ми напомня, къде е той?

— Във винарната в мазето. — Очите ѝ проблеснаха. — Избира вино за вечерята. Беше толкова развълнуван, когато разбра, че ще идваш.

— Ще отида да го поздравя.

Мерин нямаше търпение да види своя приятел, но и да се отърве от Лорна.

Възрастната жена понякога е досадна. Тя е добра и мила, но много изтормозена — физически, емоционално и ментално. За да компенсира за годините, когато не беше обръщала достатъчно внимание на сина си, сега го задушава с грижите си. Лекарят ѝ подозира, че има лека мозъчна травма заради всичките побои, които е понесла, но никой не я е диагностицирал и лекувал през годините, заради което симптомите се появяват чак сега. Трудно ѝ е да се съсредоточи и бързо се ядосва от лесни задачи, които не може да изпълни. Понякога Мерин я е чувала да си говори сама, мъмрейки думи и фрази на смесица от английски и италиански, за които Сал твърди, че нямат никакъв смисъл.

Младата жена не може да си представи какво са преживели Лорна и Сал. Сал-старши беше тиранин, който управляваше винарната и семейството си с лют нрав и железен юмрук. Неговите решения никога не подлежаха на съмнение, а не дай боже някой все пак да му се противопостави, той държеше пистолета си заключен в сейф в спалнята. Нещо повече, имаше разрешение да го носи, без да е длъжен да уведомява никого около себе си. Въпреки че никога не беше използвал оръжието, той беше държал всички да разберат, че има такъв пистолет и понякога дори се разхождаше в градината с него, за да „държи всички под строй“. По думите на Сал работниците в имението се страхуваха от него, а жените, които работеха за семейството, на всяка цена избягваха да остават насаме с него.

Като малък, Сал беше основната жертва на побоищата на баща си, но той не съжаляваше, защото знаеше, че иначе на негово място трябваше да е майка му. По онова време Лорна е била кротка, готова да угоди и едновременно е боготворяла и се е страхувала от съпруга си.

— Той е добро момче, нали? — беше попитала Лорна онзи следобед, когато Мерин отиде у тях.

Седяха заедно в просторната кухня, след като Мерин им беше направила малка закуска, а възрастната жена си почиваше в стола, който Сал беше донесъл от хола, за да е по-удобно на майка му. Огромната им къща имаше високи прозорци и от тях се разкриваше великолепна гледка към скъпия имот. Лорна наблюдаваше сина си, който подрязваше някакво дърво, намерило се твърде близо до къщата.

По-голямата част от лозята на винарната „Палермо“, която се простираше на повече от трийсет акра земя, беше продадена на голяма корпорация преди десет години. Новите собственици нямаха нужда от къщата им. Искаха само лозята, така че Лорна задържа къщата, залата за дегустации, винарската изба в мазето и три акра лозя. Тази къща беше единственият дом, който някога е познавала, и беше решена и да живее, и да умре в него. С влошаването на здравословните ѝ проблеми, Лорна бе спряла да поддържа къщата, както преди, и синът ѝ я посещаваше в Просър по-често, отколкото му се искаше.

Малко зад Сал имаше съвсем простичка люлка, направена от едно парче дърво и няколко въжета. Преди години един от работниците в имението беше изненадал малкия Сал с неочаквания подарък. Работникът може би я беше изработил, за да впечатли шефа си, а може би, за да разсее момчето от факта, че майка му редовно е покрита със синини и рани. Каквато и да беше причина, Сал се беше зарадвал изключително много и дори беше споделил на Мерин, че това е един от щастливите му спомени от детството.

Един от малкото щастливи спомени.

— Да, наистина е добър.

Мерин се бе взряла през прозореца, наблюдавайки как приятелят ѝ работи. Рядко беше виждала тази страна на Сал — онзи Сал, който беше отраснал тук, който режеше клончета и вършеше черната работа със собствените си ръце. В нейните очи той беше гражданин, който си има бар и апартамент в Белтаун и води активен ергенски живот. Честно казано, тя намираше тази версия на Сал, която беше пълната противоположност на човека, с когото беше излизала в колежа и с когото беше приятелка вече над двайсет години, за някак привлекателна.

— Защо никога не се оженихте? — Тонът на Лорна не беше обвинителен, а по-скоро разочарован. — Той те обичаше толкова много.

Всеки път, когато Мерин дойдеше на гости, двете стигаха до този разговор и тя винаги отговаряше по един и същи начин:

— Не ни беше писано. А и бяхме толкова млади. — Пропусна да спомене, че беше започнала да излиза с Дерек само седмица, след като бяха скъсали със Сал.

— Обичаш ли съпруга си?

— Разбира се — отвърна Мерин изненадано. Лорна никога досега не ѝ беше задавала този въпрос. — Двамата с Дерек сме заедно от много време.

Но Лорна беше продължила да настоява:

— И той е добър съпруг? Добър баща на сина ти?

— Разбира се. — Мерин намаза няколко бисквити обилно с масло и ги остави на масата. — Защо, да не би Сал да е казал нещо?

Лорна продължаваше да гледа сина си през прозореца.

— Той не харесва съпруга ти.

Нищо изненадващо.

— Казва, че не се държи добре с теб. — Лорна се обърна към нея. — Казва, че ти изневерява.

Мерин затвори очи, опитвайки се да потисне въздишка. Дерек ѝ е бил неверен само веднъж, още в началото на бременността ѝ и тя не можеше да повярва, че Сал е казал на майка си за случилото се. Не му влизаше в работата, още по-малко пък на нея.

— Дерек просто… беше объркан и сбърка. Веднъж. Няма да се повтори. — Мерин усети как лицето ѝ почервенява.

— Вярвам в силата на прошката — отвърна Лорна и кимна. — Ти си добро момиче, Мерин. Но ако съм научила нещо за всички тези години, през които съм била омъжена, е, че винаги трябва да пазиш децата си. Винаги. Тяхната безопасност идва преди всичко, а аз не успях да предпазя сина си. Той ме защитаваше, когато трябваше аз да защитавам него. Мисля, че това е причината да не може да се доверява на никого сега. Освен на теб — добави Лорна с тиха усмивка. — Трябва да се грижиш за него, когато се върне в града. Погрижи се да не се чувства самотен.

Мерин стисна ръката ѝ успокоително:

— Двамата се грижим един за друг, имаш думата ми.

След около час тя прибра дрехите си, готова да се прибере вкъщи. Малка щайга с избрани вина от избата на Палермо намери място в багажника ѝ точно до малкия ѝ сак. Сал никога не ѝ позволяваше да си тръгне от Просър без вино.

— Не се претоварвай — каза му тя, след като си беше взела довиждане с Лорна.

Чувстваше се гузна, че ги оставя сами, но нямаше търпение да се прибере в Сиатъл. Къщата беше заобиколена от лозя и нищо друго, най-близките съседи бяха на около два километра от тях, а телефоните имаха лошо покритие. Пък и двете ѝ момчета ѝ липсваха. Тя прегърна Сал, който ухаеше на прясна трева и свеж въздух.

— Благодаря, че дойде. Наистина ни помогна много.

— Ще се видим ли след седмица?

Той поклати глава.

— Има твърде много за вършене тук и искам да приключа, преди да завали сняг. Ще остана за празниците, но ще се видим догодина. — Той я придърпа за още една прегръдка. — Честита Коледа, Мер.

Пет дни по-късно, точно три дни преди Коледа, Себастиан изчезна. Думите на Лорна изникнаха в главата ѝ неочаквано и започнаха да я преследват. „Винаги трябва да пазиш децата си. Това е най-важното.“ Бяха като шамар по лицето и удар, който ти изкарва въздуха.

А Мерин се беше провалила точно в това.

Да предпази сина си.

Досущ като Лорна.

Но след времето, прекарано в разговори с терапевти, Мерин научи, че човек е съвкупност от всичко, което е преживял. Тя беше израснала с безкрайно критична майка, заради което изпитва трудност да поиска помощ и винаги се вини за всичко. Дерек беше израснал беден и затова за него беше важно да има пари и да прави така, че всички да знаят, че има пари. А Сал беше израснал с баща, който беше насилник и алкохолик и по невнимание беше паднал от балкона на шестнайсетия етаж, докато е празнувал петдесетгодишния си юбилей.

Такава поне е официалната история. Официално, никой не е бил покрай него, когато се е случило, и хората повярваха на теорията. Сал-старши беше пияница, груб и невнимателен, всеизвестен с лошата си координация и преценка.

Сал не говори за онази нощ с никого, дори и с Мерин, която беше с него на партито и остана дълго след като гостите си тръгнаха, за да му помогне да изчисти. След последната ужасна кавга, в която Лорна бе получила огромния си белег, двамата най-накрая се бяха разделили и Сал-старши си беше наел апартамент в града, където да остава, когато няма работа в имението. Всичко това се беше случило, преди Мерин и Сал да започнат да излизат, и когато Сал я запозна с баща си, Сал-старши водеше активен ергенски живот. Беше си организирал парти за рождения ден, за да отбележи петдесетия си юбилей с новите си приятели от града, с които основно играеше покер, но беше поканил и сина си. Мерин насърчи Сал да отиде, мислейки си, че може би е по-добре той да се опита да се сближи с баща си, а и тя искаше да се запознае с него.

Не бе и подозирала какво я очаква.

— Хората се променят — каза на Сал, но това беше пълна глупост. — Самият ти ми каза, че не е толкова лош след раздялата им. Виж, протяга ти ръка, трябва само да я поемеш.

— Не го познаваш, Мер, не и като мен.

— Прав си, но не забравяй, че през цялото време ще съм до теб.

Сал-старши беше вече пиян, когато двамата пристигнаха. Към два сутринта партито продължаваше, а баща му беше мъртвопиян и бойно настроен, спореше със сина си. Мерин беше в кухничката и изхвърляше чаши и чинии за еднократна употреба, но можеше да ги чуе как си крещят на терасата. Плъзгащата се врата беше отворена и студен бриз влизаше в апартамента. Тя тъкмо завързваше торбата с отпадъци, когато чу Сал да казва:

— Мама не трябваше да се развежда с теб, кучи сине. Просто трябва да те убия.

Чу, че Сал-старши се смее над думите му, сякаш бяха едновременно най-смешното и най-откаченото нещо, което е чувал. После каза нещо в отговор на сина си, но Мерин не можа да го чуе. Интонацията му беше тиха, но някак изпълнена със заплаха. Ужасена, тя излезе от кухнята и тръгна право към балкона. Не трябваше да убеждава Сал да идва. Не беше нейна работа. А сега трябваше да си тръгнат възможно най-бързо, преди нещата да излязат от контрол.

Но когато най-накрая излезе на балкона, само един от двама им беше все още там.

Когато тялото се удря в цимента, не издава звук, който може да се чуе шестнайсет етажа по-нагоре. Просто си представяш звука от удара, как костите и плътта се размазват на тротоара, но реално не чуваш нищо. Мерин не го беше видяла да пада, нито пък чу удара, но погледна през перилата, защото това беше единственото, което можеше да направи, за да не се разкрещи. Шестнайсет етажа по-надолу малкото тяло изглеждаше почти нереално.

Може би, ако не беше паднал от такава височина, а от шестия или осмия етаж… Може би, ако не беше тъмно, а през деня, и беше успяла да огледа добре тялото на Сал-старши и как е умрял, щеше да вземе друго решение. Но сега беше след полунощ, а на тротоара нямаше никого.

— О, боже, Мерин, о, боже мой, какво направих… — Сал се тресеше и плачеше, а думите му излизаха почти нечленоразделно.

— Шт — започна тя, докато реалността от случилото се ги обгръщаше в студената си прегръдка. Постави пръст на устните му и го придърпа обратно в апартамента. — Никога повече не го казвай, разбираш ли? Чуй ме, Сал! Слушаш ли ме?

Той кимна, но погледът му беше празен. Беше изпил няколко бири, но това беше преди повече от час. Не беше пиян, а в шок.

— Двамата бяхме във всекидневната, а ти отиде до тоалетната, преди да си тръгнем. Аз отидох на балкона да потърся баща ти, за да му пожелаем лека нощ, но не го намерих. Когато погледнах през парапета, видях тялото му. Обадих се на деветстотин и единайсет…

— Мерин, не…

— Обадих се на деветстотин и единайсет — повтори тя и взе безжичния телефон, — защото се беше случила ужасна трагедия. Шибаният ти пиян баща е паднал през шибания балкон. Ти не си бил на терасата или близо до него, когато се е случило. Разбираш ли ме?

Той кимна, а тя се обади. И полицаите им повярваха. Няколко от гостите на партито свидетелстваха, че бащата на Сал се беше напил и се е препъвал насам-натам из апартамента. Все пак имаше навика да се наранява, когато беше пиян. Веднъж, когато Сал беше още в гимназията, беше паднал върху едно огледало и си беше раздрал лицето.

Мерин и Сал скъсаха месец след това. Никой не си призна, че смъртта на бащата на Сал е истинската причина най-накрая да се разделят. И как биха могли, когато Сал отказваше да говори за онази нощ? Но в края на деня това беше последната капка, която беше преляла чашата, и довела до раздялата им. А това разби връзката, която „не е била писана“.

Получава нотификация, че има нов имейл и Мерин се връща към реалността. Потвърждение от счетоводителя, че парите са получени.

Всичко е официално.

Нямаше да получи парите си обратно, както Джулиан ѝ беше казал. Всичко беше решено.

Най-ужасното, което Мерин някога беше правила, беше да пусне ръката на малкото си момченце на онзи фермерски базар. Второто най-ужасно нещо беше това, но този път го направи нарочно.

Тя отваря апликацията. Вижда, че Дерек и любовницата му не са си писали повече, след като той се беше опитал да приключи взаимоотношенията им по-рано сутринта, но след няколко минути се беше отказал. Всичко беше заради скръбта. Този Дерек, който спеше с двайсет и четири годишни жени, е плод на скръбта си, а не онзи Дерек, за когото се беше омъжила Мерин. Всеки се справя със загубата по свой начин. Мерин беше направила грешка. Дерек също, но тя не можеше да поправи своята. Може обаче да поправи това, което има с Дерек.

Какво още ѝ беше казала Лорна?

Че вярва в прошката?

Макензи Ли не заслужава повече от времето или енергията ѝ. Нито секунда, нищо. Мерин натиска иконката на апликацията „Шадоу“, при което се появява малко хиксче. Тя го натиска решително. Появява се ново прозорче.

Изтрий „Шадоу“?

Ако изтриеше приложението, щеше да изтрие и всички разговори, които беше получила досега.

Тя натиска „Изтрий“, а изпраща кратък имейл на Ванеса Кастро.

ВК — Повече не е нужно да се занимаваш с извънбрачната връзка. Аз съм се заела.

Благодаря, ММ.

Детективката отговаря почти веднага.

Разбрано — ВК.

И сега, защото вече се е облякла и приготвила, а и защото каквото е сторено — е сторено, Мерин отива на работа.

Втора част

Преструвам се само когато направя нещо правилно.

„Саунд гардън“

Глава 15

Макензи разбърква спагетите, като наблюдава таймера с едно око, за да не ги превари. Дори десетина секунди повече от нужното биха ги направили меки и лепкави. В шкафа са останали точно девет пакета евтини инстантни спагети, защото винаги са на разпродажба за пет долара в „Кеш енд Кери“. Би трябвало да ѝ стигнат за седмицата. Тази вечер избра с вкус на телешко.

Разбира се, от спагетите утре стомахът ѝ щеше да се подуе, но не я е грижа. В хотела е успяла да направи поне три снимки, достойни за публикуване в Инстаграм, като нито едната не е селфи. Макензи знае достатъчно за позиционирането и ъглите, а и си я бива с таймера на камерата, така че след малка обработка снимките ще са идеални.

Веднъж Дерек я бе попитал какъв е смисълът на всичко това и защо я е грижа дали петдесет хиляди непознати я харесват. Не става въпрос за харесване. Хората може да те мразят, защото си известен, но все пак да се интересуват какво правиш, с кого излизаш, с какво си облечен и къде ходиш. Когато теглиш чертата, последването, продиктувано от омраза, пак си е последване. Да бъдеш забелязан. Да бъдеш видян. Това е важното. Напоследък кой си в интернет пространството е почти равносилно на това кой си в истинския живот.

— Но защо? — настоя объркан Дерек. — Печелиш ли някакви пари от цялата тази работа?

— Получавала съм различни продукти като подарък — отговори Макензи. — Но ако успея да събера сто хиляди последователи, може да започнат да ми плащат, за да рекламирам различни брандове. Познавам една инфлуенсърка, която успя да изплати сватбата и медения си месец благодарение на факта, че има два милиона последователи. Всичко, което трябваше да направи, е да заснеме всичко и да тагне всички брандове, с които работи.

Беше странно да обяснява всичко това на някого, особено на човек с почти никакво присъствие в социалните медии. Повечето ѝ познати бяха наясно с установената екосистема, която съществуваше между инфлуенсърите, техните последователи и компаниите, които се опитваха да им продадат по-добър начин на живот. Или най-малкото илюзията за пред останалите, че водят по-добър начин на живот. Фирмата на Дерек имаше собствени профили в социалните мрежи, но естествено, той не ги беше проверявал. Маркетинговият му отдел ги управляваше.

— Онлайн мога да съм всеки, когото си поискам — каза тя. — Мога да контролирам имиджа си и как другите ме възприемат. Аз отговарям за историята, която разказвам на околните относно това коя съм.

— И това е от значение, защото…

— Защото е от значение — отвърна Макензи. — Така напомняме на други хора, че съществуваме.

— А показваш ли и изкуството си онлайн?

— Никога — отвърна тя. — Изкуството ми не е безплатно.

Дерек я погледна развеселен:

— Не го разбирам.

След това я смушка и тя осъзна, че се закача. В отговор го удари с възглавницата:

— О, млъквай — каза тя. — Всички готини деца го правим, старче!

Таймерът иззвънява и Макензи изключва печката и премества тенджерата върху един студен котлон. Отваря пакетчето с подправки със зъби и поръсва инстантните спагети, докато ги бърка. След това ги прехвърля в друга купа. Тези спагети нямат никаква хранителна стойност, но точно като рок бандата „Беърнейкид лейдис“, които биха яли полуготова вечеря, въпреки че са милионери, Макензи също ще продължи да яде инстантни спагети, дори да се омъжи за Дерек.

По дяволите. Наистина ли си беше помислила това? Да се омъжи за Дерек? Какво, по дяволите, ѝ ставаше?! Не това беше планът. Не трябваше да се стига дотук.

Когато се срещнаха за първи път преди шест месеца, така де, за първи път официално, Дерек нямаше и представа коя е Макензи. Не я помнеше. Тя не съществуваше за него до онзи ден, когато той влезе в „Грийн Бийн“.

Кафенето беше спокойно и Макензи си спомня как гледаше през прозорците едно лъскаво черно мазерати да паркира до тротоара до входната врата. В студентския квартал, където повечето клиенти на „Грийн Бийн“ бяха студенти или медицински лица от съседната болница, едно мазерати дори и с по-скромен цвят от това на Дерек, изпъкваше безкрайно много.

Дерек влезе, висок и добре облечен — с шития си по поръчка костюм и лъскави черни обувки. Косата му беше безупречна, а на широкото си рамо носеше чанта за лаптоп, която само подчертаваше усещането за преуспелия бизнесмен, който бе. Макензи го разпозна веднага.

Той беше мъжът от базара.

Почти всяка седмица в продължение на година той посещаваше камиончето за такота, „Такитос Ерманос“, в западния край на базара „Пайк Плейс“. Макензи работеше там в началото, когато се премести в Сиатъл заради магистратурата си. Карлос и Джоу ѝ плащаха в брой, каквото си е изкарала в края на смяната, и тя отиваше, където отива и камиончето. Фестивали, концерти и дори няколко сватби на открито. Беше забавен начин да изкара малко пари, без да плаща данъци, а най-хубавата част беше, че можеше да яде безплатно, колкото поиска. В събота камиончето по традиция спираше на базара „Пайк Плейс“.

— Стек, с допълнително гуакамоле, допълнително сирене, допълнителни домати — казваше Дерек всеки път, когато стигнеше до прозорчето.

Такото струваше четири долара, но той винаги плащаше с петдоларова банкнота и оставяше рестото в буркана за бакшиши. По онова време Макензи нямаше представа, че е богат. Носеше дънки и тънко яке и приличаше на съвсем обикновен мъж. Понякога идваше до камиончето с детето си и му купуваше чурос.

Но след това отвлякоха сина му и той спря да ходи там. А после пък Карлос продаде камиончето за тако. Макензи знаеше за отвличането, разбира се. Беше по всички новини, а базарът бе пълен с полицаи. Един от униформените дойде да ги разпита дали са виждали малко момченце с пуловер с еленче. Карлос и Джоу не бяха видели нищо, защото приготвяха храната отзад и рядко се занимаваха с клиентите. Когато полицаят ѝ показа снимката на детето, Макензи поклати глава. Лесно щеше да разпознае Дерек, ако ѝ бяха показали негова снимка, но децата за нея бяха като невидими. Никога не се беше вглеждала в сина му.

Едва когато се прибра по-късно вкъщи, във Фейсбук ѝ попадна линк към статия с новината. Снимката беше същата, която ѝ бяха показали по-рано. Същото дете, същият пуловер. Малко по-надолу имаше и снимка на родителите му, което я накара да направи връзката.

— Тай, виж. — Макензи обърна лаптопа си, така че съквартирантът ѝ да може да види екрана. Той седеше до нея на дивана, забил поглед в телефона си. — Това е детето, за което ме разпитваха днес. Същото, което отвлякоха на базара.

Тай хвърли бърз поглед към екрана и измърмори нещо под носа си, което трябваше да мине за съчувствено. Той беше потънал в собствения си малък свят, обсебен по потенциално гадже, което не отговаряше на съобщенията му.

Дерек и жена му дори направиха обръщение по телевизията, умолявайки хората да им помогнат да намерят сина си. Цялата случка беше съвсем откачена, ужасяваща и вълнуваща — точно такава, за каквато „Нетфликс“ би направил документална поредица някой ден. Заглавия като „Синът на изпълнителния директор на «Пауър Органикс» отвлечен посред бял ден“ и „Звездната фризьорка на Джей Ло моли обществото да ѝ помогне да намери сина си“ имаха за цел да привлекат повече кликвания. Наградата за всяка информация, която би им помогнала да намерят сина си, беше един милион долара.

Но те така и не го откриха.

Девет месеца по-късно Дерек се приближи към бара в „Грийн Бийн“. Изглеждаше добре. Нормално дори. Беше същият мъж, на когото бе продавала тако преди толкова време. Само че сега, когато го погледнеше отблизо, можеше да види, че изглежда някак… празен. Беше се състарил с цяло десетилетие, но не външно, а излъчването.

Макензи се усмихна широко, чудейки се дали ще я разпознае от камиончето за тако и ще каже нещо от сорта на „Хей, тук ли работиш сега?“. Но той не гледаше към нея. Взираше се в менюто над главата ѝ. Поръча си чисто кафе, тъмно изпечен дрип. Сметката му беше два долара и двайсет цента, но той ѝ даде десет и ѝ каза да задържи рестото.

— Давате ми твърде много — отговори тя и му върна банкнотата.

Дерек се усмихна някак разсеяно, при което очите им се срещнаха за миг, и остави десетачката в буркана за бакшиши. Седна на една от масичките до прозореца и отвори лаптопа си. Половин час по-късно, когато тя излезе в обедна почивка, той все още работеше. Макензи извади една курабийка от витрината, сложи я в чинийка и му я сервира.

— Курабийката на деня — обясни тя. — С парченца черен шоколад. Невероятно вкусна и си заслужава всяка калория. Иска ми се да ви кажа, че ви черпя, но технически е от вас, заради огромния бакшиш, който ми оставихте.

Дерек вдигна изненадано поглед. Беше забравила колко е хубав с избръснатото си, почти като изсечено лице, тъмните очи, отразяващи златната слънчева светлина, която се изливаше на талази през прозореца до него. На някои мъже възрастта не им влияе добре. Или им се появява коремче заради многото пържена храна, или прекаляват с алкохола. Дерек не беше от тях. Щеше да се присъедини към Брадли Купър, не към Ръсел Кроу.

— Нямаше нужда.

— Ако не я изядете вие, значи ще го направя аз, а вече изядох две.

Той се усмихна, но усмивката не стигна до очите му.

— Искате ли да си я разделим?

— Цялата е за вас. — Макензи се обърна да си върви, но се спря. — Изобщо не ме помните, нали?

Дерек наклони глава.

— Изглеждате ми позната.

Макензи можеше да разпознае кога някой казва истината и кога е просто учтив.

— Глупости. Нямате ни най-малка представа коя съм. Което е напълно разбираемо — добави тя, когато той понечи да ѝ противоречи. — Хубаво е да знам колко впечатление съм ви направила, въпреки че ви виждах почти всеки уикенд в продължение на година.

Малко беше преувеличила, но нямаше значение.

— Нима току-що казахте на свой клиент, че говори „глупости“?

— Ще се оплачете ли? — Неин ред беше да наведе глава леко. — До касата имаме кутия за отзиви на клиенти, ако искате да пуснете официално оплакване заради отношението ми.

— Наистина ли?

— Не — отвърна Макензи с усмивка. — Не.

Той се облегна на стола си и я погледна така, сякаш я виждаше за първи път. Тя пък осъзна, че е притаила дъх. Някои мъже обичат този тип нахалство. Други се чувстват заплашени. Дерек явно беше от първия тип. Мъж, който носи такъв костюм и кара такава кола, не е свикнал да му говорят по този начин. Повечето хора няма да имат смелостта да го направят.

Беше проработило.

— Добре, предавам се — каза той. — Откъде ви познавам?

— „Такитос Ерманос“. — Лицето му остана все така безизразно. — Малкото камионче за тако на „Пайк Плейс“? Винаги поръчвахте едно и също — лют стек със сирене и допълнително гуакамоле.

Дерек продължаваше да изглежда все така объркан и Макензи се засмя:

— Еха. Или не сте физиономист, или аз съм съвсем незабележима.

— Чакайте, спомням си. — Лицето му потъмня малко. — Просто… просто отдавна не съм ходил на онзи базар. Спомням си ви. Косата ви беше по-различна…

— Беше синя — отвърна Макензи и уви руса къдрица между пръстите си.

— Сега изглежда много по-добре — отвърна Дерек и когато тя повдигна вежда въпросително, той се изчерви. — Извинявайте, не трябваше да прозвучи така.

— И под „така“ имате предвид грубо?

— А… мамка му, исках да кажа, руса, синя — всякак изглежда добре.

— Нима току-що казахте „мамка му“ на баристата си? А пък аз ви давам безплатни бисквитки…

— А, сега били безплатни? Доколкото си спомням, вие я бяхте платили с огромния бакшиш, който ви дадох.

— Еха.

— Знаете ли какво? Просто ще продължа да си седя тук и ще млъкна.

— Мъдър избор.

Очите им се срещнаха и двамата избухнаха в смях.

— Макензи — протегна ръка тя. — Но можете да ме наричате Кензи. Засега. Сигурна съм, че когато си тръгнете, аз ще спра да съществувам във вашия свят.

— Дерек. — Той също протегна ръка. Макензи я стисна, осъзнавайки, че Дерек пък задържа неговата няколко секунди повече от нужното. — И не мисля, че е възможно.

Пусна ръката ѝ някак с нежелание и Макензи се загледа в неговата. Носеше брачна халка. Той пък забеляза, че тя е забелязала и скри ръката в скута си, така че да не се вижда. Нямаше нужда да се притеснява.

Беше пълна заблуда, че брачните халки биха спрели някоя жена да флиртува с даден мъж. Някои жени дори бяха привлечени към брачните халки като молци към светлината. Търсеха точно това.

След тази първа среща Дерек започна да идва в кафенето на всеки няколко дни, после през ден, а Макензи не можеше да възприеме колко по-различен беше от онзи мъж, когото си спомняше от базара. Мъжът от базара беше пълен с живот и енергия, които буквално извираха от него.

Тази нова версия на Дерек беше като стара къща, обитавана от духове. Самотен. И жадуващ да говори с някого, който няма да задава въпроси чии са тези духове. Към онзи момент Макензи все още не беше показала, че знае за сина му. Двамата не се бяха представили с фамилиите си.

— В почивка ли си? — попита я той няколко седмици по-късно, когато Макензи се бе появила иззад плота без престилката си. — Седни, почини си.

— Сигурен ли си? Не бих искала да прекъсна нещо.

Лаптопът му беше отворен, а екранът му беше изпълнен с екселски таблици.

— Моля те, прекъсни ме.

За да подчертае думите си, Дерек затвори лаптопа и го избута настрани, след което ѝ придърпа един стол срещу себе си. Макензи седна и двамата се усмихнаха един на друг, а тя открито впи поглед в него.

— Какво? — зачуди се той. — Да не би да имам нещо на лицето си? Да не съм се порязал, докато съм се бръснал сутринта и никой не ми е казал?

— Напоследък идваш доста често — отговори Макензи. — Колежката ми мисли, че ме харесваш.

— Аз… — Той спря и се изчерви. — Аз съм твърде стар за теб.

— И твърде женен.

Дерек сведе поглед към халката си и я завъртя с другата си ръка.

— Да, това също. — Вдигна поглед и се усмихна спокойно. — Харесва ми да идвам тук. Някога, когато бях студент, живеех няколко пресечки по-надолу. Това място ми напомня на… едни не толкова сложни времена. Беше преди милиони години.

— Така ли? Какви специалности предлагаха тогава? Как да си запалим огън? Размножителни ритуали за дългокосмести мамути?

Той се засмя.

— Завърших две специалности — бизнес и математика.

— Звучи ужасно — каза тя и се засмя, след което погледна през прозореца. — Но предполагам, че това е причината да караш Батмобила, а аз да вземам автобуса.

— Какво каза?

— Батмобила — тя завъртя очи. — О, хайде, ти си мъж на определена възраст, Батман трябва да е…

— Синът ми наричаше колата така — отвърна Дерек, загледан в колата. — Батмобилът. Беше безкрайно щастлив, когато я докарах за първи път у дома. Жена ми я намрази веднага. Според нея е твърде показна и ме кара да изглеждам като пълен кретен. А аз просто имах успешна година и я купих спонтанно. Когато видя изражението на Себастиан обаче, отстъпи. Затова не мога да се насиля да разкарам тази кола.

Първоначално Макензи не знаеше какво да каже. Не беше правилно да се преструва, че не знае за Себастиан, но болката на Дерек беше толкова осезаема, че тя се притесни, че ако каже нещо, ще влоши ситуацията.

— Той е твоят Робин. А ти си неговият Батман. Вярвам, че един ден отново ще се вози в колата с теб.

Дерек се сепна:

— Знаеш за сина ми?

Макензи кимна бавно.

— Беше по всички новини. Аз… Аз бях на базара, когато се случи. Полицаите ни показаха снимката му, но никой от нас… никой не беше видял нищо. — Прехапа устни. — Толкова съжалявам, Дерек. Не знаех как да ти кажа. И дали въобще трябва. Първия път, когато дойде в кафенето, веднага си спомних кой си.

Почти щеше да добави, че си спомня и сина му, но това вече щеше да е прекалено. Щеше да е лъжа. Той продължи да се взира в нея.

— Благодаря, че ми каза.

— Не е нужно да говорим за това, ако не искаш. — Макензи се обърна и погледна мазератито отново. — Но съм съгласна с теб. Батмобилът трябва да остане.

Усмивка се прокрадна по устните на Дерек.

— А ти какво учиш?

— В Художествената академия. Следвам магистърска степен по изкуство, със специализация мебелен дизайн, но първата ми любов е рисуването.

— Няма магистърска програма по рисуване?

— Има — отвърна тя, — но най-сигурният начин за един художник да стане по-добър, е да рисува. Изкуството е субективно. Или резонира с теб, или не резонира, а аз нямам нужда от повече обучение. Имам нужда от повече рисуване.

— Това обяснява начина, по който ме гледаш. Ти си наблюдател. Истински художник.

— Как би могъл да знаеш? Не си виждал рисунките ми… все още. — Спря за секунда, усмихна се и не отмести очи от неговите. — И не, не това е причината да те гледам по този начин.

Дерек спря да диша за секунда.

— Както и да е. Приключих за днес. Искаш ли да излезем на обяд? Ял ли си нещо?

Той поклати глава.

— Не знам дали харесваш кубинска храна, но има едно малко заведение само на няколко пресечки. По обед опашките са ужасно дълги, но приготвят невероятна…

— За „Финикс“ ли говориш?

Макензи се усмихна изненадано.

— Знаеш ли го? Заклевам се, карибският им сандвич със свинско ми дава живот.

— Дали го знам? Инвестирах в тях. Да вървим.

— Шегуваш ли се?

— Притежавам двайсет и пет процента като техен партньор.

— О, боже. — Макензи се изправи, докато той прибираше лаптопа си. — Тази привилегия включва ли неограничено количество безплатни сандвичи?

— Не, плащам си. Но никога не трябва да чакам на опашка. — Той ѝ намигна и извади телефона си, тъкмо когато излизаха от кафенето. — Хей, Джеръми, Дерек е… Добре съм, човече. А ти?… Страхотно. Ще ми направиш ли два карибски сандвича с допълнително чушки и едни юка пържени картофи. Запази ми една свободна маса отвън, ако има… Малка, само двама сме. Ще дойдем до пет минути.

Рамото ѝ се отърка в гърдите му, докато излизаха от „Грийн Бийн“. За първи път се озова толкова близо до него и чак сега осъзна колко по-висок от нея е. А тя съвсем не беше ниска със своите метър и седемдесет и седем.

— Карибски сандвичи и никакво чакане на опашка… мисля, че те обичам — рече тя под носа си, но достатъчно високо, за да я чуе, докато ѝ отваряше вратата.

— Не ме ли прави това най-големият късметлия на света.

Искра.

И той беше неин.

Глава 16

Апартаментът е тих, когато Макензи се прибира от поредната смяна в „Грийн Бийн“. Вратата на стаята на Тайлър е затворена. Тя притиска ухо към тънката преграда, която ги разделя, и го чува, че хърка. Беше го чула да се прибира в пет сутринта, тъкмо когато тя ставаше за работа, но в крайна сметка не си казаха нищо. Макензи предполага, че щом се прибира толкова късно, най-вероятно предишната вечер се е забил с някого в бара. Очевидно е, че съквартирантът ѝ ѝ е сърдит и тя не може да го вини, особено след като се измъкна от уговорката им да си направят телевизионен маратон с „Хил Хаус“. Апартаментът, който си делят, е шейсет и пет квадрата, но някак си напоследък въобще не се срещат. Тайлър ѝ липсва. А тя е самотна.

Дерек не я е търсил от два дни.

Колкото и да ѝ се иска, не може да му прати съобщение. Той трябва да ѝ пише. Това са правилата, когато стане въпрос за женени мъже. А те се ядосват много, ако случайно ги нарушиш.

Макензи се настанява удобно на дивана с браунито, което беше откраднала от кафенето (всички си крадяха храна), и включва телевизора. Всеки следобед в два часа, ако си е вкъщи, гледа „Младите и неспокойните“. Сюжетът не е нищо особено, но преди години, като малко момиченце, го гледаше с grand-mère.[6] Бъфорд скача в скута ѝ, мъркайки доволно, че се е прибрала у дома, и тя прокарва пръсти през козината му. Въпреки че котаракът ѝ не може да се сравнява с баба ѝ, той все пак успява да я утеши.

— А защо гледаш този сериал? — спомняше си как бе попитала grand-mère, когато беше едва на десет.

Всички тези богати хора с безупречен грим и коса, които все не можеха да намерят щастие, я озадачаваха.

— Тези хора винаги си забиват нож в гърба. Не приличат на нас.

— Напротив, те са досущ като нас, любима моя. — Баба ѝ ѝ направи знак да дойде на дивана и да се завие със същото одеяло, което е там, откакто Кензи се е родила. — Единствената разлика е, че имат пари.

— Но той се държи зле с нея. — Макензи посочи към екрана, където най-богатият мъж казваше нещо безчувствено на жената, която се надява да му стане жена. За втори път. — Той е жесток.

— О, ангелче мое — прегърна я grand-mère. — Бедните мъже могат да са също толкова жестоки. Един беден мъж може да ти разбие сърцето също толкова лесно, колкото един богаташ. И двете знаем какво е да си беден, нали? Няма нищо благородно в бедността. Абсолютно нищо. Когато пораснеш, намери си богаташ. Ще имаш повече шансове да оцелееш, когато те изостави.

Където и да е Джей Ар сега, сигурно също гледа „Младите и неспокойните“. Понякога си пишат доста. Но не и напоследък. Откакто срещна Дерек, Джей Ар се отдръпна. Болеше я, но разбираше защо.

С Дерек беше различно. И поне този път Джей Ар не се месеше. Наричаше другите ѝ женени гаджета „тъжни, отегчени торби с пари“, но не беше казал много по адрес на Дерек. Макензи беше казала на Джей Ар за новото си гадже преди няколко месеца, когато се срещнаха за по бира в родния ѝ град, където посещаваше майка си.

— Как се казва глупакът този път? — попита той.

Името на Дерек беше предизвикало истински шок у Джей Ар.

— Онзи тип, чиято фирма прави протеиновите барчета и ги продават в „Сейфуей“? Онзи, чието дете изчезна?

— Същият.

— Боже господи, Ем Кей! — поде той. Всички в града го наричаха Джей Ар, но само той я наричаше Ем Кей. Факт, който тя тайничко обожаваше. — Едно е да прецакаш тип като Пол, който така или иначе беше пълен кретен още от самото начало, така че както и да е, на кого му пука, но този тип с изчезналото дете? Малко е…

Не довърши мисълта си, но нямаше и нужда. Беше прав.

— Знам — отговори тя. — Но нищо няма да се случи помежду ни. Той е твърде… Не знам.

„Смазан“ ѝ се искаше да каже, но тя харесваше Дерек, затова вероятно се почувства така, сякаш би го предала, ако го изрече на глас.

— Той скърби — довърши Джей Ар.

Двамата продължиха да седят мълчаливи. Макензи го наблюдаваше как внимателно се взира в бирата си и се чудеше дали ще правят секс после. Когато по-късно ѝ отказа деликатно, тя се ядоса на себе си, задето продължава да вярва, че нещата помежду им ще се получат. С всяко едно свое действие Джей Ар просто ѝ напомняше, че тя никога няма да е единствената за него. Баба ѝ беше права. Щом някой щеше да ѝ разбива сърцето, поне да беше богаташ.

А досега ѝ бяха разбивали сърцето два пъти.

Първият път беше, когато баща ѝ напусна майка ѝ — Макензи беше само на дванайсет години. Изостави ги заради жена, която беше два пъти по-млада от него. Майка ѝ, която не беше работила и ден след раждането на Макензи, се бе принудила да започне работа, която мрази. В градче като тяхното нямаше много възможности за работа и тя започна да взема нощни смени като чистачка за няколко местни фирми. Бащата на Макензи беше починал от сърдечен удар преди две години. Тя разбра чрез Фейсбук, когато отчуждената ѝ леля сподели статуса с детайли за погребението, които мащехата ѝ бе публикувала. Макензи не отиде.

Беше си взела сбогом много отдавна.

Вторият път беше заради Джей Ар. Той така и не стана нейно гадже, но беше първата ѝ любов. Семейството му познаваше нейното. Спаха заедно лятото, преди да замине да учи в колеж. Макензи загуби девствеността си върху едно одеяло край реката под звездите. Цялото преживяване беше също толкова романтично, колкото всяка една кънтри песен.

— Ще те видя ли отново? — го беше попитала след това, докато обуваше бельото и шортите си.

Усещаше болка, но от хубавия вид, за пораснали. От реката се носеше лек бриз, който нежно гъделичкаше листата на околните дървета. Беше новолуние и нямаше почти никаква светлина, което само позволяваше на звездите да светят още по-ярко.

— Разбира се — отговори той. — И двамата ще си дойдем за Деня на благодарността, а междувременно ще се чуваме.

Но не си говореха. Той не ѝ говореше. Тя отпътува за колежа още на следващия ден и през следващия месец Джей Ар не отговори на нито едно от съобщенията или обажданията ѝ. Единственият път, когато ѝ вдигна, беше, когато го набра от телефона на съквартирантката си. Беше учтив, макар и изненадан, че го търси, и през цялото време се държеше дистанцирано.

Макензи разбра намека. Случилото се помежду им, каквото и да беше, беше свършило. Беше очевидно, че Джей Ар не иска връзка и въпреки че се беше постарала да няма никакви очаквания, потвърждението, че няма да могат да бъдат нищо повече, я съсипа. Болката ѝ изкара въздуха. Не знаеше, че може да я боли толкова, че може да се отдаде на някого толкова дълбоко, за да я захвърли толкова лесно. Усещането беше по-ужасно и от онзи ден, когато баща ѝ ги напусна. Единствената ѝ утеха беше, че живееха далеч един от друг и никога повече нямаше да се срещнат.

Само че се срещната. Джей Ар се беше отбил в къщата на майка ѝ за Деня на благодарността и я покани да отидат до реката. Държеше се така, сякаш не бе изтръгнал сърцето от гърдите ѝ, сякаш не го бе стъпкал само два месеца по-рано.

Макензи се съгласи да отиде с него.

Искаше да му каже много неща и това беше нейният шанс да го направи.

— Ти ме използва.

Реката беше много по-различна през ноември. Седяха на същото одеяло, но носеха палта и ботуши вместо къси панталони и тениски, и пиеха топло кафе с Бейлис вместо студена бира. Същите дървета, които се извиваха под корони, обсипани с листа, сега стърчаха оголени с тънките си чупливи клони.

Гола. Уязвима.

Така се беше почувствала Макензи.

Въздухът беше изпълнен със сладкия, леко вонящ на джойнта на Джей Ар мирис. Той ѝ предложи от цигарата си и тя си дръпна продължително, после му я върна.

— Как така съм те използвал? — попита я. — Лъгал ли съм те? Давал ли съм ти обещания, които не съм изпълнил?

— Каза, че ще се чуваме.

Джей Ар махна пренебрежително с ръка.

— Е, добре, не ме бива в това. Трябваше да те предупредя. Обикновено се съсредоточавам върху това, което е директно пред очите ми, а ти не си, така че е някак…

— Далече от очите, далече от сърцето?

— Нещо такова. — Той ѝ подаде джойнта отново, но тя отказа. — Не позволявай на чувствата да прецакат отношенията ни, Ем Кей. Връзката ни е съвършената такава, каквато е.

— А каква по-точно е връзката ни?

— Приятели сме — отговори той и Макензи се сви. Никога досега думата „приятели“ не беше звучала толкова пренебрежително. — … и винаги ще бъдем.

— Искам да съм с теб — изтърси тя, но в момента, в който го изрече, се почувства ужасно.

Наистина се бе постарала да го остави в миналото, но ето че сега стоеше пред нея и всичките ѝ чувства се бяха върнали. Не знаеше какво да прави, защото цялата ситуация беше безкрайно объркваща.

— Ти си с мен. — Джей Ар остави джойнта настрана, сплете пръсти около брадичката ѝ и обърна лицето ѝ към своето. — Но ти не го разбираш. Когато съм тук, съм тук.

— И когато не си, не си.

— Не го казвай така, сякаш е нещо лошо. Имаш целия живот пред себе си. Колеж, приятели и сигурно момчета, които непрестанно те канят на срещи. Моят съвет към теб? Съгласявай се. На всичко. Не оставяй възможностите да те подминат заради мен. Животът ти е по-важен от мен. От всичко това. — Той направи жест към реката. — Искаше да се махнеш оттук с причина. Не позволявай на никого и нищо да те спира. Дори и на мен.

— Но аз те обичам. — Макензи се сви, когато чу собствения си глас. Беше слаб, като на дете.

Джей Ар се усмихна. Тя никога нямаше да забрави тази усмивка, изпълнена с мъдрост, цинизъм и разочарование.

— Ще ти мине. Повярвай ми.

Тя захлупи лице в шепите си и се разплака.

— И ме оставяш като баща ми.

— Не бъди глупава — сопна се Джей Ар. — Чуваш това, което искаш да чуеш, не това, което ти казвам. Казвам ти открито какво мога и не мога. Баща ти, като един пълен идиот, какъвто е, никога не постъпи като мен. Вместо това обеща неща, които не можа да изпълни. Ти си на осемнайсет години, но си много по-мъдра за възрастта си, Ем Кей. Вслушай се в разума си, а не в сърцето. Трябва да се научиш да се грижиш за себе си, иначе няма да оцелееш в този шибан свят. Не бъди зависима от мен, чуваш ли? Не бъди зависима от никого.

— Имам чувството, че те губя.

— Това е невъзможно — каза той нежно и се наведе към нея.

Тя знаеше, че ще я целуне и въпреки че можеше да се отдръпне, не го направи. Искаше да почувства устните му върху своите. Усещането, че са някак свързани.

— Защото никога не си ме имала.

Устните им се срещнаха и усещането беше едновременно най-хубавото и най-ужасното нещо, което някога бе изпитвала.

От този момент Макензи научи, че когато някой не те обича, има два пътя, по които можеш да поемеш. Първият е да срещнеш някого другиго и да опиташ отново. И отново. И отново. Докато един ден, ако имаш късмет, не срещнеш човека, с когото трябва да бъдеш. Онзи, който те обича и който иска да прекара живота си с теб. Но все пак няма гаранция, че ще го намериш, а и дори да го намериш, не значи, че връзката ви няма да се разпадне.

Вторият е никога повече да не опитваш. Приемаш, че любовта е ужасна. Любовта е болезнена. Любовта взема от теб повече, отколкото ти дава. Но в такъв случай какъв е смисълът? И спираш да я преследваш. Прекарваш времето си, с когото си поискаш, без да имаш никакви очаквания, с ясното съзнание, че единственото сигурно нещо, на което можеш да се довериш, е настоящият момент.

В мига, в който спря да се преструва и наистина остави зад себе си всички очаквания, които имаше относно Джей Ар, тя започна да оценява истинската стойност на отношенията им. Гледаше приятелите си как преживяват болезнени раздели и беше щастлива, че това не може да се случи на нея. Както Джей Ар беше казал — не можеш да загубиш нещо, което никога не си имал.

През четирите години, докато учеше в Художествената академия в Бойзи, двамата с Джей Ар продължиха да поддържат контакт от време на време, а когато се озовяха на едно и също място, прекарваха всяка секунда заедно. Когато се премести в Сиатъл заради магистратурата, Макензи дори остана при него, докато си търси апартамент. Продължават да правят секс, но само понякога и то когато обстоятелствата са подходящи. Обсъждат хората, с които се срещат, но най-често Макензи говори за мъжете, с които излиза, тъй като не изгаря от особено желание да слуша за сексуалните приключения на Джей Ар с други жени. Той я съветва често.

Веднъж ѝ беше дал съвет как да постъпи с Пол и нещата се наредиха доста добре. Последния път, когато Макензи видя Джей Ар, той я беше попитал как вървят нещата с Дерек. Приключенията ѝ с женени мъже го възбуждат и колкото повече детайли му споделя, толкова по-голяма е вероятността после да правят секс. Но по някаква причина той изглежда изключително заинтригуван от Дерек. Заради изчезналото дете.

Макензи го разбира. Трудно е човек да разграничи Дерек и историята, която почти всички новинарски емисии бяха излъчили. Сиатъл беше богат на милионери, благодарение на факта, че едни от най-големите и успешни компании имаха седалище в града. „Амазон“, „Майкрософт“, „Старбъкс“, „Костко“, „Нордстром“. При други обстоятелства никой не би различил човек като Дерек от останалите успели бизнесмени.

Но изчезналото дете го правеше специален.

— Дава ли ти пари? — попита я Джей Ар.

— Понякога — отговаря тя. — По малко за това-онова, ако е наясно, че имам нужда.

— Би трябвало да ти дава повече от малко. Този тип е фрашкан с пари. Наградата за изчезналото му дете е един милион долара. — Той потърси нещо в телефона си и когато го намери, ѝ го показа.

Беше статия за „Пауър Органикс“ в едно списание за бизнес.

— Само миналата година компанията му има триста милиона от продажби.

— Дай да видя — каза Макензи, опитвайки се да грабне телефона от ръката му. Джей Ар не ѝ позволи, но тя не се изненада. Мъжете се държаха странно, когато станеше дума да вземеш телефона им.

— Трябва да ти купи мезонет — продължи Джей Ар, а тя почти можеше да види как се задвижват малките зъбчати колелца в мозъка му. — На твое име. Така че, ако връзката ви приключи, ще си имаш поне това. Ще е като да си ударила джакпота, без реално да си го ударила, ако разбираш какво имам предвид.

— Отношенията ни с Дерек не са такива — отвърна Макензи. — Не сме на този етап и може би никога няма да бъдем. Той не е Пол, който беше обсебен от мен. Дерек ме търси само когато му е удобно и никога не ме предупреждава по-рано от ден-два преди това.

— Защото го оставяш той да диктува правилата. Твърде достъпна си. За мъж като него нещата са забавни само когато представляват някакво предизвикателство. Само когато мисли, че има възможност да не си негова. — Джей Ар продължи да рови из телефона си, когато попита: — А как стоят нещата с жена му?

— Не говори много за нея, но явно двамата почти не се виждат. Веднъж спомена, че трудно преживява изчезването на детето. Мисля, че затова мрази да се прибира вкъщи — отговори Макензи. — За да не трябва да се бори и с това. С нея.

— Защо не се разделят тогава?

— Страхува се, че тя ще се самоубие.

Джей Ар извъртя глава рязко:

— Наистина ли? Той ти го каза?

— Не и по този начин — вдигна рамене Макензи. — Но случилото се я е смазало напълно. Веднъж, след като бяхме пили доста вино, той спомена, че някъде месец след като детето изчезнало, са я приели в болница. Напълнила си ваната и изпила шепа хапчета. Намерил я тъкмо навреме. Държали я в психиатричното отделение пет дни.

Не можеше да разчете изражението на Джей Ар, но я притесняваше.

— Какво?

— Няма начин да продължат дълго така — отвърна той, но изглеждаше, сякаш говори повече на себе си, отколкото на нея. — Преживели са твърде много. В един момент ще се разделят окончателно. Звучи сякаш са на път. Мисля си, че… — Той спря за миг, внимателно подбирайки думите си. — … е възможност. За теб.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Може би този ще е твоят човек.

Макензи се засмя.

— Колко точно си надрусан? И откога вярваш в брака?

— Не вярвам в брака. Вярвам в парите, а той има много. Повече от всички останали.

— Не го обичам, Джей Ар — възрази тя, но това, което наистина имаше предвид, бе, че той не я обича. Не искаше да го каже на глас. Не искаше Джей Ар да знае, че я е грижа.

Той сви рамене:

— И какво от това? Ще цитирам легендарната Тина Търнър: „Какво общо има любовта“?

— Няма да разбия нечие семейство.

— Златотърсачка, любовница, която разбива семейства — едно и също е.

Не, не е. Въобще. Макензи никога не беше харесвала определението „любовница, която разбива семейства“. Тя не е любовницата, която разбива семейства, нито пък е жената, заради която баща ѝ ги изостави.

Мъжете сами си разбиват семействата.

Разбира, че Джей Ар се опитва да помогне да извлече максимума от ситуацията, защото рано или късно връзката ѝ с Дерек ще приключи. Аферите с женени мъже винаги приключват по един или друг начин. Или ще се превърне в нещо „истинско“ и Дерек ще напусне жена си, за да помоли Макензи да остане с него завинаги, или всичко ще отшуми и той ще остане с жената, за която се е оженил. При всички случаи това, което имат сега, нямаше да продължи завинаги. Невъзможно е.

Особено защото Дерек все още обича жена си.

Той рядко споделя с Макензи за семейството си, но ги сънува. Най-вече сина си. През цялото време. По време на пътешествието им до Ню Йорк Дерек беше извикал името на Себастиан толкова силно, че я събуди посред нощ. Тя светна лампата, за да види как Дерек се мята до нея с коса, сплъстена от пот.

Себастиан. Себастиан. Бас. Ела при татко. Моля те.

— Събуди се — каза Макензи и го разтърси. — Дерек, събуди се. Сънуваш кошмар.

Той отвори очи внезапно, сякаш напълно буден, когато лицето му се сви:

— О, господи, не можах да го стигна. Той беше точно там, но аз не можах да го стигна навреме.

— Шт. — Макензи изгаси лампата и легна до него. — Всичко е наред. Беше просто сън. Опитай се да заспиш пак.

На следващата сутрин никой не спомена случилото се. Тя не беше сигурна, че Дерек си спомня и така и не повдигна въпроса. Но понякога, когато говори насън, се чува и името на Мерин. Не често. От време на време. Всъщност първият път, когато Макензи го чу да изрича на глас името на жена си, беше нощта след кошмара. Тонът му беше натъжен, думите му ясни.

И той каза: „Мерин, съжалявам. Боже, Мерин. Толкова съжалявам“.

Глава 17

Три дни и никакви съобщения от Дерек.

Макензи си мисли за него, докато бърше масата до прозореца с почистващи кърпички и салфетки заради малкото дете, което беше повърнало няколко минути по-рано. Счита я за масата на Дерек, защото той винаги сяда там. Обича да наблюдава хората и да държи безценния си Батмобил под око. Никога не би си признал, но обожава, когато хората се заглеждат в мазератито. Веднъж двамата с Макензи седяха на същата тази маса, когато две колежанки се бяха спрели на тротоара пред колата, за да се огледат, след което едната се подпря на колата, а другата я снима. После двете си размениха местата и първото момиче снима приятелката си. След като приключиха със снимките, те се отдалечиха с бърза крачка, смеейки се, очевидно доволни, че имат снимки, които да публикуват в Инстаграм.

Макензи проверява телефона си и игнорира имейла от хосписа, в който живее майка ѝ. Напомнят ѝ, че скоро трябва да плати таксата за следващия месец. Планирала е да внесе парите от Дерек по кредитната си карта и да си плати сметките. Когато може да използва и виза картата си, ще плати и таксата на майка си. Можеше да е по-зле.

Било е и по-зле.

Решава, че няма да е фатално, ако все пак му пише. Три дни ни вест, ни кост е доста време и всеки би проверил какво се случва. Незнанието какво става я принуждава да изпрати на Дерек възможно най-невинното съобщение, за което може да се сети. Една думичка.

Хей.

Изчаква. Нищо. Връща телефона в джоба си и въздиша тежко.

Масата вони на белина, но поне най-накрая е чиста. Защо родителите винаги правят така? Майката на момиченцето, което беше повърнало, твърдеше, че се чувства ужасно заради бъркотията, но въпреки това с удоволствие беше оставила на Макензи да почисти. Поне ѝ плащат да го прави. Какво положително има на това да си родител? Котките са за предпочитане пред децата. Почистват се сами още от първия си ден.

— Знаеш ли какво е да имаш дете? — беше ѝ казала веднъж майка ѝ, когато Макензи беше едва на осем. Беше я помолила да остане да спи при най-добрата си приятелка, Бека. — Сякаш сърцето ти излиза през вратата на два крака, уязвимо и беззащитно. Ужасяващо е.

Не, благодаря. Животът е достатъчно труден и няма нужда още едно малко човече да става част от битката.

Не е мислила за Бека от години. Макензи може да преброи близките си приятелки на пръстите на едната си ръка. Бека в началното. Дженел в гимназията. И Изабел, съквартирантката ѝ, докато следваше в бакалавърската си програма.

Често си мисли за Изабел. Срещнаха се още първата седмица, когато Изи бе дотътрила в стаята им огромен куфар. По-късно Макензи щеше да научи, че е наполовина пълен с козметика и продукти за коса. Изи беше получила стипендия за танци и единствената цел в живота ѝ беше да си намери богат съпруг.

— Не е като да не вярвам в себе си — беше казала тя съвсем радушно, докато ядяха пица онази вечер. Беше отхапала огромно парче, което по-късно щеше да повърне, но това беше без значение. — Мечтата ми е да танцувам професионално. Но мога да си счупя глезена още утре. И тогава какво? Нямам никакви други умения. Затова пък си имам Дейвид. Той е моят План Б.

Намериха общ интерес в лицето на по-възрастни мъже. Гаджето на Изи беше хирург на четиресет и три години, а Макензи се виждаше с Шон, който бе трийсет и девет годишен брокер, с когото се беше срещнала на тренировките по йога. Но за разлика от Дейвид, Шон беше женен.

— Никога не бих излязла с женен мъж — каза Изи и сбърчи идеалното си носле от недоволство. — Но няма да те съдя. Ти си знаеш най-добре.

След първата година двете се изнесоха от общежитието и наеха малък апартамент извън кампуса. Макензи все още се срещаше с Шон, който си имаше доста проблеми вкъщи, защото жена му беше заплашила, че ще го напусне и ще вземе децата със себе си. Макензи усещаше, че той губи интерес. Изи пък беше заменила хирурга с нов по-възрастен мъж, който се казваше Рик и обожаваше да пътува. Когато не беше на лекции, Рик я водеше в Мексико, Барбадос, Париж и дори на един средиземноморски круиз. Само че Изи твърдеше, че е било ужасно скучно, защото средната възраст на другите пасажери на кораба е била около единайсет милиарда години.

— Никога няма да се кача на „Холанд Америка“ — заяви тя, когато се прибра. — Всички си лягаха най-късно в девет. Какво изпуснах? Как е Шон?

— Почти съм сигурна, че скъса с мен — отговори Макензи потиснато. — Преди няколко дни на вечеря ми каза, че има нужда от пространство и да прекара време с децата си. Дори ми даде пари. Беше сякаш ми дава… обезщетение.

— Колко ти даде?

— Хиляда. — Макензи не знаеше какво трябва да изпитва по въпроса. — Извади една пачка, плати сметката и ми даде останалото.

— А ти какво му отговори?

— Благодаря.

— Момиче, на нищо ли не съм те научила? — Изи завъртя очи. — Никога не приемаш първата оферта. Това са преговори. Ако иска да се разкараш, трябва да ти плати да го направиш. Хилядарка? Мамка му. Дейвид ми даваше толкова всеки месец, просто така.

— Какво трябваше да направя?

— Трябва да погъделичкаш егото му, да го разчувстваш и да събудиш защитническата му страна. Да кажеш нещо от сорта на „О, еха, хвана ме неподготвена“. — Докато говореше, гласът ѝ се смекчи, а по лицето ѝ се изписа тъга. — „Не искам да те загубя. Връзката ни беше истинска за мен и не съм готова да те пусна да си отидеш“.

Макензи се засмя гръмко.

— Е, стига де. Няма как да му кажа всички това, без да избухна в смях.

Изи не се засмя.

— Тогава започни да се упражняваш. Раздялата ви трябваше да му струва много повече от една хилядарка. Когато скъсахме с Дейвид, той ми даде десет.

— Десет хиляди?

— Мислиш, че за тях имат значение ли? Такива пари не са нищо за хора като тях. Просто лош късмет някой уикенд, докато играят покер. — Изи въздъхна и поклати глава. — Знаеш, че не бих излязла с женен мъж, но щом ти ще го правиш, поне спечели нещо от цялата тази работа. Цените за професионални гаджета се покачват, ако мъжът си има жена. Такива мъже има какво да губят.

Макензи за първи път чуваше термина „професионално гадже“.

— Както казах, преговаряш за… — Изи се наведе към нея. — … за толкова, колкото струваш.

— И как, по дяволите, да го направя?

— Има си тънкости. — Съквартирантката ѝ се замисли. — Трябва да поискаш, без реално да им го казваш. Трябва да ги накараш те да ти предложат.

Имаше много да размишлява над думите ѝ.

— При всички случаи е твърде късно да промениш ситуацията с Шон. — Изи се отпусна обратно на стола. — Но го имай предвид следващия път. Имаш повече власт над тях, отколкото си мислиш. Само не смей да се влюбваш в тези мъже.

Докато живееха заедно, Изи продължи да я учи как трябва да се държи едно професионално гадже. Разбира се, настояваше, че понятието „професионално гадже“ не е равносилно на проститутка. Те наистина харесваха мъжете, с които излизаха, и връзките им винаги бяха ексклузивно само с тях. Самата Изи никога не излизаше с повече от един мъж. Докато бяха заедно, другите мъже не съществуваха за нея и тя се грижеше за него, както всяка една мила приятелка би направила. В спалнята даваше всичко от себе си, за да го задоволи, но очакваше същото в замяна. Не всичко се въртеше около него. Но за да я имат, гаджетата ѝ трябваше да са способни да си я позволят и финансово. Най-вече финансово. Тя имаше скъпи вкусове и изискваше пари, за да ходи на маникюр всяка седмица, да си прави мигли през седмица, прическа веднъж на месец и изкуствен тен, когато имаше нужда. Обожаваше да пътува, но само бизнес или първа класа. Очакваше подаръци и предпочиташе онези, които идват в малки сини кутийки с бели панделки. В замяна, приятелят ѝ получаваше отдадено гадже и компания, когато пътува. Нещо повече, тя го обсипваше с внимание и се стараеше да направи така, че той винаги да се забавлява.

Само че Изи не искаше да остане нечие гадже завинаги. Искаше пръстена, сватбата, къщата и фамилията му. Искаше да е финансово осигурена.

— Избягвам момчета, които имат спестовен фонд от родителите си — каза тя веднъж на Макензи. — Първо са ужасни в леглото. Второ, ако са родени с пари, значи, че винаги са били подсигурени и никога не е трябвало да се трудят за нищо в живота си. А и винаги искат деца.

Тя потрепери.

— Успял, разведен богаташ е като Светия граал. Работил е здраво, вече има дете и сега иска просто да се забавлява и да глези някого. Някой точно като мен.

И тогава Изи срещна Майк. Майк не беше разведен. Нито богат. Майк беше само три години по-голям от нея и се бяха запознали във фитнеса. Току-що се беше разделила с Рик и се чувстваше някак неспокойна, затова се съгласи на среща на кафе с Майк. Бил „сладък“. Кафето прерасна в напитки, които пък се превърнаха във вечеря и Изи не се прибра до следващия ден.

— Прецакана съм.

— В какъв смисъл?

— Във всякакъв. Той работи в Ай Ти сферата и кара шестгодишна тойота „Камри“. „Камри“, Кенз! А тази сутрин ме заведе на закуска в „Айхоп“. АЙХОП! И знаеш ли какво?

— Какво?

— Сексът беше невероятен, а палачинките бяха вкусни. Какво става с мен?

Макензи не се сдържа и се засмя. Беше ѝ трудно да си представи как Изи седи в ресторант, част от някаква верига, и държи огромно ламинирано меню.

— Значи… всичко е било просто еднодневно забавление, нали?

— Да. — Съквартирантката ѝ отговори твърде самоуверено.

Макензи не можеше да прецени кого се опитва да убеди Изи — нея или себе си.

— Но, боже мой, той ме кара да се усмихвам. Да се смея. Бях забравила колко е хубаво да си с някого, който може да се разсмее. Последните двайсет и четири часа ме накараха да се чувствам така, сякаш около него мога да съм напълно себе си. Нямаше значение дали гримът ми е идеален, или косата ми се е накъдрила от дъжда. Дори предложих да платя за закуската, защото той купи вечерята. Кога за последно съм правила подобно нещо?

— Ще се видите ли пак?

— Не знам. — Изи изглеждаше искрено объркана. — Иска ми се да не беше толкова… очарователен.

Шест месеца по-късно тя продължаваше да излиза с Майк, а Макензи приключи кратка авантюра със собственика на ресторанти Ерик и се прехвърли на Пол. Женен, на около четиресет, с три деца под дванайсет години. Беше мениджър и партньор в една адвокатска кантора, наречена „Бойзи“, чийто офис се намираше в центъра на града. Притежаваше и апартамент наблизо, защото често работеше до късно. Семейството му живееше в предградията, където ги виждаше основно през уикендите, когато не беше с Макензи.

Веднъж Пол я попита дали банковата му сметка го прави привлекателен за нея.

— Дали щеше да ме желаеш, ако бях чистач, например?

Макензи отвърна на въпроса му с въпрос.

— А ти щеше ли да ме желаеш, ако бях на четиресет, с наднормено тегло и три деца?

Без да иска, беше описала жена му и той се отдръпна леко, видимо наранен.

— Имаш право.

— Извинявай, не исках…

— Няма нищо. Какво искаш за вечеря?

Връзката им продължи около четири месеца. Макензи беше последна година в академията и прекарваше повечето вечери в апартамента му в Бойзи. Изи беше при Майк, който имаше къщичка с малко, красиво дворче. Нито едно от двете момичета не искаше да си признае, че са се отдалечили една от друга, особено сега, когато Изи, нарочно или не, се беше оттеглила от ролята на професионално гадже.

И всичко това щеше да е напълно приемливо, защото Макензи не я беше грижа, но Изи беше започнала да се държи така, сякаш осъжда начина ѝ на живот. Същия онзи начин на живот, който самата тя бе водила доскоро.

— Как го правиш? — попита я една вечер Изи.

Двете се бяха сбутали пред огледалото в малката баня няколко седмици преди церемонията по завършването. Макензи беше взела назаем една от прилепналите рокли на Изи и се приготвяше да излезе на вечеря, а после и на танци с Пол. Изи носеше дънки и пуловер. В огледалото двете изглеждаха сякаш са разменили живота си, в сравнение с първия път, когато се запознаха.

— Пол е женен — продължи Изи, сякаш Макензи не знаеше. — Има деца. Жена. Семейство. Въобще ли не ти е гадно, че го правиш?

— Не — отсече Макензи. Колко пъти трябваше да водят този разговор? — Никак.

— Не е редно, Кенз. — Изи се обърна към нея.

— На теб пък какво ти пука? — сопна се тя. — Какво стана с „ти си знаеш най-добре“?

— Да, но грешах. Хората се променят. Не искаш ли да се влюбиш?

Това беше първият път, когато Кензи чу съквартирантката си да споменава любов, и се изненада. Не беше мислила, че Изи е от този тип хора. Любовта винаги изглеждаше последното нещо, което я интересува. Макензи осъзна, че започва да се изнервя. Не всеки има късмета да се влюби. Извъртя се с гръб към огледалото:

— Не съм някоя разбивачка на семейства, Изи. Той е. Това, което хората забравят, е, че това е неговото семейство и той го разбива. Ако всичко у тях беше наред, той нямаше дори да ме погледне.

— Знаеш ли как се запознахме с Майк?

— Каза, че във фитнеса.

— Всъщност беше преди това. Заговори ме в книжарницата за едни биографии, които държах. Явно сме провели цял разговор, но аз наистина не си спомнях, докато не ми разказа на първата ни среща в кафенето. След това, няколко месеца по-късно, на Свети Валентин, въпреки че отношенията ни все още не бяха сериозни, ми подари книгата. — Тя се усмихна. — Успял е да намери копие, подписано от авторката. Единственото, за което си мислех, беше, че книгата едва ли струва повече от двайсет долара, но е най-личният и внимателно избран подарък, който съм получавала.

Изи се измъкна от банята и след секунда се завърна с „Моето приключение в дивото“ от Черил Стрейд. Показа на Макензи надписа, който гласеше: „Когато приключиш с дивите си страсти, ще бъда тук. — Майк“.

— Трябва да я прочетеш. Разказва се за една жена, която взема наркотици, изневерява на съпруга си и тръгва на супер откачен планински преход, за да се опита да се отърси от болката след смъртта на майка си. Книгата наистина ми проговори на едно различно ниво. Накара ме да се замисля сериозно защо правя нещата, които правя, и осъзнах, че ми е писнало от самата мен. Ще дам шанс на Майк, Кенз.

— Чела съм я. — Макензи се обърна към огледалото. — И се радвам за теб. Но аз харесвам Пол. И мога да излизам и с богати мъже, и с бедни.

Много добре осъзнаваше, че звучи точно като баба си.

— Никой не е казал, че не трябва да излизаш с богати възрастни мъже — рече Изи. — Предпочитам да съм богата, а не бедна. Но избирам да съм щастлива пред това да съм богата. Намери си мъж, който не е женен, Кенз.

— Жена му не е мой проблем. Дори не мисля за нея. За мен тя не съществува. — Макензи сви рамене. — Така или иначе всички мъже изневеряват. Един ден, когато си стара и дебела, омъжена за Майк и имате няколко деца и ипотека, той също ще реши, че си му скучна и ще ти изневери. Всичко, което постигаш, като даваш сериозен шанс на тази връзка, е да станеш безкрайно уязвима. Ти беше тази, която ми го обясни, не помниш ли? Но както и да е, ти си знаеш най-добре.

По-добре да я беше зашлевила. Изглежда, думите ѝ имаха същия ефект, защото изражението на Изи се промени, бузите ѝ се отпуснаха и тя наведе очи. Въпреки това, дори облечена така небрежно, продължаваше да изглежда зашеметяващо. Можеше да има всеки мъж или стандарт на живот, който си пожелаеше. Какво разхищение на цялата тази красота само.

След този разговор връзката на Пол и Макензи продължи около три седмици. Всъщност, приключи същата онази вечер, когато жена му започна да блъска по вратата им в полунощ точно в деня преди дипломирането. Госпожа Пол, както я наричаше Макензи, защото нямаше представа как се казва наистина, беше пияна и търсеше съпруга си. Когато Макензи отвори вратата, тя се опита да нахлуе в апартамента.

— Шибана кучко, къде е шибаният ми съпруг, кажи ми, шибана курво, къде е Пол? — беше изкрещяла на един дъх и думите ѝ се разбираха едва.

Гримът ѝ беше размазан, очите — кървавочервени, а изрядният ѝ маникюр се стрелна към лицето на Макензи като хищнически нокти. Макензи се опита да затвори, но жената беше успяла да се навре между касата на вратата и самата врата.

— Не познавам никакъв Пол. Просто живея тук! — започна тя отчаяно, опитвайки се да се престори, че не спи със съпруга на жената пред себе си.

Съпругата на Пол беше с около петнайсет сантиметра по-ниска от Макензи, но алкохолът и яростта, които я изпълниха, я накараха да залепи лице до вратата, досущ като Джак Никълсън в „Сиянието“. Макензи не се съмняваше, че в яростта си тази пияна жена би се опитала да я убие или поне да я пребие.

— Изи, помогни ми! — извика тя.

— Кажи на съквартирантката си да остави съпруга ми на мира! — изкрещя отново другата жена.

Лицето ѝ беше придобило лилав цвят, а влажната ѝ коса беше полепнала на сплъстени буци по бузите ѝ. Тя отново се опита да изблъска вратата с тялото си.

— Тя е курва, и ти си курва, и аз мразя момичета като вас, шибани курви!

— Изи! — изкрещя Макензи отново. Едва успяваше да удържи вратата и имаше нужда съквартирантката ѝ да ѝ помогне. — Изи, ела веднага!

Обърна се към жената и настоя:

— Престани да буташ, няма да те пусна!

Вратата на стаята на Изи се отвори и тя излезе. Носеше очила, широка тениска и анцуг, а косата ѝ беше вързана на кок. Без грима и високите си токчета приличаше на тийнейджърка, особено заради огромните си ококорени очи, изпълнени със страх. Жената на Пол, все още напираща, я забеляза как наднича от всекидневната и лицето ѝ изведнъж се отпусна. Вярваше, че Изи спи с Пол. Каквато и информация да имаше, беше очевидно, че нямаше снимка на предполагаемата любовница. Нито пък знаеше името ѝ.

— По дяволите, на колко си? Деветнайсет? — Гласът ѝ сякаш заседна в гърлото и тя започна да хлипа. — Та ти си дете, о, боже, не мога да повярвам, че е способен на такова нещо, не мога да повярвам…

— Кажи ѝ да се разкара! — Изи каза на Макензи, което пък се оказа най-неподходящото, което можеше да ѝ хрумне в онзи момент, защото хлиповете на жената се превърнаха в ярост. — Ще се обадим на полицията, луда кучко!

— Аз ли съм луда кучка? — изрева жената. — Обади се на полицията! Обади се и им кажи какво си направила! Трябва да те арестуват, задето си курва, която духа на женени мъже!

По лицето ѝ избиха червени петна от ярост, а слюнката ѝ се разхвърча навсякъде. Макензи усети пръските и вонящия ѝ на водка дъх, когато жената на Пол блъсна вратата толкова силно, че почти успя да влезе.

— Мислиш ли, че не обичам да духам на мъжа си? — изрева тя. — Бих му духала, но той никога не си е вкъщи! Мразя те! Дано да гниеш в ада, кучко! Ако те видя някога пак, ще плисна киселина в лицето ти, курво!

Ужасена, Изи се изстреля към стаята си, при което Макензи чу вратата да се трясва и ключът да се завърта.

Тя направи последен опит да затвори, при което другата жена отхвръкна обратно в коридора. Някой от съседите беше извикал домоуправителя, защото вратите на асансьора се отвориха и се появи Гари по пижама и халат, с бейзболна бухалка в едната ръка и телефона си в другата. Когато видя, че срещу него има жена, която на всичкото отгоре е и дребничка, той свали бухалката.

— Ще се обадя на полицията, ако не престанете да крещите, госпожо — каза ѝ Гари. Той беше почти оплешивял и малкото му останала коса стърчеше на малки кичури. — Вървете си, моля ви. Не искам да ви създавам неприятности.

Жената го погледна и отмести поглед към Макензи.

— Той е моят съпруг. — Устните ѝ потрепериха. — Заедно сме от осемнайсет години. Имаме деца.

— Съжалявам — отвърна тя. Само това ѝ идваше наум.

— Макензи, прибери се и затвори вратата — каза Гари.

Тя затвори вратата и я заключи, притискайки ухо към лакираното дърво. Можеше да чуе жената, която направо виеше отвън, когато Гари я изпрати до асансьора. Макензи цялата трепереше. Никога не беше виждала такъв гняв. Гняв, който е безумен, неконтролируем, достатъчно подлудяващ, че да те накара да убиеш.

След случката двете с Изи спряха да си говорят. Приятелството им беше приключило онази вечер. Макензи никога не прости на Изи, че не ѝ помогна, а Изи никога не прости на Макензи, че я беше помолила за помощ. През следващите няколко седмици двете продължиха да се избягват, докато една вечер Макензи не се прибра и завари стаята на Изи празна. Без сбогом, без бележка, просто парите за нейната половина от наема. По-късно откри, че Изи я беше махнала от приятелите си във Фейсбук и Инстаграм.

В ерата на социалните медии това беше повече от красноречиво.

Когато връзката ѝ с Пол приключи малко по-късно по доста неприятен начин, защото как иначе биха могли да приключат, Макензи усети отчаяната нужда да промени обстановката си. Можеше да се върне вкъщи. Кандидатства за магистратура в Сиатъл и я приеха, а Джей Ар ѝ предложи втората си спалня, докато си намери апартамент.

Телефонът ѝ извибрира в джоба, връщайки я към настоящето. Съобщение. От Дерек. Най-накрая, казва си Макензи и го прочита бързо, след което го препрочита отново и усеща тъпа болка в стомаха. Не я беше заболяло с Пол, Ерик или Шон, но нещата не стояха така с Дерек. Беше я заболяло по онзи начин, по който я беше боляло и за Джей Ар. Но тя си го заслужаваше. Не трябваше да попада в такава ситуация.

Този път наистина всичко свърши. Съжалявам. Моля те никога повече не ме търси.

Глава 18

Някъде зад нея се разнася пукот от скършено клонче. Някой я следва. Макензи се извръща рязко, убедена, че ще се озове лице в лице с някой облечен в черно огромен непознат, който посяга към нея с големите си ръце и откачен поглед в очите.

Но там няма никого.

Единственият човек наблизо е друга жена, която чака автобуса в другия край на улицата. Въпреки че не може да го види, Макензи го усеща. Нечие присъствие, което я наблюдава и дебне от сенките, но все ѝ се изплъзва, когато насочи поглед към него. Тялото усеща опасността преди съзнанието и тя има чувството, че някой диша във врата ѝ, след което отмества косата ѝ и шепти в ухото ѝ. Само че този някой ѝ е напълно непознат, а това, което има да каже, не е нещо, което тя би искала да чуе.

Остават само пет пресечки. Макензи изважда телефона си, защото изпитва нужда да чуе нечий успокояващ глас, докато върви към къщи. Телефонът иззвънява два пъти, преди Джей Ар да отговори.

— Хей — започва той. — Всичко наред ли е?

Звучи загрижен. Тя рядко му се обажда. Обикновено му пише.

— Прибирам се от работа. — Макензи спира на ъгъла на едно кръстовище заради червен светофар. — Мисля, че някой ме следи.

— Видя ли някого?

— Не, усещам го.

Чува го как си отдъхва от другата страна.

— Ем Кей, чуй ме. Всичко е наред. Върви бързо и се придържай към добре осветени места. Ще си говорим, докато не се прибереш.

— Искаш ли да дойдеш тази вечер? — Малкото ходещо човече светва в зелено и Макензи тръгва да пресича. — Може да си поръчаме храна, да гледаме филм…

— Къде е съквартирантът ти?

— Избягва ме — отговаря тя. — И е на работа.

От другата страна следва пауза, която продължава твърде дълго. Значи отговорът е „не“.

— Не мога тази вечер — казва Джей Ар. — Аз… всъщност излизам с някого.

Макензи е толкова изненадана, че почти спира на средата на улицата.

— Излизаш с някого? — повтаря тя. — Какво имаш предвид, че „излизаш с някого“?

Повече от странно е да го чуе да казва подобно нещо. Джей Ар почти винаги „излиза с някого“ в буквалния смисъл на думата. Майка ѝ го нарича „женкар“ и никак не го одобрява, но той казва, че излиза с някого в смисъла на това, че има връзка, което е нещо съвсем различно.

— Трябваше да ти кажа последния път, когато бяхме заедно, но знам, че не обичаш да слушаш за други хора. — В гласа му се усеща и нотка на неловкост, която също ѝ е непозната. — Надявам се, че има някакво бъдеще, така че… знаеш.

Надява се?!

— Наистина ли? — Макензи се принуждава да звучи така, сякаш ѝ е все едно. — Ами… откога? Коя е тя? Как се казва? Как се запознахте?

— Наистина ли искаш да знаеш…

— Ти сериозен ли си?! — Гласът ѝ става малко по-писклив, когато осъзнава напълно какво ѝ казва. — Откога пък излизаш с някого сериозно? Ти не си по връзките, Джей Ар, не помниш ли?

— Ем Кей…

— Знаеш ли какво? Забрави. Почти се прибрах. Ще те оставям.

— Чакай. — И тя изчаква. — Съгласен съм, че можех да намеря по-добър момент да ти кажа, но ме изслушай. Притеснена си, защото Дерек напоследък е отчужден, което те кара да си безкрайно чувствителна към всичко останало. Когато се обади, всичко ще се нареди. Повярвай ми. Тогава ще можем да си поговорим за… моята ситуация.

Винаги е обичал да ѝ обяснява какво и защо чувства самата тя.

— Дерек няма да се обади — отвръща Макензи. — Изпрати ми съобщение, когато приключвах смяната си. Всичко свърши.

— Казвал го е и преди.

— Убедена съм, че този път наистина го мисли. Съобщението му беше… кратко.

Тя примигва, борейки се срещу напиращите сълзи от разочарование и безсилие. Зарязана от Дерек, а сега изоставена и от Джей Ар, който внезапно решил да си намери истинско гадже. В такива моменти осъзнава колко малко са хората в живота ѝ, на които може да разчита. Петдесет хиляди последователи в социалните мрежи, но нито един приятел, който да дойде да я утеши, когато преминава през такъв труден момент.

— Ще ти се обадя утре. Ще измислим нещо. Някакъв друг начин да приключим нещата с Дерек.

Тя му затваря, но продължава да стиска телефона си. Какво да измислят? Джей Ар очевидно си мисли, че може да получи от Дерек същото, което и от Пол, но може би обстоятелствата никога не са били същите. Този път се провали. При това ужасно.

Сградата, в която живее, не е нищо особено, но входът и коридорите са винаги осветени. Все още усеща нечий поглед да пъпли по кожата ѝ, дори когато стига до входа и пъхва ключа в ключалката. Чак когато тежката врата се затваря зад нея, тя си позволява да си отдъхне.

Може да не е видяла никого, но това не значи, че е нямало никого.

Асансьорите работят, но са бавни, а апартаментът ѝ е на втория етаж. Бързо взема стълбите и тъкмо когато изкачва последното стъпало, вратата се отваря. Тайлър е. Отива на работа. Облечен е с хубавите си дънки и бяла тениска, която подчертава маслинения оттенък на кожата му. Той е барман, който работи през нощта, а тя е бариста, която работи през деня. Когато не са на работа, са на лекции. Въпреки това, преди винаги успяваха да намерят време един за друг. Но Тайлър ненавижда факта, че Дерек е женен.

Женените мъже някак си знаят как да развалят приятелства.

— Хей. — Съквартирантът ѝ я подминава, като внимава да не се докоснат.

Избягва погледа ѝ.

— Хей. — Макензи се спира на вратата и го поглежда.

Цялата тази ситуация е повече от нелепа. Живеят заедно вече две години, мамка му. Тя дори ползва ваксата му за коса. Той ѝ яде гранолата. Двамата все още използват акаунта за „Нетфликс“ на бившето му гадже. Би трябвало да успеят да решат такъв проблем. Макензи иска да му сподели всичко за Дерек, но не тук, не и на стълбите.

— Дължа ти закуска. Свободен ли си утре?

Тай се спира и я поглежда.

— Закуска? Ти сериозна ли си?

— Или обяд?

Той поклаща глава и продължава надолу по стълбите.

— Бъфорд се изповръща на леглото ти. Чаршафите ти са целите изцапани, така че ще трябва да ги изпереш. Мисля, че е ял от цветята.

— Чакай. Какви цветя?

— Някой ти изпрати цветя сутринта. Сложих ги в стаята ти. — Той се спира и я поглежда отново. — И забрави за закуски и обяди, отиваме на вечеря, кучко. И ще ме заведеш на някой хубав ресторант.

Успява да улови усмивката му, преди Тай да изчезне от полезрението ѝ, и просто така, поне малко от напрежението, което изпитва, се отцежда от нея. Този път няма да прецака нещата. Тай иска хубав ресторант? О, тя ще му покаже какво значи хубав! Ще го черпи в „Метрополитън Трил“ с част от парите, които Дерек ѝ даде. Ще си поръчат пържоли и коктейли, ще си разделят банани „Фостър“ с ванилов сладолед. След това ще остави Тайлър да ѝ обясни каква голяма идиотка е била през последната половин година. Мамка му, така и така е започнала, може пък дори да си остави сивито в ресторанта. Сервитьорите, които работят там, сигурно получават убийствено високи бакшиши.

Бъфорд започва да мяука, когато тя влиза, и Макензи му отваря една консерва „Ямс“, а после отива в стаята си. Повърнатото от котката е с лек зеленикав оттенък и е изсъхнало на няколко места по леглото ѝ. Секунда по-късно е открит и виновникът — малък букет от пролетни цветя, който стои на шкафчето ѝ.

Красиви са, но не са романтични. Може би Дерек не е от мъжете, които подаряват рози. Пулсът ѝ се ускорява, когато посяга към белия плик, поставен грижливо между цветята.

Моля те, моля те, моля те, нека са от него!

Почеркът на картичката е елегантен, явно от някого от цветарския магазин, но посланието е депресиращо. И не е от Дерек.

Честит рожден ден, мило момиче. Обичам те. С обич, мама.

Обзема я чувство за вина. Рожденият ѝ ден е след четири месеца, което значи, че майка ѝ се влошава.

Шарън Ли живее в хосписа „Оук Медоус“ в Якима вече втора година. Тя страда от алцхаймер, който се влошава по-бързо от преди. Това е вторият букет, който Макензи получава от майка си за последните три месеца.

Котаракът скача върху шкафа и едва не бутва вазата, но Макензи успява да я хване навреме.

— Бъфорд! — скарва му се тя.

Котаракът отговаря, арогантно махайки с опашка. Макензи намира точно къде е дъвкал листата, както и малките отпечатъци от зъби по стъблата.

— Затова си се изповръщал на леглото ми, малко лайно! И сега пак трябва да пера чаршафите, въпреки че ги изпрах онзиден.

Не трябва да му крещи. В този момент той е единственият ѝ приятел.

Тя събира изцапаните завивки и чаршафи и ги набутва в платнената чанта. Остава ѝ място и Макензи набутва останалото съдържание на коша си за пране и тръгва към стълбите.

Пералното помещение се намира в „недрата“ на сградата, както Тайлър бе нарекъл мазето, защото долу беше тъмно, влажно и човек се чувстваше най-щастлив, когато излезе оттам. Пък и е някак плашещо. Мазето е по-тъмно от останалата част на сградата и към него води дълъг коридор, изпълнен със странни сенки и тракащи звуци, които едва не я побъркват. Вървейки, Макензи отново усеща как кожата ѝ настръхва, сякаш някой я наблюдава, но когато се обръща, там няма никого.

Поне пералното помещение е добре осветено. Тя се втурва вътре и си отдъхва, чак когато вратата се затваря след нея. Вижда празна пералня в другия край и изсипва съдържанието на чантата си, после вкарва картата си „Койнаматик“, за да плати. Малката лампичка до картата ѝ светва в червено вместо зелено.

— Мамка му — изругава тя.

Екранът показва, че има само два долара. Трябват ѝ три и двайсет и пет за нормално пране. Налага се да изтича до горе да си вземе кредитната карта, за да може да зареди картата „Койнаматик“ за машината в другия ъгъл на помещението. Но картите ѝ „Виза“ и „Мастъркард“ са достигнали лимита си, а тя все още не е внесла парите от Дерек. И разбира се, нито една от машините не използва пари в брой. Понякога технологията е гадно нещо. Напоследък човек не може да направи нищо без кредитна карта.

— Мамка му — казва си тя отново, опитвайки се да реши какво да направи.

— На някого май не му достигат пари.

Зад нея се разнася дрезгав глас и Макензи едва не изкрещява от уплаха.

Извръща се светкавично и вижда пред себе си Тед Новак — домоуправителя, който живее на първия етаж. Не беше забелязала кога е влязъл, нито пък бе чула стъпките му да се приближават в пералното. Не изглежда да е зает с нещо и не носи нито телефон, нито кош за пране, омекотител или ключовете си. Просто стои там и се взира в нея като някакъв шибан психопат.

Тя не харесва Тед. Никога не го е харесвала. Още от първия ден, когато се нанесе в сградата, той я кара да се чувства нащрек по причини, които Макензи не може да обясни. Не се държи и не казва нищо неуместно. Не прави намеци или обидни шеги. Не я гледа похотливо. Но когато говори с нея, сякаш… нещо липсва. Няма я светлинката в очите му. Ако се засмее, което се случва рядко, е някак изкуствено и като че ли насила, и го прави само защото етикетът го изисква, но не защото намира ситуацията за смешна.

— Трябва да заредя картата си. — Тя тръгва към вратата.

Спира се навреме, преди да каже, че ще се върне след секунда. Ами ако Тед я причаква? Той се приближава към нея и вади нещо от задния си джоб. „Койнаматик“ картата си.

— Ето, използвай моята. Ще ти спести качването и слизането по стълбите. Ще заредиш твоята, когато се върнеш да изсушиш прането си.

— О, не, не бих могла… — започва Макензи, но той вече е извадил картата ѝ и на нейно място е пъхнал своята.

Лампичката светва зелено и дисплеят показва, че има около стотина долара в картата, колкото е максимумът.

— Хайде. — Тед отстъпва назад. — Избери си програма.

Макензи явно няма избор, освен да го послуша. Ако някой друг го беше направил, щеше да се чувства благодарна за милия жест по съседски. Но в случая не е някой друг, а Тед, и тя е обзета от болезненото осъзнаване, че най-отгоре на купчината дрехи, които е поставила в пералнята, са розовите ѝ дантелени бикини. Макензи натиска бутона за програмата за нормално пране и затваря капака. Пералнята се включва.

— Благодаря. — Принуждава се да се усмихне. — Дължа ти три и двайсет и пет.

Тя се опитва да мине покрай него, но той остава на мястото си, без да помръдне.

— Не се притеснявай — отговаря ѝ и се усмихва секунда след това.

Усмивката му изглежда също толкова пресилена, колкото и нейната.

— Може някой път да ме черпиш кафе, ако дойда към „Грийн Бийн“? Кога си на работа?

Изключено е да му каже графика си. Макензи ненавижда факта, че Тед изобщо знае къде работи и не е сигурна как е разбрал.

— Ъ… правят ни проблеми, ако даваме нещо безплатно на клиентите.

Това, разбира се, е полулъжа. Имат проблеми, ако ги хванат, но те не ги хващат, защото всички дават нещо безплатно. По дяволите, да даваш безплатно кафе на приятелите си е половината удоволствие да работиш там. Услуга за услуга. Но Тед не ѝ е приятел.

— С удоволствие ще мушна парите под вратата ти.

— Няма нужда, Кензи — казва той и мъртвите му очи не разкриват нищо.

Тя не може да прецени дали се държи приятелски, или е обиден, че не иска да му каже кога е на смяна. Не ѝ харесва фактът, че я нарича Кензи. Създава усещането, че са по-близки, отколкото са. Ако трябва да се обърне към нея, то трябва да я нарича Макензи.

— Все пак сме съседи. Трябва да си помагаме. При това съм по-възрастен от теб. Ако, да кажем, се срещахме, аз винаги щях да плащам и за теб, нали? Това харесваш ти? По-възрастни мъже, които плащат за всичко?

Макензи се взира в него и в отговор той продължава да се взира в нея. Не може да прецени дали е сериозен, или се шегува. Той не мига, а гласът му е лишен от всякаква интонация. Не е убедена дали трябва да се засмее на думите му, да реагира възмутено, или да го игнорира.

— Още веднъж благодаря, Тед.

Без много избор и място за маневриране, тя прави една огромна крачка покрай него и се забързва нагоре по стълбището, благодарна, че има дълги крака, които ѝ позволяват да взема по две стъпала наведнъж.

Едва си поема дъх, когато най-сетне стига до апартамента си, и почти очаква ръката на Тед да я сграбчи, преди да е успяла да заключи вратата след себе си. След четиридесет минути няма да има друг избор, освен да слезе и да прехвърли мокрите си дрехи в сушилнята. С малко повече късмет, Тед няма да е наоколо.

Едновременно депресирана и изтощена, Макензи отваря хладилника и разбутва остатъците на Тай от тайландско и пица, докато не намира стекче сайдер „Смит & Фордж“ в дъното. Строполява се на дивана и отпива дълга глътка, а Бъфорд скача в скута ѝ и се настанява удобно. Отваря апликацията „Постмейтс“ и си поръчва храна. Плаща с парите, които ѝ бяха върнали последния път, защото бяха объркали поръчката ѝ.

Необходими са ѝ дванайсет опита, за да направи сладко селфи на себе си и Бъфорд, със сайдера на дивана. Под снимката пише: „Не бих искала да съм никъде другаде“. Разбира се, това е лъжа. Би искала да е където и да е другаде, но не и в апартамента си, сама с котката. Не иска да се чувства по начина, по който се чувства. Все пак успява да публикува снимката точно преди да стане време да прехвърли прането. Харесванията и коментарите успяват да уталожат безпокойството ѝ, задето трябва отново да се върне в мазето. Пък и снимките на Бъфорд винаги се радват на огромна популярност.

Все пак нищо от това няма значение. Дори разносвачът на храна от „Постмейтс“, който ѝ носи калифорнийски рулца и пържен ориз, видимо я съжалява, когато му отваря вратата по пижамата и с котарака в ръце.

— Парти за един, а? — казва той и се усмихва мило.

Може би е време да преосмисли житейските си избори. Ако не го направи, може да умре така — пиеща алкохол в гадния си апартамент, където котката е единственият ѝ спътник през последните мигове от живота ѝ. А и Бъфорд вероятно ще я изяде, когато умре, защото няма да има кой да го нахрани.

Когато допива и последното кенче сайдер от хладилника, Макензи вече е пияна и разглежда профила на Мерин Мачадо в Инстаграм — макар да си е обещала, че никога няма да го направи. Сърцето ѝ се свива, когато вижда последната снимка.

Мерин е в Уистлър, Британска Колумбия.

С Дерек.

Уислър е на пет часа път с кола от Сиатъл и по-рано днес Мерин и Дерек са били на върха на някаква планина. На снимката, която Мерин е публикувала няколко часа по-рано, двамата са облечени от глава до пети със ски екипировка и се прегръщат. Надписът под снимката гласи:

„Имахме нужда от това.“

Снимката има петдесет харесвания и четири коментара.

furmom99: Радвам се за вас!

hawksfan1974: Страхотен ден за ски! Разбийте ги!

sadieroxxx: Хорааа! Толкова се радвам да ви видя така! <3 <3 <3

steph_rodgers89: Най-накрая си успяла да накараш Дерек да си вземе почивка… Ти си супергерой, ММ. Ха-ха.

О, боже. О, боже!

Макензи скроява по-надолу сред постовете на Мерин. Двамата са в Уислър от три дни, което обяснява защо Дерек изчезна така.

Той е в Канада.

На почивка.

С жена си.

Хаштаговете сочат, че са в „Четирите сезона“. Запазили са масажи за двойки. Яли са пържоли и омар. Пили са шампанско край камината, облечени със скъпи халати. Но не обикновеното пенливо вино, а истинско шибано шампанско. От Шампан, Франция.

Защото е двайсетгодишнината от сватбата им.

Затова я заряза. Дерек се опитва да оправи отношенията с жена си. А това означава, че в живота му повече няма място за Макензи.

Тя се взира в телефона си, цялото ѝ внимание е насочено към един определен коментар. Публикуван е преди три дни под първата снимка от Уистлър.

furmom99: Кога се връщате? Трябва да излезем на кафе!

marinmachadohair: @furmom99 в неделя! И да, определено трябва! Ще ти пиша след уикенда. Целувки.

В неделя. Цели четири дни, прекарани в „Четирите сезона“, заобиколени от снежни планини, бумтящи камини и шампанско. Макензи продължава да се взира в снимката и изведнъж три неща ѝ стават кристално ясни.

Наистина с Дерек всичко е приключило.

Къщата им е празна до утре.

Тя знае кода за входната врата.

Глава 19

Всяка пиянска вечер си има своята повратна точка, когато алкохолът идва в повече и лошите идеи изглеждат като добри.

Макензи е прекрачила тази граница.

Не си поръчва „Юбер“ до къщата на Дерек, защото не приемат кеш, а тя разполага само с пари в брой. Вместо това си хваща такси от Юнивърсити Авеню. Трафикът не е натоварен и отнема само петнайсет минути до адреса на Дерек. Макензи казва на шофьора да спре наблизо и той намалява, за да се опита да намери точния адрес. Навън вали и той забавя скорост, опитвайки се да разчете надписите на джипиеса и номерата отвън.

— Извинявайте, но коя от всички къщи е вашата?

— Просто ме оставете тук.

Домът на Дерек се намира две къщи по-надолу, но тя не иска шофьорът да знае къде точно отива. Съзнанието ѝ е замъглено от алкохола. Той спира до тротоара.

— Мога да ви изчакам да влезете.

Шофьорът ѝ се усмихва в огледалото за обратно виждане, докато тя се опитва да откопчае колана си. Той е мъж на възраст, вероятно пенсионер, с добродушно излъчване. При други обстоятелства Макензи би се съгласила.

Но не и този път.

— Няма нужда. — Последното, което иска, е свидетел, който я вижда как се вмъква в къщата на бившия си любовник. — Винаги използвам задната врата, затова така или иначе няма да ме видите от улицата. Благодаря ви.

Тя му подава банкноти и му казва да не ѝ връща ресто, после отваря вратата.

— Не забравяйте касовата бележка! — Шофьорът ѝ подава малката хартийка.

— А, да, вярно.

Отдавна не е ползвала такси. Набутва бележката в джоба си и изскача от колата, преди любезният шофьор да каже още нещо. Забива поглед в телефона си, сякаш си пише с някого, и спира, чак когато светлините от таксито се скриват. Къщата на Дерек се намира от другата страна на улицата. Модерен селски стил с огромна веранда, която веднъж той беше описал като „не чак толкова голяма“, но на Макензи ѝ изглежда огромна. Бунгалото, в което е израснала, е около осемдесет квадратни метра и е най-просторното жилище, в което някога е живяла.

Чува пукот и се обръща светкавично, а сърцето ѝ се свива. Очаква да види нечии хищнически очи, сияещи в мрака, но вместо това забелязва малка катеричка с пухкава опашка, която я наблюдава от близкото дърво. Улицата е празна, но Макензи не може да се отърси от чувството, че не е сама.

Цялата ситуация е нелепа, разбира се. Тя е пияна, което я прави параноична. По стечение на обстоятелствата това са и двете основни причини, поради които не трябва да прави това, което си е наумила. Макензи не би трябвало да знае кода за входната врата. Беше го научила случайно. Преди няколко месеца двамата с Дерек пътуваха към летището, защото щяха да летят за Ню Йорк. Тъкмо бяха стигнали до магистралата, когато той осъзна, че си е забравил портфейла. Бил го пъхнал в сака си за фитнеса, който, доколкото си спомняше, бил вкъщи. Каза на шофьора да обърне. Когато наближиха улицата му, Дерек се наведе към нея и отмести косата от лицето ѝ. Макензи си помисли, че ще я целуне, но вместо това той прошепна в ухото ѝ:

— Миличка, имаш ли нещо против да се наведеш?

— Моля? — прошепна му в отговор тя.

— Знаеш, да се скриеш. — Дерек се засмя насила, сякаш Макензи е дете и двамата просто си играят.

В огледалото за обратно виждане можеше да види погледа на шофьора, вторачен в тях. Сигурно си мислеше, че са странна двойка. Първо беше взел Дерек от същата тази къща, към която се връщаха, в изискания квартал Капитол Хил, а след това беше взел Макензи от старата сграда, където се намираше апартаментът ѝ, в зона У. Може би трябваше да е благодарна на Дерек, че я е взел от дома ѝ, вместо да ѝ каже, че ще я чака направо на летището.

Макензи осъзна, че не може да не се съгласи, без да направи сцена повече, отколкото е нужно, и се наведе. Шофьорът спря на алеята пред гаража. Веднага след като Дерек излезе, тя се изправи в знак на протест, усещайки за пореден път преценяващия поглед на шофьора. През затъмнените стъкла на колата видя и кода за входната врата. Можеше ясно да види дисплея с числа и как Дерек натиска 2-0-1-1. Двайсети ноември. Рожденият ден на сина му.

Колкото по-дълго стои на дъжда, толкова повече изтрезнява, и на този етап не е сигурна дали това е за добро. Къщата на Дерек е на два етажа, с големи прозорци и обградена от двете страни с високи орехи и явори. Широка веранда обхваща цялата ѝ ширина. Буйните зелени храсти са красив цветен акцент на фона на неутралните цветове, в които е боядисана фасадата на къщата. Не е безвкусно показна, нито пък от онези твърде модерни сгради, които изникват навсякъде, където живее някой новоизлюпен богаташ. Това е семейна къща в Капитол Хил.

Мерин и Дерек успели да купят къщата изгодно по време на фалита на пазара преди десетилетие. Дори днес Дерек беше безкрайно горд, когато си спомня как е успял да подбие цената, дадена от старите собственици, които така или иначе бяха притиснати от закона със запор, защото са взели къщата по не толкова законен начин.

— Не се ли почувства зле? Това беше труден период за всички — беше попитала Макензи.

Дерек се засмя.

— Много си сладка. При всички преговори едната страна печели, а другата губи. Така или иначе не можеха да си позволят къщата. Като цяло бяха част от доста по-голям проблем.

Това е лудост, разбира се. Ако ще прави нещо Макензи, трябва да е бърза и решителна. Без съмнения и паника. Тя пресича улицата и застава пред входната врата.

Градината и фасадата на къщата са добре осветени. В случай че някой съсед я попита какво прави по това време, е решила да отговори, че работи за Мерин в един от фризьорските салони и е трябвало да ѝ остави нещо. Въпреки това не е особено притеснена, защото е убедена, че никой не може да я види. Алкохолът не ѝ позволява да се съсредоточи, но тя успява да вкара кода в дигиталната ключалка: 2-0-1-1.

Чува се кликване. Макензи завърта и натиска бравата. Озовава се вътре безкрайно лесно. Затваря вратата след себе си и я заключва отново.

Издишай. Вдишай дълбоко. Издишай.

Къщата е притихнала, с изключение на тих, почти неуловим звук, който идва някъде от вътрешните стаи. Обувките ѝ са мокри, а подът почистен до блясък, и тя се събува. Някак не ѝ изглежда правилно просто да ги остави на постелката до вратата, затова ги пъхва в близкия килер. Само по чорапи, Макензи тихо се придвижва в сумрака на къщата и стига до кухнята, където звукът е значително по-осезаем.

Мамка му. Имат аларма.

Вижда друг дисплей до задното антре, което е свързано с гаража и което вероятно Мерин и Дерек използват доста по-често от главния вход. Според изчисленията ѝ, алармата се е включила преди двайсетина секунди. Няма никаква представа колко още ѝ остава, преди да започне да пищи, но трябва да направи нещо по въпроса. При това бързо. Иначе съвсем скоро и полицията, и Мерин и Дерек в Канада ще знаят, че някой неканен гост е влязъл в дома им.

Тя се приближава към дисплея и въвежда същия код като от входната врата. 2-0-1-1. Екранът светва в червено.

Мамка му. Мамка му. Мамка му.

Мисли!

Идеята да идва тук пияна беше ужасна. В паниката си единствената друга комбинация от цифри, която знае и би отговаряла на някоя важна дата, бе днешният ден, годишнината от сватбата на Дерек и Мерин. Екранът просветва в зелено и звукът изчезва.

Божичко!

Цялата е изпотена, а бушуващият адреналин сякаш е изпарил и последната капка алкохол от кръвта ѝ. Сърцето ѝ бие така, сякаш ще изскочи от гърдите ѝ, а гърлото ѝ е пресъхнало. Вижда празна бутилка за вода до хладилника и я пълни до горе с филтрираната вода от диспенсъра на хладилника.

Изважда телефона си и проверява Инстаграм, за да потвърди, че Дерек и Мерин са в Уистлър. И те са. На късна вечеря. Седят един до друг във велурено сепаре, държат чаши с червено вино, а пред тях има чинии, пълни с печено месо и зеленчуци. Бялата покривка е покрита с някакъв вид конфети, цветя и сърца. Описанието на поста гласи: „20 години заедно, остават още 40? Звучи ми като същински рай“.

Двамата са наистина звездна двойка и Макензи усеща как в очите ѝ напират сълзи. Не че досега не е знаела, че принадлежи на друга. Просто не мислеше, че ѝ пука. Боли да ги гледа, осъзнавайки, че животът, който са си устроили, никога няма да бъде неин.

Под снимката има само един коментар, защото Мерин я е публикувала преди петнайсет минути, но е от акаунт, който Макензи дори не знае, че съществува.

sebastiansdad76: Обичам те толкова много, мила. Наздраве за нас. Честита годишнина, любов моя. Наздраве и за следващите 40.

Мила. Дерек нарича Мерин „мила“, а Макензи — „миличка“. Досега не се беше замисляла колко много може да значи една сричка разлика между две толкова сходни думи.

Макензи трябва да спре да разглежда снимките им. Трябва да излезе от Инстаграм. И от къщата им. Също така трябва да отиде до тоалетната.

По дяволите всичко! Може поне да разгледа баните и тоалетните им.

Къщата е била изцяло ремонтирана и като начинаещ дизайнер на мебели, Макензи не може да не забележи изчистените линии и колко пълноценно е използвано свободното пространство. В един дом частите, които не са покрити с декорации, са също толкова важни, колкото и украсените. Стилът е традиционен, но с модерен привкус.

— Израснах в каравана — ѝ беше казал Дерек първата вечер, когато спаха заедно. Бяха в Чедърбрук Лодж, голи, с преплетени крака. — Нямахме нищо. Абсолютно нищо. Баща ми си тръгна, когато бях на две, и остави майка ми сама с три момчета, които трябва да отгледа. От тримата аз бях най-малкият. Никога не съм имал нови дрехи. Или ново колело. Никога не съм имал нищо ново. Бяхме гладни през цялото време, защото храната не ни достигаше.

— Еха! — отвърна Макензи и докосна ролекса му. — Я се виж сега.

— Точно затова съм толкова взискателен към начина на живот, който водя. — Дерек целуна връхчетата на пръстите ѝ. — Обичам скъпи дрехи. Да имам скъпа кола. Пари в портфейла си, въпреки че използвам кредитни карти за всичко. — Той притихна за миг. — Но предишният ми живот е това, което ме мотивира. Това, което ми помогна да стигна дотук.

Той се завъртя върху нея, притискайки голото си тяло в нейното, при което краката ѝ се разтвориха несъзнателно. Вече бяха правили секс, но Дерек беше готов за още. Той се взря в очите ѝ.

— Харесва ми, че не познаваш онази част от мен. Харесва ми, че ме познаваш само като човека, който съм станал, а не който съм бил. Харесва ми, че нямаме минало заедно.

Разбираше го напълно. Макензи много добре знаеше какво е да искаш да преоткриеш себе си в нова светлина, но също така знаеше, че невинаги е лесно, особено когато семейството ти и старите ти приятели започнат да приемат промяната лично.

— С теб не споделяме двайсет години, изпълнени с грешки — прошепна той и тя усети как прониква в нея. Разтвори краката си още повече и постави длани върху дупето му, притискайки го към себе си. — Ти си като празен лист и нямаш ни най-малка представа колко много се нуждаех от нещо подобно.

Не трябва да си психолог, за да схванеш, че Макензи е вид бягство за Дерек. Връзката им винаги е била ясно разграничена от останалия му живот. Когато е с нея, Дерек не говори за жена си, изчезналия си син, тази къща или за което и да е от нещата, за които се чувства длъжен и отговорен да говори с някой друг.

Само че Макензи не може да разбере защо някой би искал да избяга от всичко това. Ах, ти, клетият богаташ!

Къщата е великолепна. Високи тавани, подове от масивно дърво и лампиони, които вероятно струват повече от наема ѝ. Самото място вони на пари. Тя се чуди дали тоалетната е до задното антре, но до него е пералното, което пък се оказва най-изисканото, което някога е виждала. Има огромна пералня и сушилня, както и вградени шкафове, където вероятно държат всичко, което може да създаде усещане за претрупаност — прах за пране, препарати за почистване и други подобни.

Какво невероятно удоволствие и лукс би било да имаш собствено перално помещение като това, което не трябва да споделяш със стотици други наематели.

В задното антре вижда три етажерки, на всяка от които стои името на собственика ѝ, внимателно изписано върху дървена табелка. Тази в дясно е на Дерек. Тази в средата е на Себастиан.

Себастиан. Еха. Палтото му все още виси там, а гумените му ботушки са прилежно сложени под него; в кошницата пък има раничка с анимационни кученца. „Пес патрул“. Макензи се усеща, че е протегнала ръка към палтенцето, но се спира. Не. Не бива да го докосва. Не е правилно.

Пикочният ѝ мехур е пред пръсване и тя излиза от антрето и продължава обиколката си, чудейки се какво би променила от интериора, ако самата тя живееше тук с Дерек.

Всъщност — почти нищо. Мерин имаше безупречен вкус.

Изкачвайки се към втория етаж, Макензи спира на витото стълбище, за да разгледа снимките на стената. Всички са на сина на Дерек и Мерин. На всички тях той е на различна възраст. Последната, която е до предпоследното стъпало, вероятно е най-скорошната. На нея Себастиан носи същия пуловер с еленче, който носи и на снимката от плаката, но на тази снимка е седнал в скута на Дядо Коледа, с огромна усмивка на лицето. Макензи чак сега осъзнава колко ужасяващо е случилото се. Лесно е да не мисли за такива неща, когато Дерек отказва да го обсъжда, но тук в къщата им, открива друга негова страна, която никога няма да познае или види. Той е баща, загубил детето си. И е женен за майка, която е загубила детето си.

Макензи се взира в снимката и си спомня, че Себастиан бе отвлечен в събота една седмица преди Коледа. По онова време вероятно вече са имали украсена елха, която се е извисявала в предната всекидневна, така че да я видят и съседите. Вероятно бяха приключили с празничните си покупки, а повечето подаръци бяха опаковани и готови, скрити, за да ги сложат под елхата на Коледа. Но вместо да се събудят от звука на малки крачета, които шляпат по дървения под и стълбището, и въодушевени викове от множеството подаръци под дървото, къщата бе останала тиха. Малкото момченце го нямаше, за да отвори подаръците. Малкото момченце го нямаше въобще.

На Макензи започва да ѝ се гади и тя си поема няколко дълбоки глътки въздух.

В края на стълбите вижда огромна черно-бяла снимка от сватбения ден на Дерек и Мерин на плажа. Тя е облечена с някаква бохемско шикозна булчинска рокля, а той носи светли панталони с разкопчана бяла риза с навити ръкави. Двамата се смеят и се държат за ръце, с коси, развени от вятъра. На тази снимка Мерин е по-ниска от Макензи и невероятно красива.

Тя продължава похода си през втория етаж внимателно, подминавайки стаята, която предполага, че е на Себастиан. Вратата има малък стикер и когато се вглежда в него, вижда още един от героите от „Пес патрул“. Всяка друга стая на етажа е отворена, освен тази.

Макензи няма да я отвори.

Така или иначе я интересува само главната спалня, а тя е с двукрила врата и се намира в дъното на коридора. Вместо масивно дърво, подът е покрит с мек килим, който няма нищо общо с евтиния в собствения ѝ апартамент. Този килим е плътен и сплетен по начин, който не показва следи от прахосмукачка или стъпки. Самата спалня вероятно е голяма, колкото целия ѝ апартамент.

Огромно легло кралски размер заема другия край на стаята с подходящи нощни шкафчета от двете страни. Върху едното има купчина книги, повечето от които са романи, но има някои за самопомощ. Другото е празно, с изключение на едно зарядно, което виси от ръба. Макензи лесно може да познае от коя страна на леглото спи Дерек. Не е от четящите.

Тя влиза в прилежащата към спалнята баня, която мирише на лавандула и изглежда, сякаш извадена от списание за интериорен дизайн. Плочките са подредени в изкусна плетеница в стил рибена кост. Душът е от стъкло и достатъчно голям, за да побере двама души. Тоалетката е най-широката, която някога е виждала, а до прозорците върху златни крачета е поставена луксозна вана, толкова дълбока, че трябва да използваш малката табуретка до нея. Тоалетната, разбира се, е отделена в собствено помещение и Макензи се насочва бързо към нея, за да се облекчи.

Гардеробното помещение я оставя безмълвна. Едната част, напълно очаквано, е пълна с костюмите на Дерек. Но тази на Мерин… тази жена има толкова много неща! Рокли, палта, костюми, панталони, блузи — и всички са подредени по цвят. В средата на стаята има остров от шкафове, пълни с чорапи, бельо, дрехи за фитнес и дънки, а стената в дъното е цялата запазена за чанти и обувки.

А пък Макензи се беше притеснила, че Дерек ѝ е купил чанта „Долче & Габана“ в Ню Йорк — единствената дизайнерска чанта, която притежава.

Жена му има само дизайнерски чанти — „Гучи“, „Ферагамо“, „Шанел“ и „Вюитон“. И една от „по-евтините“ — „Тори Бърч“, която очевидно носеше често.

Макензи изважда телефона си, неспособна да устои на нуждата да си направи селфи в най-впечатляващата гардеробна, която някога е виждала. Прави си няколко снимки под различни ъгли, питайки се какво би се случило, ако случайно се появят в Инстаграм. Дали някой от двамата би разбрал? Гардеробът на Мерин е точно като тези, които показват в „Къщи за милиони“ по „Браво ТВ“. Това лято двамата с Тайлър бяха като пристрастени към предаването.

— Защо, по дяволите, го гледаме това? — беше попитала тя съквартиранта си, тъпчейки се с пуканки, докато една възрастна двойка твърдеше, че апартаментът им от двеста квадрата в Манхатън е малко тесничък за тях и болонката им. — Кара ме да се чувствам зле.

— Защото е вдъхновяващо — отговори Тайлър и беше прав. — Гледаме го, защото ни се иска да бяхме на мястото на тези хора.

Чифт високи обувки с червени подметки привлича погледа на Макензи. „Кристиан Лубутен“. Истинско произведение на изкуството с панделка от кристали на върха и десет сантиметрови токове. Трийсет и осми номер. Макензи носи трийсет и осем и половина. Почти същия размер. Тя си събува чорапите и обува обувките. Малко ѝ стягат, но тя прави нова снимка с тях. Връща ги на предишното им място, но решава, че ще изглеждат още по-великолепно пред колекцията от чанти. Аранжира ги с усет и прави още няколко снимки. Защо? Защото е вдъхновяващо.

Тихо се връща в спалнята, краката ѝ потъват в мекия килим. Представя си едни по-добри и щастливи времена. Мерин е легнала и Дерек се присъединява към нея, след като са сложили детето да спи и най-накрая са намерили време за себе си. Мерин е облякла пижама или тениската на Дерек от колежа. Той е само по стари баскетболни шорти, вероятно току-що излязъл от банята след тежък работен ден. Може би правят любов. Може би тихо и безгрижно си разказват какво им се е случило през деня, докато един от двамата не заспи. Дерек вероятно щеше да заспи веднага. Мерин щеше да се забави, защото жените са устроени така, и щеше за минута да прехвърли в съзнанието си стоте различни неща, случили се през деня, и другите двеста, които ще се случат утре.

Макензи няма място тук.

Време е да си върви.

Глава 20

Макензи не знае как да включи алармата и я оставя така. Излиза също толкова тихо и внимателно, колкото е влязла. Това, което току-що бе направила, е безразсъдно и глупаво и тя никога повече не може да си позволи да загуби контрол по този начин.

Във въздуха мирише на дъжд и Макензи решава да повърви малко, за да проясни съзнанието си. Пол, последният ѝ бивш, живееше в Бойзи, в квартал, подобен на този. Тихо и претенциозно предградие, където живееха основно бели. Макензи го видя за последно три седмици след като пияната му жена се появи у тях и се опита да я избута в апартамента ѝ. Пол вече се беше опитал да скъса с Макензи по телефона, но тя се беше възпротивила. На свой ред той ѝ бе предложил десет хиляди долара като „прощален подарък.“

Сякаш беше достатъчно.

Няколко вечери по-късно Макензи застана пред къщата на Пол. Плачеше и го молеше да не я изоставя, докато се преструва на пияна и наранена. Жена му и дъщерите му си бяха у дома и той пребледня като платно в мига, в който отвори вратата и я завари на прага си. Бързо затвори вратата зад себе си и я дръпна рязко настрани от къщата, където храстите и мракът нямаше да позволят на никого да ги види.

— Какво правиш тук, по дяволите? — изсъска Пол.

Пръстите му бяха сключени здраво около ръката ѝ и няколко дни по-късно Макензи щеше да забележи, че са оставили следи там, където са се впивали в нежната ѝ кожа. Досега винаги се държеше мило с нея, внимателно дори. Наистина беше невероятно колко много сила може да събере човек, който се чувства застрашен.

— Причиняваш ми болка — измрънка тя и той я пусна.

— Не можеш да идваш тук — погледът му бе изпълнен с толкова гняв, че можеше да разцепи дори камък. — Имам семейство, Макензи.

— Искам да сме заедно. Обичам те. — Тя посегна към ръката му. — И ти ме обичаш.

— Никога не е било любов — отвърна той, отстъпвайки назад. — Сега го осъзнавам. Бях нещастен и имах нужда някой да… да ме накара да се почувствам отново желан. С Леа започваме терапия и ще се опитаме да спасим връзката си. Съжалявам. Сега те моля да си вървиш. Децата ми са вътре.

— Значи това е краят? — Макензи го изгледа. — Вече не съм ти нужна, затова ще ме изхвърлиш от живота си. Като отпадък?

Пол омекна и за секунда Макензи се почуди дали не е преиграла. Нямаше никакво желание да спасява връзката им, нито пък да го спечелва обратно. Всяко подобие на привличане се беше изпарило в мига, в който слюнката на пияната му жена се беше озовала върху лицето на Макензи. Не. Това, което наистина искаше, бе да приключи връзката им по нейния начин.

Да ѝ се плати толкова, колкото заслужава.

Пол изправи гръб, а изражението му застина.

— Това, което исках от теб, Кензи… вече не ми е нужно. Не се опитвам да те нараня, но не мога да ти дам нищо. Сега те моля да си вървиш. Трябва да си вървиш.

Погледът ѝ се премести от къщата му върху близката алея, където бяха паркирани беемвето и ягуарът му.

— Сигурно обичаш да спиш с момичета, два пъти по-млади от теб, а после да ги захвърлиш, когато жена ти разбере за малките ти закачки — започна тя. — Да парадираш с парите си, за да ги впечатлиш и задържиш, а накрая да се отнасяш с тях като с курви.

— Какви момичета? — Пол се намръщи. — Няма други момичета. Ти си единствената и аз никога не трябваше…

— Предложи ми десет хиляди долара, за да не те търся повече. Въобще замисли ли се как ме накара да се почувствам?

Той стоеше като попарен.

— Знам, не биваше да ти предлагам…

— Искам петдесет.

Пол премигна.

— Моля?

— Петдесет хиляди — повтори Макензи, — и повече никога няма да ме видиш. След всичко, което ми причини, това е най-малкото, което можеш да направиш, за да ми се реваншираш донякъде. Да не говорим за жена ти, която крещя като луда на мен и съквартирантката ми, а накрая аз излязох лошата. Ти започна всичко, Пол. Ти си този, който е женен и има семейство. Ти предаде жена си — не аз, и тя хвана теб. Знаеш ли какво щяхме да правим сега, ако жена ти не беше разбрала за връзката ни? Секс, Пол, това щяхме да правим. И макар да е много хубаво, че се опитвате да работите над отношенията си, няма да те оставя да се измъкнеш толкова лесно.

Пол съвсем се стъписа, но само след секунда объркването му прерасна в нужда да се защити:

— Шегуваш се, нали? Няма да ти дам петдесет…

Макензи се отдалечи от него и тръгна през мократа морава обратно към входната врата на къщата. Той я застигна точно навреме. Хвана я за ръката тъкмо когато щеше да натисне звънеца и я придърпа към себе си.

— Добре, ще ти платя — изсъска. — Само се махни оттук, по дяволите!

— В брой. Още утре. Коя банка ползваш? — след като чу отговора му, Макензи добави: — Ще те чакам на ъгъла пред банката в девет и половина. Бъди точен. Ако не се появиш, ще се върна тук и ще чакам, докато жена ти не дойде. И ако съседите ти ме питат коя съм, ще им кажа точно какво сме правили. Мамка му, ще им покажа дори снимки. Знаеш ли, че имам десетки твои снимки, Пол? Да, аз съм една от онези тъпи милениъли, които снимат всичко и всички, и те имам на немалко снимки как спиш гол до мен. Не беше забелязал, нали? Като нищо ще започна да ги публикувам във Фейсбук и Инстаграм, докато не ти съсипя живота, както ти съсипа моя. Ти ми разби сърцето, кретен такъв!

Тя се обърна да си върви. Знаеше отлично, че нито една дума не е вярна. Нямаше намерение да се връща. Никога. Нямаше снимки. А той не беше разбил сърцето ѝ. Малкият ѝ блъф или щеше да проработи, или нямаше, и единственото, което ѝ оставаше, бе да чака.

На следващата сутрин Пол се появи на ъгъла пред банката точно в девет и половина. Натика някакъв издут плик в ръцете ѝ. Нито я поздрави, нито я погледна дори.

— Сега ме остави на мира, Макензи — каза само и си тръгна.

Тя се прибра веднага. Сърцето ѝ щеше да изхвръкне от вълнение. У дома разпиля парите по леглото си. Първия път ги преброи набързо, после по-бавно, наслаждавайки се на усещането на банкнотите между пръстите си. Петдесет хиляди долара. Никога не беше виждала толкова много пари накуп и усещането беше неописуемо.

Обади се на Джей Ар.

— Той ми плати — каза тя без предисловия, веднага щом той ѝ вдигна. Можеше да си представи гримасата му.

— Това е моето момиче — отвърна Джей Ар. — Не ги харчи наведнъж.

Тя си задели петнайсет хиляди за разходи и следващата семестриална такса, а с останалото щеше да покрие разноските на майка си за една година в хосписа „Оук Медоус“.

Три месеца по-късно Макензи се сблъска с Пол на Фестивала на храната в Сиатъл, където работеше в едно камионче за тако. Родителите му живееха в Сиатъл и вероятно за това беше дошъл тук. Той пребледня, когато я видя, пристъпвайки напред, за да поръча, но все пак си плати за шестте такота и се престори, че не я познава. Макензи го проследи с поглед как отива при семейството си и им дава храната.

Пол не се обърна нито веднъж.

Тя издишва дълбоко, оставяйки спомена за него да избледнее. Трябва да се съсредоточи върху Дерек, който е много по-богат от Пол, но досущ като него се опитва да възстанови отношенията с жена си. А дори нямаше смелостта да скъса с нея очи в очи. Щом всичко е приключило… така да бъде! Но преговорите тепърва започваха.

Беше изминало известно време, откакто излезе от къщата. Беше решила, че ще хване такси на Бродуей и колкото повече се приближава към трафика, толкова повече се смаляват къщите около нея. Зловещото усещане, че някой я наблюдава, се завръща. Макензи изважда телефона си и го задържа за секунда в ръка, когато чува шумолене зад себе си. Бдителна и изплашена, тя спира и се обръща, но отново не вижда никого. Мамка му, въпреки че вижда само празния тротоар, тя продължава да има чувството, че някой все пак я следи. Кожата ѝ направо настръхва, сякаш подложена на натиска на нечий нежелан взор. Закрачва отново, този път по-бързо.

Нечий глас долита откъм мрака:

— Хей!

— Кой е там? — пита Кензи. Мрази, когато гласът ѝ звучи писклив и уплашен. — Ехо?

Нещо се насочва към нея, след което високата, издължена сянка се превръща в човек. Тялото ѝ е сковано, но слабата улична лампа осветява лицето му и тя осъзнава, че е някой, когото познава.

— Джулиан! — възкликва Макензи, когато най-накрая може да види лицето му ясно. Коленете ѝ почти се подкосяват от облекчение. — Боже мой, изкара ми акъла! Какво правиш тук?

— Търся те — отвръща той.

Не си спомня кога за последно се видяха. Може би преди година, дори повече. Той пристъпва към нея с отворени обятия, сякаш да я прегърне. Цялата ситуация е някак странна и Макензи инстинктивно отстъпва назад. Какви ги върши този? Никога не са се прегръщали преди. Този пич не обича дори да се ръкува. Пада си гермофоб, който винаги разнася пакетче с мокри антибактериални кърпички в джоба си. Тази вечер носи ръкавици. Само че не е студено.

— Джей Ар с теб ли е? — пита Макензи.

Джулиан не отговаря и вместо това се усмихва.

Последното, което тя си спомня, е как ръката му се обвива около челюстта ѝ, последвана от силно пукане, при което коленете ѝ се подкосяват и ѝ причернява пред очите.

Трета част

В заешката дупка слизам, знам, че за мен няма спасение.

„Алис ин Чейнс“

Глава 21

Лявата ръка на Дерек е върху кормилото, а дясната върху коляното на Мерин. На пръв поглед малък жест, но достатъчно красноречив за това какви са отношенията им в момента.

Беше прав — нуждаеха се от почивка, затова беше предложил да отидат в Уислър. Дерек беше планирал всичко тайно от Мерин.

Вечерта, след като тя преведе двеста и петдесет хиляди долара на Джулиан, за да убие любовницата на Дерек, съпругът ѝ се прибра, подари ѝ картичка за годишнина от сватбата им и я попита дали могат да започнат отначало.

Не беше сигурна какво се е променило. Предишния ден той беше скъсал с Макензи и почти веднага се беше отказал от решението си. Очевидно беше, че нещо се е случило след това. Самият Дерек изглеждаше различен. Онази вечер, когато посегна към ръката ѝ, Мерин видя у него същия онзи Дерек, за когото се беше омъжила.

— Изминаха двайсет години, Мерин — каза тъжно той. — Ако трябваше да започнеш отначало и да избереш същия живот с мен, би ли го направила?

Дали би го направила? Разбира се. Бяха прекарали две чудесни десетилетия заедно и през повечето време връзката им беше невероятна. Освен прегрешението му в началото на бременността ѝ, разбира се. Всъщност до преди онзи ужасяващ ден преди шестнайсет месеца, когато Себастиан беше отвлечен по нейна вина, отношенията им бяха непоклатими като скала. Пътуването ѝ се стори твърде внезапно, но все някога всеки трябваше да направи своя избор. Тя не искаше ли точно това? Не беше ли това целта на всичко?

— Бих го направила отново — отговори Мерин и наистина го мислеше.

След около час куфарите им бяха приготвени, ските привързани здраво към покрива на колата, Сейди бе уведомена, че Мерин ще отсъства няколко дни, и двамата се отправиха към планината.

И двамата не са безгрешни. И двамата имат вина. Това не значи, че всичко помежду им е разрешено и простено, но Мерин има чувството, че са отворили нова страница. Усеща промяната в начина, по който той докосва коляното ѝ, тананикайки си една от песните на „Нирвана“. Усеща я и в самата себе си и как не се свива, когато той я докосва. Отново са те. Мерин е отново себе си. Нима това не е шанс за ново начало?

Да се измъкнеш от отчаянието със зъби и нокти — това не става по права линия. Не се случва едно хубаво нещо, след което всичко изведнъж се подобрява и алилуя, лошите дни остава в миналото. Поне при Мерин нещата не се случват така. Днес обаче е един от хубавите дни след месеци, прекарани като в черна дупка, и тя е щастлива.

Дерек спира на алеята, за да смени колите. Вече ѝ е казал, че няма да влиза, защото има да довърши малко работа в офиса, преди голяма бизнес среща на следващия ден. Мерин няма проблеми с това. Много добре знае, че работата заема огромна част от живота му. Разбира и че това е начин да се справя със ситуацията.

Фризьорските салони са затворени в неделя и Мерин няма ангажименти, което е чудесно. Всяко мускулче я боли след четири дни, прекарани на ски пистите, и тя няма търпение да си вземе топла вана и да се свие в леглото с хубава книга.

— Ще се върна към осем. — Дерек намалява звука на уредбата. — Мога да взема гръцко за вечеря. Пилешко сувлаки? Или пък искаш индийско? Може би тика масала и чеснов наан?

— Ти май си гладен — отвръща му тя с усмивка. В отговор Дерек погалва коляното ѝ и жестът изпраща електрическа искра по гръбнака ѝ.

— Май да. Все пак изгорих доста калории този уикенд.

Дерек няма предвид само карането на ски. Двамата със съпруга ѝ бяха преоткрили връзката си по всеки възможен начин през последните няколко дни.

— Хайде да сготвим нещо. — Мерин се чувства чудесно. — Ще мариновам няколко пържоли, а ти ще ги опечеш на барбекюто, когато се върнеш.

— Сигурна ли си?

— Абсолютно. Мога да приготвя брюкселско зеле за гарнитура, освен ако не предпочиташ картофи? Отдавна не съм прецаквала някое ястие в кухнята…

Мерин има предвид, че отдавна не е имала желание да готви. Печено брюкселско зеле с бекон, задушени с пармезан пасваха чудесно на пържолите. Не е най-здравословното ястие, но е толкова вкусно, че дори Себастиан…

Тя спира за кратко. Вече е свикнала, че всяка мисъл, свързана със сина ѝ, ще я ранява сякаш куршум. Този път болката я няма. При тази мисъл Мерин осъзнава, че се чувства… нормално. Дерек я гледа, изпълнен със състрадание. Вероятно е наясно за какво си мисли, защото вероятно и той си е помислил същото. Двамата слизат от колата, а той прибира ските в гаража и внася куфарите в къщата.

— Обичам те — посяга към ръката ѝ и я целува по дланта.

Жестът е толкова интимен и нежен, и Мерин не може да си спомни кога за последно съпругът ѝ се е държал така с нея.

— И аз те обичам — отговаря му тя.

Дерек излиза, но преди Мерин да успее да затвори зад него, той я притиска към стената. Устните му търсят нейните, докато пръстите му танцуват из косите ѝ и всичко е чудесно, романтично и в реда на нещата.

Мерин го изчаква да тръгне, за да заключи вратата и да започне малкия си ритуал, който спазва при всяко завръщане от почивка. Преглежда писмата си, полива цветята на първия етаж и проверява орхидеята, която стои царствено в средата на кухненската маса.

Масата е нейният трон вече цяла година и половина. Мерин си спомня деня, в който получи цветето. Дерек беше завел Себастиан на плуване последната събота на ноември, точно преди Деня на благодарността. След това двамата се отбиха в „Хоул Фуудс“, за да купят пуешки бекон, маринован в кленов сироп, който и тримата обожаваха. Себастиан обичаше да пазарува, защото родителите му рядко отказваха да му купят каквото си поиска, стига да беше здравословно. Мерин тъкмо беше привършила кафето си, когато чу вратата на гаража да се отваря. Миг по-късно Себастиан влетя в кухнята, едва държейки в малките си ръчички огромна розова орхидея в сива керамична ваза.

— Виж, мамо! — Себастиан беше невероятно горд с избора си. — Татко каза, че може да ти купим цвете. Любимият ти цвят е! Аз я избрах!

— Ооо, Бас, толкова е красива! — Мерин взе цветето от ръчичките му. — Много ми харесва. Това подарък за мен ли е?

— Татко каза, че си красива и трябва да ти купим красиво цвете, затова ти избрах едно, защото розовото ти е любимо. — Себастиан целият сияеше.

Мерин се наведе да го целуне по носа.

— Прав си, розовото е любимият ми цвят. Благодаря, любов моя. Къде искаш да я сложим?

— Тук, на масата в кухнята, защото трябва да я поливаш всеки ден, иначе дамата в магазина каза, че ще загине. — Той свали палтенцето си и го остави да се свлече на пода.

— Не всеки ден — засмя се Мерин. — Ако я поливам всеки ден, ще се удави. Хей, господинчо, къде трябва да си закачаме палтата?

Той изтича в антрето, за да закачи палтото си. В това време Дерек влезе в кухнята, натоварен с пълни чанти с продукти: пържоли, авокадо, банани, прясно изпечени бейгъли, бисквити с овесени ядки и кроасани с шоколад. Мерин повдигна въпросително вежда, а той ѝ се усмихна глуповато.

— Знаеш, че не мога да купя само едно нещо — рече Дерек и я целуна. — Малко се поувлякохме.

— Тате, дадох цветето на мама — каза Себастиан.

— Точно така. — Мерин вдигна сина си и той веднага обви крачета около кръста ѝ и ръчички около врата ѝ. Тя обсипа косицата му с целувки, благодарна, че все още е на такава възраст, че не избягва целувките на мама. — Обещавам да се грижа за него, Бас.

Мерин беше спазила обещанието си. Орхидеите са издръжливи, но претенциозни цветя. През първите седмици след изчезването на Себастиан, тя съвсем забрави да я полива и всички цветове увехнаха. Дерек се канеше да я изхвърли, но тя го спря:

— Да не си посмял! — изкрещя Мерин, когато го видя да слага цветето в боклука. — Да не си посмял да го изхвърлиш!

— Аз просто…

— Дай ми го!

Мерин грабна саксията. Отстрани сигурно приличаше на луда. Очите ѝ бяха разширени от ярост, половината ѝ коса беше хваната на кок, а другата беше разпиляна по раменете ѝ. Почти не беше спала и не се беше къпала с дни.

— Погледни тези стръкчета, все още са зелени. Ще цъфне отново. Просто трябва да го поливам. Знам, че когато започна да го поливам, ще живне. Убедена съм, че ще живне.

След това се разпадна на хиляди парченца, притисна орхидеята към гърдите си и избухна в неудържим плач. Дерек остана там, парализиран; не знаеше какво да каже. Най-накрая я остави и излезе от страничния вход. След това отиде в гаража и все качи в колата. Изчезна, както всичко хубаво от живота ѝ.

Но сега отношенията им са по-различни. Нещата помежду им са се подобрили. Тя вече не е истерична и неутешима, а той не е скован и безпомощен. Не е сигурна как да определи отношенията им в момента, но със сигурност има напредък. Както казва доктор Чен: „Дори един милиметър е от значение, когато се опитваш да продължиш напред.“

Орхидеята беше продължила напред. Когато тръгнаха за Уислър, стъблото и листенцата ѝ бяха зелени и здрави, но сега…

Мерин забелязва нещо и се навежда напред, внимателно оглеждайки стъблото, за да се увери, че не ѝ се привижда. Да, ето го. Малко розово венчелистче се подава от неразцъфнала пъпка. Орхидеята, която Себастиан ѝ беше подарил, е цъфнала отново. В същия момент Мерин усеща как в сърцето ѝ разцъфва болезненият цвят на надеждата.

„Аз я избрах, мамо.“

Тя получава съобщение от Сал.

Жива ли си?

Има стотици начини, по които Мерин може да отговори, защото днес този въпрос не е обикновен. Със Сал бяха спали заедно и все някога трябва да го обсъдят. Сал знае, че е ходила до Уислър с Дерек и сигурно се чуди какво означава това за него. За тях. За Мерин и Сал.

За момента тя решава да избере по-лесния изход. Отговаря като по-младото поколение и вместо думи му изпраща емотиконка.

Сърчице.

Мерин и останалите от групата имат общ чат, за да си изпращат съобщения при нужда. Срещите им имат ефект само когато не се виждат на живо. Споделят чувствата си само когато се събират в магазина за понички на Франсис. Не излизат заедно да пият коктейли, не ходят на ресторант, още по-малко пък да си пишат имейли, за да проверят как се чувстват останалите.

Затова е странно, че Саймън ѝ се обажда. Не ѝ пише. Обажда се. Мерин не е чула кога е звъннал телефонът ѝ, защото водата в банята беше пусната докрай, но когато се връща, за да си вземе хавлия, вижда името му, изписано на екрана.

Тя се взира в телефона и се двоуми дали да вдигне. Саймън едва ли има да ѝ каже нещо хубаво, а тя не е сигурна, че може да се справи. За първи път от толкова време, Мерин се чувства… нормална. Днес тя иска да задържи това усещане, колкото може по-дълго. След това си спомня, че и детето на Саймън е изчезнало. Нещо, за което може да говори само с шепа хора в целия свят, и Мерин е една от тях. Тя посяга към телефона си и се връща в банята, като натиска копчето, за да му вдигне.

— Мерин, благодаря на бога, че вдигна! — казва Саймън. — Звъннах ти преди няколко минути, но ти не вдигна…

Гласът му е някак различен. Не звучи нито тъжен, нито депресиран, звучи… стресиран. И нервен.

— Здравей, Саймън. Всичко наред ли е?

Тя се обляга на ръба на леглото и си събува чорапите. Двукрилите врати към банята са отворени и Мерин ясно може да види ваната. Още не се е напълнила, защото е огромна, и вероятно ще ѝ трябват поне пет минути.

— Как си? Добре ли си?

— Франсис ми се обади току-що. Мерин… намерили са Томас.

Тя чува думите, но не може напълно да осъзнае какво ѝ казва Саймън. Единият ѝ чорап виси на крака, а Мерин не може да помръдне.

— Какво каза? — пита тихо.

— Сутринта от полицията са се обадили на Франсис, че са намерили Томас. — С всяка дума гласът на Саймън притихва все повече и повече.

И тогава Мерин осъзнава точно какво ѝ казва той. Гърлото ѝ се свива и тя осъзнава, че не може да диша.

— Боже мой… — Мерин се задавя. — О, Саймън… О, не…

— Намерили са тялото му в комуна в Стоктън.

— Калифорния?

— Не знам всички подробности, но… знам, че е приел свръхдоза. Минали са няколко дни, преди да го намерят. Другите са си мислили, че спи. Не е носил лични документи в себе си, но е имал татуировка „Франсис“ на китката си. Няколко от другите наркомани са потвърдили, че се е представял с името „Томи.“

— Кога е… — Мерин не може да довърши изречението.

— Преди две седмици — отговаря Саймън. — Трябвало им е време да го идентифицират. Не е било от първостепенно значение.

Мерин се свлича на килима до леглото. Ръката ѝ трепери и тя едва задържа телефона до ухото си. Цялото ѝ тяло е като направено от желе. О, боже, о, Франсис! Горкичката Франсис.

— Защо Томас не ѝ се е обадил? Защо просто не се е прибрал вкъщи?

Двамата със Саймън знаят, че не търси отговори на тези въпроси. Няма отговори. Само още въпроси и още болка.

— Не знам. — Гласът му трепва. — Не знам, Мерин.

— Къде е Франсис сега?

— Обади ми се от летището — отвръща той. — На път за Стоктън. Трябва да отиде в моргата и да го разпознае и… да върне тялото му у дома.

Боже…

— Трябва да ѝ се обадя.

— Тъкмо щеше да се качва в самолета за Калифорния, когато ми се обади, но непременно я потърси, след като кацне. Сигурен съм, че ще се радва да те чуе.

— Лайла знае ли?

— Вече да. Обадих ѝ се, докато се опитвах да се свържа с теб.

— Трябва да сме до Франсис, когато се върне. — Хиляди мисли се блъскат в съзнанието на Мерин. — Нека се разберем да се видим. Тя може да има нужда от помощ за погребението…

Мерин млъква и ахва, осъзнала ужаса на думите си. Хаотичните ѝ мисли най-накрая се събират в една. Само една, която отприщва… всичко.

Мерин започва да хлипа неудържимо. Не може да диша и има чувството, че ще повърне. Телефонът се изплъзва измежду пръстите ѝ и пада на килима. Мерин е неутешима, защото има чувството, че случилото се на Франсис се е случило на нея. Както ще са нейни и новините, които Саймън и Лайла се страхуват, че ще получат за изчезналите си деца. Болката е изпепеляваща и Мерин има чувството, че ще се счупи на хиляди малки парченца.

Саймън плаче също толкова силно, колкото и тя.

Единственото по-лошо нещо от това да не знаеш е… да знаеш.

— Мерин? Все още ли си там? — чува Саймън да казва, но не може да се насили да му отговори.

Не, не, не! Не може да продължи. Не може да разбере. Не може да го осмисли. Прекалено е. Тя затваря, без да каже довиждане. Саймън ще я разбере и няма да ѝ се обади отново днес.

Мерин се изправя едва-едва и тръгва към банята, където ваната продължава да се пълни с топла вода. Стига до тоалетната точно преди да повърне закуската си от „Четирите сезона“. Съблича си дрехите и се потапя в горещата вода. Топлината пронизва кожата ѝ като хиляди малки иглички, но тя приветства болката. Иска ѝ се топлината да разтопи кожата ѝ, да отмие агонията, в която живее повече от година, и да се прероди като друг човек, защото всичко е за предпочитане пред това усещане.

Сърцето я боли заради Франсис. Томас е само на двайсет и четири. Може да не е дете, но все пак е тяхното дете. Любовницата на Дерек е на същата възраст.

Мерин се изправя и излиза от ваната, съвсем забравила за хавлията. Водата се стича от нея по плочките и килима, докато върви към телефона си, за да изпрати съобщение на Сал.

Отмени това с Дж.

Сал отговаря веднага.

Сигурна ли си? Няма да ти върне парите.

Отмени го — пише му тя. Още сега, сериозна съм.

Ще му предам.

Мерин не може да види лицето му, нито да чуе гласа му, но може да си представи облекчението, което го облива.

Точно заради това двамата със Сал не можеха да останат заедно. Те изкарват най-лошото един в друг. Той е нейното алтер его, дяволът антипод на ангела ѝ, магнетичната сила, която насочва игличката на моралния ѝ компас в грешната посока.

Мерин може би мрази Макензи Ли, но Макензи Ли е нечие дете. Някой, някъде там я обича. Някой ще плаче, ако ѝ се случи нещо, и Мерин не може да причини такава болка на никого. Не. Тя няма да бъде човекът, който причинява на някой родител това, през което преминава Франсис сега. Същото, през което тя може би ще премине някой ден.

Връща се в банята и се отпуска във ваната. Най-сетне се е напълнила догоре и има достатъчно вода Мерин да се удави.

Глава 22

Естествено, че Мерин няма да го направи.

Но си го мисли. През цялото време. Не го казва на глас, защото последния път, когато се беше изпуснала, Дерек се изплаши и я накара пак да влезе в психиатричното отделение. Беше прекарала в болницата цели два дни, за да докаже на всички, че няма да се самонарани.

Не можеше да му се сърди. Нито пък на лекарите. Все пак веднъж вече бе направила опит за самоубийство. Месец, след като Себастиан изчезна, от ФБР им казаха, че разследването не е намерило никакви следи. Мерин изпи цяло шишенце с бензодиазепин и бутилка вино. Не си спомня как я е намерил Дерек, как е опитал да я съживи, нито кога са пристигнали парамедиците, не си спомня и престоя в болницата. Единственото, което си спомня, е как се събужда в болничната стая на следващата сутрин. Дерек седеше свит на един стол, а през прозореца влизаше заслепяваща слънчева светлина. Първата ѝ мисъл беше: „Мамка му, още съм жива!“

Преди няколко месеца по новините съобщиха, че в една горичка около Сиатъл са намерили детско телце и труп на жена, която не е майка му. Мерин беше на работа, когато прочете статията, но щом се прибра, веднага започна да пие, очаквайки телефонът да звънне. Беше убедена, че от ФБР ще ѝ се обадят, за да ѝ кажат, че е Себастиан. Телефонът така и не звънна. Докато идентифицират самоличността им, Мерин вече беше пресушила една бутилка мерло и ровичкаше в шкафа с бръснарски принадлежности на Дерек. Беше намерила новите бръснарски ножчета за самобръсначката му, скрита под купчина стари хавлии. Тъкмо щеше да ги отвори, когато Дерек се прибра.

Беше влязъл тъкмо когато Мерин затваряше шкафа. Дори да беше забелязал, че е пияна, не каза нищо. Вместо това я попита дали всичко е наред. Самият той беше видял новините и знаеше за намереното дете. Значи и неговият ден е бил кошмарен. След като я завари в банята, двамата си размениха няколко изречения за това колко са се изплашили, когато са чули новините. Само това ги свързваше през последните няколко месеца на пълна отчужденост.

Дерек беше спасил Мерин за втори път, дори и да не го знаеше.

Животът им се беше превърнал в поредица хубави и ужасни мигове, и отрязъците на пълно вцепенение помежду им.

Когато излиза от ваната половин час по-късно, кожата ѝ е порозовяла от топлата вода. Облича си меката хавлия и най-накрая успява да се принуди да се обади, въпреки че толкова се страхува. Предпочита да направи всичко друго, но не и да звънне на Франсис.

Издишва от облекчение, когато е пренасочена към гласова поща. Знае, че ако Франсис ѝ беше вдигнала, Мерин щеше да се разпадне на малки парченца. Оставя ѝ съобщение и я моли да ѝ се обади, когато се чувства готова.

— Обичам те — добавя Мерин. — Обади ми се, когато имаш нужда. Когато и да е. Ужасно съжалявам, Франсис. Толкова много съжалявам.

Тя затваря. Завладяна е от ужасяващо усещане за безпомощност. В този момент това е единственото, което Мерин може да направи за Франсис. Никой не можеше да разбере урагана от чувства, които Франсис изпитва сега. Никой не знае от какво се нуждае тя. Няма наръчници за такива неща.

Мерин хвърля телефона върху завивките на леглото си. Бръснарските ножчета я очакват скрити под купчината хавлии. Тя може да се върне във ваната и да…

Но няма да го направи. Има други начини, по които може да се самонарани.

Мерин взема лаптопа си и сяда на леглото. Влиза в сайт, в който не е влизала от много време насам, защото беше обещала на доктор Чен да не го прави. Можеше да я вкарат в затвора. Тъмната мрежа е незаконна. Има причина да трябва да прибегнеш до много пренасочвания и пароли, а после още пренасочвания и още пароли, преди да стигнеш до сайтовете с деца.

Себастиан има малко, тъмнорозово родилно петно във формата на лунен сърп от вътрешната част на бедрото. Мерин направо се беше вманиачила. Взираше се с часове в стотици ужасяващи снимки, търсейки някакво доказателство, че синът ѝ може да е сред тези деца. Тя така и не го намери, но с всяко ново търсене имаше чувството, че губи частица от себе си. Нямаше човешко същество, което би оцеляло, след като види подобни снимки.

Такива места бяха предназначени само за чудовища.

Но тя имаше нужда да продължи да търси. Беше като хипнотизирана. Ако синът ѝ беше сред тези ужасяващо малтретирани деца, тя трябваше да знае.

Колкото повече търсеше, толкова повече пиеше, а колкото повече пиеше, толкова повече таблетки вземаше. Самоунищожителното ѝ търсене продължи с месеци, преди най-накрая да признае тайната си на доктор Чен. Той реагира бурно.

— Ако някога пак почувстваш нужда да потърсиш там, запитай се най-напред кое те кара да се чувстваш по този начин — каза терапевтът ѝ. — Приеми, че тревожността ти те лъже, заблуждавайки те, че трябва да направиш точно това, за да почувстваш, че имаш някакъв контрол над ситуацията. Тревожността и депресията могат да бъдат изключително убедителни, но не ги слушай. Снимките на тези деца няма да ти помогнат да се почувстваш по-спокойна, Мерин. Те само влошават нещата още повече. Това, което си правила досега, е равносилно на емоционално самонараняване и аз съм много, много, много разтревожен за теб.

Доктор Чен е прав донякъде. Тревожността и депресията могат да те подлъжат. Но ситуацията не е извън нейния контрол. Тя включва компютъра и се вглежда в ръцете си. Напълно нормално изглеждащи ръце — здрави, силни, които умело боравят с ножицата, за да превърнат нещо обикновено в нещо красиво. Ръце, които готвят, чистят, прегръщат, притискат, галят и показват любовта ѝ. Ръце, които жестикулират, докато говори, и я предпазват, когато трябва.

Същите ръце, които бяха пуснали малкото ѝ момченце в пълния базар онази събота преди Коледа.

Дълго беше мислила какви ужасни неща са се случили на Себастиан, след като го отвлече Дядо Коледа. Беше видяла достатъчно статистики и знае какво се случва с децата на неговата възраст, които не са намерени в първите двайсет и четири часа от изчезването им. Вероятността да са мъртви е наистина голяма. А ако не бяха, ги очакваха още неописуеми ужаси.

Всичко е по нейна вина. Всичко. Дори това, което му се беше случило после. Проклетите ѝ ръце! Защо го беше пуснала? Изкушаваше се да ги среже, но тогава Дерек се прибра с картичка за годишнината им и я попита дали могат да започнат отначало.

— Ти… се прибра — беше единственото, което успя да му каже.

— Аз винаги се прибирам у дома — отвърна ѝ той. — И винаги ще се прибирам у дома.

Дерек никога не я е съдил или наказвал за начина, по който скърби.

Може би не трябваше и тя да го наказва за начина, по който скърби той.

Мислите ѝ обаче никога не я напускат. Научила се е да ги крие, иначе хората започват да се тревожат за нея, защото се страхуват да не се нарани. Все пак е твърде крехка емоционално.

След като излезе от болницата, обеща на Дерек, че никога повече няма да се опитва да се самоубие. След последния сеанс с доктор Чен му беше обещала, че няма да посещава тези сайтове. Е, сега щеше да наруши едно от двете обещания.

Мерин започва да разглежда, търсейки малкото родилно петънце във формата на лунен сърп. Търси сина си. Не познава тези деца, но сърцето ѝ се къса заради майките им, а по-късно същата вечер заспива със сълзи в очите.

Понякога сънува, че Себастиан има ново семейство. Някоя бедна женица, която отчаяно е искала да има дете и го е купила на черния пазар, за да може да го дари със същата любов, с която Мерин и Дерек биха го дарили, ако си беше у дома. С всеки изминал ден Себастиан ги забравя и заобичва новата си майка все повече и повече.

Друг път Себастиан крещи и плаче за нея, но каквото и да прави, Мерин не може да стигне до него навреме. Момченцето ѝ просто изчезва, като утринна мъгла. В един момент е там, а на другия го няма, грабнат от безлик човек, който го води някъде в мрака, където се крият всякакви чудовища.

— Виждаш ли? В къщата на мама няма чудовища — успокои сина си веднъж, след като му прочете „Чудовището в края на тази книга.“

Беше една от любимите ѝ детски книги. Единият от героите беше Гроувър от „Улица Сезам“. В книгата той търсеше чудовището, което трябваше да се появи в края ѝ, но беше осъзнал, че самият той е чудовището.

— Запомни, че само защото някой изглежда като чудовище, не значи, че наистина е.

И просто защото някой не изглежда като такова, не значи, че не е.

Ако Мерин получи същите новини като Франсис, ще се самоубие.

Беше обещала много неща на много хора.

Това е единственото, което обеща на себе си.

Глава 23

На следващата сутрин Мерин е на работа, когато Ванеса Кастро ѝ оставя съобщение на гласовата поща.

Първата ѝ мисъл е да зареже всичко и да се обади на Дерек, за да са заедно, когато детективката им съобщи съкрушителните новини. И тогава си спомня, че все още не е казала на съпруга си за нея. Може би той не беше единственият в тази връзка, който се беше отдалечил и поставил дистанция помежду им.

Мерин също има своите тайни.

Трябва ѝ около минута, за да се подготви, преди да върне обаждането на детективката. Затваря вратата на кабинета си, за да не я безпокои никой, и мислите ѝ неволно се насочват към случилото се предишната вечер. Когато Дерек се върна от работа, не завари нито брюкселското зеле, нито пържолите за барбекю. Вместо това намери съпругата си в спалнята им, забила глава в лаптопа. Щом го видя, тя бързо затвори капака. Дерек така и не я попита какво гледа. Беше му достатъчен един-единствен поглед, за да разбере, че жена му е имала тежка вечер. Не я попита каква е причината, защото вече знаеше, дори да не беше наясно с детайлите.

Вместо това той я целуна по бузата.

— Индийска, гръцка или тайландска храна?

— Ти реши.

Щеше да му се извини, че е забравила за вечерята, която трябваше да сготвят заедно, но той вече беше набрал номера на един от ресторантите и поръчваше.

Ванеса Кастро никога не звъни. Изпраща имейли, за да се разберат кога да се чуят или срещнат. Последните години телефонът се е превърнал в средство за размяна на съобщения и имейли и никой не обича, когато звънне. Самото действие се е превърнало в нещо инвазивно, затова и повечето хора вече нямат домашни телефони.

Съобщението на Кастро се състоеше точно от шест думи.

Ванеса е. Обади ми се. Благодаря.

Мислите на Мерин неволно се насочват към Франсис.

О, боже! Тя си поема глътка въздух и набира номера на детектива.

— Мерин е — казва тя, когато Кастро вдига.

— Здравей. Извинявай, че ти се обаждам така изненадващо.

— Просто ми го кажи.

— Не е свързано със Себастиан — отговаря Кастро и Мерин се отпуска.

— О, по дяволите, трябваше да съм по-ясна в съобщението си. Извинявай, Мерин, малко съм разсеяна. Не исках да те изплаша.

— Няма нищо. — Не е вярно, но дишането на Мерин се нормализира и тя решава да не се задълбочава. — Какво има?

— Макензи Ли — подхваща Кастро и Мерин отново затаява дъх. — Знаеше ли, че е изчезнала?

Изчезнала? Поема си въздух шумно, а сърцето ѝ пак започва да се блъска в гърдите ѝ.

— Изчезнала е? — Мерин повтаря въпроса, опитвайки се да звучи изненадана, сякаш няма нищо общо.

Тя не можеше да има нищо общо със случилото се, нали? Беше казала на Сал да спре Джулиан, което само я обърква още повече. Защо, по дяволите, Макензи Ли е изчезнала?

— Какво… какво имаш предвид?

— Следях я… горе-долу. — Кастро звучи разсеяна, сякаш съзнанието ѝ е заето и мисълта ѝ тече по-бързо, отколкото може да я изкаже. — Знам, че ми писа, че си се заела, но така или иначе вече бях започнала да я проверявам, та реших да продължа и…

Мерин затваря очи. Мамка му, мамка му, мамка му.

— Да…

— … И преди няколко часа съквартирантът ѝ пусна статус във Фейсбук страницата си, че е изчезнала.

Мерин осъзнава, че е притаила дъх и се принуждава да издиша. Трябва да каже нещо, но не знае какво. Главата ѝ пулсира в ритъм със сърцето ѝ и тя е благодарна, че Кастро не е настояла да се видят на живо, в противен случай детективката щеше да разпознае вината, изписана на лицето ѝ.

— Кога се е случило?

— Няма я вече четиресет и осем часа — отговаря детективката. — Достатъчно дълго, за да се притесни съквартирантът ѝ, защото предишната вечер са имали планове за вечеря.

— Ние… С Дерек се върнахме от Уислър вчера. Не бяхме в града целия уикенд.

— Знам, видях постовете ти в Инстаграм — отвръща Кастро, без да се замисля.

Думите ѝ карат Мерин да се замисли. Защо детективката следеше Инстаграма ѝ? Сякаш прочела мислите на Мерин, Кастро отговаря:

— Не те следя. Просто проверих сутринта, защото видях публикацията, че Макензи е изчезнала. Исках набързо да потвърдя къде е бил Дерек по това време, в случай че двамата са заедно. Само че той е бил с теб.

— Точно така. — Мерин се колебае.

Не е сигурна какво точно цели Кастро с тези въпроси, а и все още е в шок, че любовницата, бившата любовница, на Дерек е изчезнала. И какво въобще значи „изчезнала“? Духнала е нанякъде, без да каже на никого и просто не могат да се свържат с нея, или е захвърлена в някоя канавка, защото Джулиан си е свършил работата, преди Сал да успее да се свърже с него.

— Дерек беше с мен. Решихме да… работим над връзката си. Над нас — поема си дъх тя. — Мислиш ли, че може да е замесен в…

— Не, не — отговаря Кастро и този път звучи по-съсредоточена. — Категорично не. Но Макензи Ли я няма, а това значи, че двама души, свързани със съпруга ти, са в неизвестност. Това го прави общият знаменател.

— О… — Мерин не се беше замисляла, че нещата може да изглеждат по този начин. — Права си. Какво може да означава това?

— Не знам, но не ми харесва. Да изчезне един от близките на Дерек, е едно, но двама души…

Гласът ѝ притихва и Мерин се чуди дали Кастро е в офиса си, вкъщи, или в колата си.

— Дали си свалила апликацията „Шадоу“ на телефона си? Сигурна съм, че я бях отбелязала някъде в папката, която ти дадох…

— Да, свалих я. — Мерин полага огромни усилия да звучи спокойно.

— Пазиш ли я?

Кастро я пита всъщност дали е чела съобщенията, които съпругът и любовницата му са си разменяли. Кокалчетата ѝ побеляват от стискането на телефона. Разговорът им я плаши. Беше съвсем ясна, когато написа на Сал, че се отказва, а той я беше уверил, че ще се обади на Джулиан. Какво се беше случило, по дяволите? Да не би да е закъсняла? Онази вечер Джулиан я увери, че няма да предприеме нищо веднага и ще му трябват поне няколко седмици, за да е минало време от срещата им. От тогава бяха изминали едва няколко дни. Как можеше да е предприел нещо толкова скоро?

Освен ако… не му се е удала чудесна възможност да го направи. Видял е, че двамата с Дерек са на почивка далеч от Сиатъл, което значеше, че и двамата имат идеалното алиби. Никой не би ги заподозрял. Семейство Мачадо бяха прекарали уикенда в Уислър, който се намира на повече от триста километра от Сиатъл, и постоянно бяха публикували снимки от почивката си в Инстаграм.

— Имаше ли нещо в съобщенията, което да те накара да помислиш, че Макензи отива някъде?

— Доколкото помня, не. — Мислите на Мерин са разпокъсани в стотици различни посоки.

Опитва се да си спомни съобщенията, които са си разменили Дерек и Макензи, както и разговора си със Сал, а също и да разгадае накъде бие Ванеса Кастро. Трябва да се опита да предвиди следващата ѝ стъпка, защото е вярно, че Дерек свързва и двамата изчезнали. От двама от най-важните хора в живота му сега няма и следа. Единият е детето му. Другият е любовницата му.

Другият общ знаменател е Мерин — факт, който Кастро явно е забравила. Себастиан е и неин син, а Макензи е любовницата на нейния съпруг, за която е научила съвсем скоро.

Боже Господи! Ами ако Сал не е успял да отмени уговорката с Джулиан навреме? Ако не е успял да се свърже с него, преди Джулиан да… Ами ако Макензи Ли е мъртва, защото Мерин е закъсняла?

Ами ако е мъртва заради Мерин?

Какво щеше да прави тогава?!

Разбира се, Кастро никога не трябва да научи какво е направила. Детективката е бивше ченге и въпреки че методите ѝ са нестандартни, ако научи за сделката между Джулиан и Мерин, то със сигурност ще се погрижи да я арестуват.

Макензи не може да е мъртва. Всичко е просто едно огромно недоразумение и съвпадение. Тя е млада, лекомислена и импулсивна. Сигурно просто спонтанно е решила да отиде някъде и е забравила да каже на съквартиранта си. Нали така?

— Мерин? — Гласът на Кастро я връща в реалността и тя осъзнава, че детективката все още чака отговора ѝ.

— Последното съобщение, което прочетох, беше точно преди да заминем за Уислър. — Тя преглъща и отново е благодарна, че двете не се гледат очи в очи.

— Може ли да видя съобщенията? — Може да чуе как Кастро си води бележки. — Направи скрийншотове и ми ги изпрати, ако е удобно.

— Не мога. Изтрих апликацията, а с нея и цялата информация.

— Жалко — спира да пише Кастро. — Напълно те разбирам, но съобщенията можеха да предоставят важни следи относно случилото се.

На Мерин ѝ хрумва нещо:

— Възможно е да са се запазили автоматично в облака. Всичките ми телефони и компютри са свързани към него и периодично запазват информацията. Да проверя ли?

— Да, моля те. Ако ги намериш, изпрати ми всичко, което имаш. Предполагам, че не е много, защото имаш апликацията по-малко от седмица…

Седмица? Мерин я е инсталирала едва преди няколко дни, а после побърза да я изтрие.

— Няма проблем — отговаря Мерин.

И този път детективката разчита интонацията ѝ погрешно.

— Не се притеснявай, изчезването ѝ едва ли има нещо общо със Себастиан, но предпочитам да проверя всяка една възможност, колкото и нереалистична да е. Предполагам, че не си питала Дерек дали знае къде би могла да е…

— Той не знае, че знам за нея. — Мерин я прекъсва. — Не сме обсъждали изневярата и нямам такова намерение.

Тишина.

— Вие с Дерек… Мислиш ли, че връзката им наистина е приключила?

— Мисля, че да. — Мерин е напълно искрена. — Разбира се, няма как да съм напълно сигурна, но почивката в Уислър беше фантастична. Той беше планирал всичко до последния детайл. Имам чувството, че това беше като… ново начало за нас.

Кастро не отговаря. Мерин знае какво си мисли тя. Осъждащата тишина се излива от слушалката на телефона и е много по-красноречива от всичко, което детективката би могла да ѝ каже. Жените винаги си го причиняват. Осъждат се една друга. Мерин може да се обзаложи, че според Кастро на Дерек му се е разминало. Самата тя би си го мислила, ако беше на нейно място.

Мерин нарушава неловката тишина:

— Дръж ме в течение какво се случва.

— Разбира се — отговаря детективката.

И така разговорът им приключва. Мерин грабва макбука си от нощното шкафче, за да потърси името на съквартиранта на Макензи в бележките на Кастро.

Не след дълго вече търси името „Тайлър Джансън“ във Фейсбук. Излиза цял списък с Тайлъровци, но този, който ѝ трябва, е най-отгоре в списъка. Алгоритъмът на Фейсбук е наистина зловещ — препоръчва ѝ първо съквартиранта на Макензи, защото Мерин вече е влизала в профила ѝ няколко пъти.

Името на Тайлър не издава филипинските му корени и Мерин е малко изненадана. Той е красив млад мъж с добре оформено тяло, някъде около възрастта на Макензи. Работи като барман и очевидно харесва работата си. Настройките на профила му са нагласени така, че да е достъпен за всички. Най-отгоре на стената му е постът за изчезването на Макензи. Публикувал е снимка на двама им, седнали на дивана заедно с котката на любовницата помежду им. Под снимката пише: „Ако някой знае къде е Макензи Ли, нека ѝ каже да пише на съквартиранта си, защото тая глупава шега въобще не е забавна.“

Тайлър е публикувал снимката тази сутрин, но вече има над двайсет коментара. Мерин ги прочита всичките и си мисли, че Ванеса Кастро вероятно е направила същото. Според отговорите на Тайлър под публикацията, Макензи и друг път е изчезвала за една-две вечери, без да го предупреди, но винаги е отговаряла на съобщенията му. Предишната вечер му е вързала тенекия за вечеря, но не е отговорила на нито един от есемесите му, а тя винаги му пише, независимо колко ядосан ѝ е Тайлър. Мерин не разбира. Ако Макензи Ли наистина не отговаря на съобщенията на съквартиранта си, то значи тя наистина е изчезнала.

Наистина я няма!

О, боже!

Тя отваря Инстаграм. Последният пост на Макензи е от събота вечерта. Бившата любовница е публикувала селфи с котката си и кенче сайдер. Оттогава обаче няма други публикации, което е нехарактерно за нея. От малкото, което е научила за Макензи, дори Мерин знае, че младата жена поства поне по една снимка на ден.

Мерин влиза в облака и след минута намира копието от съобщенията, които апликацията е запазила автоматично. Изпраща ги на Кастро и въздъхва. Каквото и да си мисли детективката, Дерек няма нищо общо с изчезването на Макензи. Всичко е по вина на Мерин. Тя взема телефона си и пише на Сал. Той е единственият човек, който може да ѝ помогне да разбере дали Джулиан е замесен.

Жив ли си?

Ха-ха, доколкото може човек да е жив в Просър.

Пак ли си там? Всичко наред ли е с майка ти?

Мерин е изненадана, че се е върнал.

В болницата сме, правят ѝ разни изследвания заради черепната травма.

Мамка му! Не може да го разпитва какво е станало с Джулиан, докато е в болницата с майка си.

Предай ѝ поздрави. Кога се прибираш?

Довечера, ще съм в бара.

Ще намина. Трябва да поговорим.

Трите точки, които индикират, че Сал пише, се появяват на екрана и после изчезват. Очевидно не е сигурен как да отговори.

Добре.

Отговорът идва секунда по-късно.

Ако Сал знаеше нещо за Макензи и Джулиан, то явно Мерин трябваше да изчака да го научи.

Денят ѝ минава неусетно благодарение на натоварения ѝ график. Последният ѝ ВИП клиент има час за осем вечерта. Без да иска, е изцапала роклята си с боя и ще трябва да се преоблече, преди да отиде в бара. Така или иначе дънките са по-подходящо облекло за заведението на Сал.

Мерин намира любимите си дънки в гардероба и посяга към удобен чифт ботуши, когато забелязва нещо необичайно. Нещо, което не беше забелязала по-рано сутринта, когато се обличаше за работа.

Най-скъпият ѝ чифт „Лубутен“ не са си на мястото.

Дизайнерските обувки с кристални панделки са истинско разхищение на пари и проява на глезотия. Мерин си ги е купила само за най-специалните случаи. Сега са преместени от обичайното си място на най-долния шкаф и са оставени на нивото на очите ѝ до колекцията от чанти. Едната обувка е поставена така че да се вижда червената ѝ подметка. Самият чифт е аранжиран като за снимка.

Това дело на Дерек ли беше, или на Даниела?

Мерин се замисля за секунда. Дерек никога не се е интересувал от обувките ѝ, а през десетте години, през които работи за тях, Даниела никога не е докосвала нещата ѝ. Последния път, когато Мерин беше носила тези скъпи обувки, беше Коледния бал още преди две години, преди да отвлекат Себастиан.

Тя връща скъпите обувки на мястото им и намира малка смачкана хартийка. Мерин я вдига и я оглежда. Касова бележка от таксиметровата фирма „Съншайн Ко“. Вероятно е на Дерек. Той често се обажда за такси — предпочита ги пред „Юбер“. На Мерин това ѝ се струва забавно, защото той вероятно никога не е ползвал услугите на „Юбер“. Тя тъкмо се кани да смачка касовата бележка, когато забелязва датата и часа на нея. Отпреди два дни е, когато с Дерек са били в Уислър. Мерин се взира в малката невинна хартийка, която едва не изхвърли. Отнема ѝ секунда да осъзнае какво значи това.

Някой е влизал в дома им, докато ги е нямало.

Глава 24

Барът на Сал е пълен, въпреки че е понеделник. „Моряците“ имат мач, което обяснява защо всички носят бейзболни фланелки.

Мерин рядко идва в заведението вечер. Не е свикнала да се опитва да си проправя път измежду огромния брой посетители, които крещят на телевизора, нито пък с групите мъже, които я следят с поглед. Някак ѝ е странно, че е сама насред претъпкания бар, но вече беше отказала предложението на Дерек да я придружи.

Тъкмо излизаше от тях, когато съпругът ѝ се прибра. Мерин му каза къде отива и той я изненада:

— Ще дойда с теб.

Още един знак, че нещата помежду им са различни. Седмица по-рано щеше просто да си замълчи.

— Отивам да изпием набързо по бира. — Мерин беше притаила дъх. — Казах му, че ще се отбия. Майка му не е добре.

Наясно е, че Дерек не харесва Сал, въпреки че никога не го е казал директно. Сал си има доста трески за дялане и понякога може да е твърде остър, което озадачава Дерек, защото знае, че е израснал в добро семейство. Винарната е известна и носи със себе си пари и дълга семейна традиция. Сал твърдеше, че не иска да има нищо общо нито с парите, нито със семейната традиция. Дерек, който произхожда от бедно семейство, не разбираше защо някой би се отказал от всичко това.

— Ти си добра приятелка — отвърна той. — Добре, ти отиди, а аз ще свърша малко работа у нас.

— Няма да се бавя. — Мерин издиша облекчено.

Протяга се на пръсти и го целува по устните. Съпругът ѝ си открадва още една целувка, преди да я пусне.

— Ще те чакам.

Дерек се старае. Нещо, което е едновременно прекрасно, но и дразнещо. Пропастта, която беше зейнала между тях след отвличането на Себастиан, все още не е запълнена, но изглежда по-малка. Любовта им е странна смесица от привързаност, гняв и възмущение и ще отнеме доста време, преди двамата със съпруга ѝ да успеят да заличат времето на отчуждение. За първи път от месеци обаче тя има някаква надежда, че може да успеят. За първи път, след като синът им беше отвлечен, Мерин чувства, че бракът ѝ е отново приоритет.

Поне днес. Не е сигурна как ще се почувства, когато разбере какво наистина се е случило с Макензи.

Докато си проправя път измежду хората, Мерин вижда Джини — сервитьорката, с която Сал спи. Знае, че Сал може да прави каквото си поиска, но е някак раздразнена от мисълта, че спи точно с тази сервитьорка. Джини държи табла, пълна с бири, в едната си ръка, и когато вижда Мерин, се намръщва. Двете са на по-малко от метър разстояние и тя осъзнава, че сервитьорката е доста по-млада, отколкото си е мислила. Беше решила, че Джини е на около трийсет, но сега, когато я е видяла отблизо, осъзнава, че е на възрастта на Макензи.

„Ох, Сал, наистина ли?“ — мисли си тя.

Насилва се да се усмихне и пита:

— Сал тук ли е?

— В офиса. Каза да ти кажа, когато дойдеш. — Джини посочва с глава към задната стаичка и продължава да раздава бири.

Барът избухва в одобрителни възгласи. Мерин минава покрай някакъв непознат, който ѝ предлага ръката си за пет. Тя я плясва и продължава към задната стаичка. Зад бара има дълъг коридор, който води до офиса на Сал. Тоалетните са вляво, а кухнята и офисът — вдясно, макар че, ако трябва да е честна, едва ли щеше да нарече малкото помещение офис. Вътре има място само за едно бюро и два стола.

Сал вдига глава, когато Мерин почуква на отворената врата.

— Ехо — казва той, — затвори вратата, моля те. Не мога да си чуя мислите заради целия този шум.

Мерин я затваря и лудницата от бара притихва значително. Сал ѝ дава знак да седне и тя потъва в стола срещу неговия.

— Вече ти липсвам, а? Обикновено не мога да те видя два пъти в една седмица. По дяволите, напоследък не те виждам повече от веднъж месечно.

Трябват ѝ няколко секунди, за да осъзнае, че Сал изглежда някак раздразнителен и нервен. После си спомня защо. Той все още не знае, че причината да дойде са Макензи Ли и Джулиан. Вероятно си мисли, че ще говорят за това, което се беше случило помежду им преди няколко дни. Все пак двамата бяха спали заедно. Сигурно очаква, че Мерин е дошла да му каже, че е било огромна грешка и няма да се повтори.

Нямаше да е далеч от истината.

— Искам да знаеш, че не съжалявам. — Гласът ѝ е мек и очите на Сал се разширяват.

Изглежда изненадан.

— Аз също.

— Но няма да се повтори. — Тя се усмихва, за да смекчи думите си. — Аз съм омъжена за друг, Сал. Ти си най-добрият ми приятел и сега не мога да понеса повече промени.

— Значи с Дерек сте решили да се опитате да оправите отношенията си. — Гласът му е напрегнат.

— За момента.

Той кимва рязко. Мерин мрази факта, че тя е причината за нараненото му изражение. Сал се опитва да го прикрие, но тялото му е видимо напрегнато, а ръцете му са притиснати към повърхността на бюрото, сякаш се опитва да се сдържи да не удари нещо.

— С Дерек сме заедно от двайсет години — продължава тя, въпреки че Сал знае. — И двамата сме правили чудовищни грешки един спрямо друг.

— А аз те познавам отпреди това — отвръща Сал. — Но ако наистина го искаш, ще се съобразя с решението ти. Не съм очаквал нищо повече.

— Искаше ли нещо повече?

— Има ли някакво значение?

Помежду им се настанява неудобна тишина. Изминават няколко секунди, преди той да махне с ръка:

— Не се тревожи. Разбирам те. Няма за какво да се притесняваш, Мер. Трябва да призная обаче, че да те зарежат два пъти заради един и същи мъж, не е най-страхотното усещане на света. Два пъти.

И двамата знаят, че не го е зарязала. Нито преди, нито сега. Въпреки това Мерин не го поправя. Това е най-малкото, което може да направи за него.

— Това ли е всичко? Можеше да ми го кажеш и по телефона. Нямаше да се засегна.

— Всъщност, това не е единствената причина да дойда. — Мерин се навежда напред и понижава глас, защото се притеснява да не ги чуе някой. — Моля те, кажи ми, че си успял да се свържеш с Джулиан вчера, когато ти писах.

— Джулиан ли? Да, успях. — Тъмните му очи се присвиват. — Защо?

— Макензи е изчезнала.

Сал примигва.

— Кой?

— Жената, с която Дерек се… виждаше.

Хрумва ѝ, че може би никога не е споменавала името ѝ пред Сал. Беше му показала голата ѝ снимка, която си беше сложила за тапет на екрана. След Уислър я беше сменила с една от снимките, които си бяха направили с Дерек.

— Няма я.

Сал се навежда напред.

— Какво имаш предвид под „няма я“?

— Не се е прибирала от вчера. Съквартирантът ѝ е постнал статус във Фейсбук, че я няма.

Мерин изважда телефона си и му показва профила на Тайлър.

— Сега следиш и съквартиранта ѝ ли? — Сал присвива очи.

Също като Мерин, и той се нуждае от очила, но също като нея отказва да ги носи.

— Разбира се — кимва тя. — Бях помолила детективката да се разрови за още детайли около връзката им. Като се замисля, не беше най-гениалната ми идея, предвид това, че почти наех Джулиан да… — Мерин не довършва мисълта си. — Когато ми се обади, тя подчерта, че двама важни за Дерек човека, са изчезнали. Твърди, че той е общото помежду им.

Сал сякаш застива.

— Значи тя разследва гаджето на Дерек?

— Вече не му е гадже! — сопва се Мерин.

— Гадже, любовница, какво значение има? — Сал вдига рамене. — Боже мой, Мер, уговорката беше да ѝ кажеш да спре. Последното, което ти трябва, е частен детектив да се навърта около Джулиан и това, което прави. — Мръщи се. — Тая работа никога не е приключвала добре. Повярвай ми.

— Предупредих я, но тя каза, че вече е започнала да се рови.

— Разследва ли теорията, че може би един и същи човек стои зад двете изчезвания? Някой, който е нарочил Дерек?

— Какво друго би могла да си помисли? — Мерин е разстроена и е по-остра, отколкото възнамерява. — Но няма нужда да се притесняваш. За Джулиан, имам предвид. Тя не знае нищо за него, няма никаква представа какво се опитах да направя.

— Не си се опитала да направиш нищо — казва ѝ Сал настойчиво, — чуваш ли? Срещнала си се с мой приятел за вечеря, хапнали сте, а на следващата сутрин просто си решила да направиш щедро дарение за благотворителна кауза. Двете неща нямат нищо общо. Това е цялата история. Разбрано? Точка по въпроса.

— Ами Джулиан? Той знае достатъчно.

— Джулиан няма да гъкне пред никого — уверява я Сал. — Ако ти кажа на колко хора е изпрал парите, няма да повярваш. Някои от тях дори познаваш. Няма да каже нищо. Никога. Тези типове си имат някакви измислени морални закони.

— „Тези типове“? Колко „такива типове“ познаваш?

— Няколко.

— Мамка му, Сал!

Той се протяга през масата и улавя ръката ѝ.

— Мерин, не си направила нищо, чуваш ли ме? Каквото и да се е случило на гаджето на Дерек, не е по твоя вина. — Той се замисля за секунда. — Онзиден, когато отиде в кафенето ѝ, как плати сметката? В брой или с карта?

— Ъ… — Мерин се замисля. — В брой. Оставих рестото в буркана за бакшиши. Защо? Мислиш ли, че полицията ще ме разпита?

— Само ако знаят, че си ходила там. Но те няма как да научат. Освен съквартиранта ѝ, някой търси ли я?

Мерин не може да спре да се притеснява.

— Сигурен ли си, че му каза, че съм си променила мнението?

— Сигурен съм.

— Абсолютно си сигурен, че е получил съобщението ти?

— Мер, не съм му изпратил съобщение. Говорих с него. — Сал завърта очи, очевидно раздразнен, че е принуден да каже повече, отколкото иска. — Съвсем ясно му казах, че не искаш да прави нищо. Няма да те лъжа, не беше много доволен. Спомена, че е уредил някакви неща, а аз му отвърнах просто да спре. Каза, че нищо няма да прави, но няма да си получиш парите обратно. Отвърнах му, че ще си чакаш касовия бон от дарението.

Тя издишва. Чувства, че от раменете ѝ пада огромен товар.

— Тогава какво се случва? Как така е изчезнала по същото време?

— Не знам. И честно казано, не ми пука. Изненадан съм, че теб те е грижа. Може би се е забила с някакъв друг тип, не се е прибрала и е забравила да каже на съквартиранта си. Няма как да те свържат с нищо, така че не се притеснявай. Разбрахме ли се? Искаше да изчезне? Е, ето, няма я. С Дерек отново сте заедно, а тя сякаш никога не е съществувала. — Той спира и прехапва устната си. — Сякаш нищо не се е случило.

— Какво не се е случило? Те или ние?

Сал не отговаря. Мерин го забелязва чак сега.

— Сал, ядосан ли си ми?

— Не съм ядосан на теб. — Той извърта глава и се взира в стената, после въздиша. — Добре. Може би малко. А може би съм по-скоро наранен. Чувствам се някак… използван.

— Сал! — Тя едва се сдържа да не се засмее. Това беше последното, което очакваше да чуе от него. — Използван? Наистина ли?

— Да, малко. — Сал повдига вежда. — Какво? Нима е толкова трудно да повярваш? Сякаш мъжете не може да се чувстваме използвани и захвърлени като вчерашен вестник?

— И ми го казваш ти? С всичките ти неангажиращи връзки… — Мерин също повдига вежда, опитвайки се да разведри обстановката.

— С теб никога нямаше да е неангажиращо — прошепва той. — Знам, че го знаеш. Знаеш, че не мога да ти откажа. Защото за мен си всичко друго, но не и еднократна свалка. Ти се възползва от този факт, Мерин. От мен. Но те разбирам. Спомняш ли си какво ми каза след смъртта на баща ми? Каза ми, че наранените хора… нараняват други хора.

Двамата се взират един в друг и за няколко секунди по лицето му се изписва цялата болка, която изпитва.

— Да, чух го от предаването на Опра — казва Мерин и те се засмиват.

Смехът успява да разсее напрежението.

— Прав си. — Мерин го знае. — Всичко, което каза, е абсолютно вярно. Трябваше да се спра, но имах нужда да го направя. Да знам, че някой ме желае, че съм красива и… значима. Ти винаги ме караш да се чувствам по този начин. И винаги ще те обичам заради това.

— Като приятел — добавя Сал.

— Повече от приятел. — Това е истина. — Много повече от приятел. Но не… не като съпруг.

Той кимва бавно:

— Да, добре, разбирам.

— Моля те, не ме изоставяй, Сал. Сърди ми се колкото искаш, но моля, те, не ме изоставяй. Няма да го понеса.

— Никога няма да те изоставя. — Той не я поглежда в очите, но стисва ръката ѝ.

— Значи помежду ни всичко е наред? — пита тя.

Погледът му най-накрая среща нейния и Сал се усмихва, но усмивката не стига до очите му.

— Стига, мацко. Винаги е наред.

— Тогава може ли да ми направиш една услуга? Може ли отново да се свържеш с Джулиан, след като си тръгна, и да потвърдиш, че не ѝ е направил нищо? Моля те, направи го заради мен.

— Вече ти казах… — подхваща Сал, но спира. — Знаеш ли какво? Няма да е проблем. Ако ще ти помогне да спиш по-спокойно. — Той прави кратка пауза. — Какво друго ти каза детективката? Има ли новини за Себастиан?

— Никакви. — Този път Мерин въздъхва раздразнено. — Не е ставало дума за него, но когато ми се обади, едва не припаднах. Обикновено ми изпраща имейли. Бях убедена, че ще ми съобщи някакви ужасни новини.

Двамата отново потъват в мълчание. Телефонът ѝ извибрира и Мерин вижда, че е съобщение от Дерек.

Кога ще се прибереш? Ще правя пуканки. Не искам да гледам „Странни неща“ сам.

Съобщението я кара да се усмихне.

— Трябва да тръгвам — казва тя на Сал.

Той заобикаля бюрото си, за да я прегърне. Тя го притиска към себе си, но има чувството, че му разбива сърцето за втори път. Иска ѝ се да може да си върне думите назад. Мерин наистина съжалява, че са спали заедно. Но не заради това, което бяха направили, а защото знаеше как ще го приеме.

Затваря вратата на офиса му след себе си и се сблъсква с Джини в коридора. Сервитьорката току-що е излязла от тоалетната, а косата и гримът ѝ изглеждат освежени. От нея се носи силен аромат на парфюм.

— Хей. — Джини изглежда кисела. — Сал още ли е в офиса?

— Да, там е. — Мерин я подминава. — Изцяло твой е.

— Забавна си — отвръща ѝ по-младата жена.

Мерин се спира за секунда. Тонът на Джини е студен, а очите ѝ я пронизват като кинжали.

— Сал никога няма да бъде ничий — допълва Джини.

Глава 25

Погребението на Томас Пайн се състои в църквата „Свети Августин“ — същото място, където Мерин се беше запознала с Франсис, Саймън и Лайла. Параклисът е достатъчно голям и може да побере около стотина души, но на първите редове са се настанили едва трийсет човека. Вторник сутринта е и навън вали.

Мерин не знае какво да каже на Франсис. Лайла и Саймън вече са се срещнали и я изчакват, за да влязат заедно. Франсис е пребледняла, но погледът ѝ е ясен. Носи свободна черна рокля, черно шалче и черни обувки, а дългата ѝ посивяла къдрава коса е оставена да пада свободно. За първи път, откакто се познават, Франсис си е сложила и бледорозово червило, което придава цвят на бузите ѝ. Прегръща приятелите си един по един, давайки им възможност да ѝ кажат по няколко думи. Приема съболезнованията им с усмивка и те разбират, че се радва на присъствието им.

Мерин сяда до Саймън и Лайла на втория ред. Почти е невъзможно да не се взират в тъмното лакирано дърво на ковчега, поставен пред олтара. Купища цветя го обграждат от двете страни, а върху капака са поставени две снимки на Томас.

— Франсис се справя феноменално — прошепва Лайла, дъвчейки палеца си. — Мислех, че ще се срине съвсем.

— Аз също.

Мерин е изненадана. Мислеше, че Франсис, че ще е в шок и няма да е на себе си. От това, което вижда обаче, приятелката ѝ изглежда някак спокойна.

Тримата се взират в ковчега. Франсис е поискала да го затворят. Над лакираното дърво са поставени две снимки, на които Томас Пейн изглежда съвсем различно. Снимката вляво е същата, която Мерин е виждала толкова много пъти. Когато говореше за сина си, Франсис показваше именно нея, а всяка година на рождения му ден, я споделя във Фейсбук профила си. На тази снимка той е на петнайсет години, на прага на възмъжаването, с красиви прави зъби и акне по брадичката. Рижата му коса, каквато имаше и майка му, е прикрита старателно под бейзболна шапка на „Моряците“, която подчертава чертите на лицето му.

На снимката вдясно Томас е вече мъж. Мерин не е виждала тази снимка и няма ни най-малка представа кога е направена и откъде я е намерила Франсис. На нея Томас е вече мъж, с изсечени скули, но лицето му е някак хлътнало, а рижата му коса е обръсната почти цялата. Облечен е с мръсни дънки и черна тениска и се е подпрял на някаква тухлена стена. Изглежда болезнено слаб, кожата му е суха, между напуканите му устни виси цигара, а погледът му изглежда някак празен. Човек лесно би го сбъркал за трийсет и четири годишен, въпреки че беше на едва на двайсет и четири. Чертите на лицето му издават колко красив млад мъж е можело да стане, но деветте години, през които е приемал наркотици, са оказали своето влияние. Може би затова Франсис е решила да покаже и тази снимка. Мерин не познава друг човек, който е толкова прям, колкото Франсис. Вероятно не е искала да залъгва нито себе си, нито околните, че синът ѝ отдавна не изглежда като момчето, което е бил, преди да изчезне.

— Може ли да седна при вас?

Гласът изтръгва Марин от унеса ѝ. Джейми, най-новият член на групата, стои в края на реда. Марин почти не я разпознава. Тя носи прилепнала черна рокля и високи токчета, а косата ѝ е оформена в прическа и изобщо не прилича на скапаната бъркотия, която беше първият път, когато се запознаха. Мерин не ѝ се беше обадила да ѝ каже за погребението; може би е била Франсис, или пък Джейми е видяла коментари за събитието в групата им във Фейсбук.

— Разбира се. — Мерин преглъща изненадата си и се обръща към Лайла и Саймън. — Джейми е тук. Направете малко място.

След това се обръща към Джейми и пита:

— Как си?

— Никога не съм знаела как да отговоря на този въпрос. — Гласът на Джейми е тих и тя вдига ръка, за да поздрави Лайла и Саймън. — Имам чувството, че ако кажа, че съм добре, хората ще се зачудят: „Сигурна ли си? Нали детето ти е отвлечено“. Ако пък отговоря, че се чувствам ужасно, става неловко и на всички им се приисква да не бяха питали.

— Аз казвам „справям се“ — отвръща Мерин с топла усмивка, защото знае много добре как се чувства Джейми. — От една страна, показва на хората, че преминавам през труден период, но в същото време не значи, че съм добре или зле.

— Справям се — повтаря Джейми. — Харесва ми.

Разговорът замира за няколко минути, след което тя продължава:

— За малко да не дойда.

— Франсис нямаше да ти се сърди.

— Трябваше да го видя. Заради себе си. — Джейми говори повече на себе си, отколкото на Мерин. — За деца като нашите има точно три възможни изхода — или остават в неизвестност завинаги, или се връщат при нас, или ги намират мъртви. Трябваше да видя със собствените си очи как изглежда един от вариантите, за да се… подготвя.

„Чудна благодат“ зазвучава на пианото и няколко от опечалените шъткат на Мерин и Джейми да замълчат. След това свещеникът приканва всички да отворят книгите си с химни, за да се включат в песнопението, но Мерин знае думите наизуст и оставя книгата на мястото ѝ.

— Мразя такива места — Лайла прошепва на Мерин, когато свещеникът заема мястото си на подиума. — Знам, че е егоистично, но църквата е последното място, където бих искала да бъда. Не искам да съм тук.

— Знам — отговаря тихо Мерин. — Но дойдохме да подкрепим Франсис. Това е най-малкото, което можем да направим за нея.

Поменът е в „Големите дупки“. Вратата е отключена, но има табелка „Затворено“. Франсис е поръчала сандвичи и зеленчукови хапки, които определено не могат да се сравняват с поничките и кафето ѝ, но всеки е напълнил чинията си. Мерин познава някои от хората, които са дошли. Когато се присъедини към групата, те идваха на срещите, но постепенно се отказаха. Гостите поздравяват и изказват съболезнованията си, а после млъкват пред Мерин и другите от групата за терапия. Независимо от причините, заради които са спрели да идват, те очевидно не се чувстват комфортно тук. Сега седят в другия край на стаята.

Бившият съпруг на Франсис, когото Мерин беше виждала само на снимки, на които е по-млад и слаб, сега е плешив, с брада и напълнял. Скрил се е в ъгъла с втората си жена и сина им. Момчето е на дванайсет, но има зловеща прилика с Томас, когато е бил на петнайсет. Единствената осезаема разлика е рижата коса. Бащата е неутешим цяла сутрин. Риданията му са сърцераздирателни, а съпругата му не знае как да го утеши.

Мерин седи в друг ъгъл с Лайла, Саймън и Джейми. По-рано изпрати съобщение на Сейди къде е, но не каза на Дерек. Той знае коя е Франсис, но никога не са се срещали. Дерек така ѝ не дойде с Мерин на срещите на групата и тя реши, че няма смисъл да му споделя ужасната новина.

Бяха започнали преди половин час, но Саймън беше изял повече понички, отколкото Мерин можеше да преброи. Джейми го разпитва, защото възнамерява да си купи тойота „Хайлендър“. Лайла разглежда Фейсбук профила на жената, за която подозира, че спи със съпруга ѝ. Мерин все още не знае каква точно е историята на Джейми, но тя може би ще се съгласи да я сподели на следващата им среща.

Ако въобще имаше следваща среща, имайки предвид причината да са тук днес.

— Дори не е толкова хубава — казва Лайла за трети път и показва поредната снимка на предполагаемата любовница на съпруга си.

Мерин се съгласява, разбира се. Не може да не се съгласи, дори да не е вярно. Другата жена със сигурност не е супермодел, но честно казано, това не е нужно. Тя е просто нормален човек с ужасна преценка.

— Имам предвид… виж я. Защо въобще я харесва?

Защото е тя. И не е ти, мисли си Мерин, но не го казва на глас. Лайла няма нужда да чува подобно нещо.

— Можеш ли да повярваш, че продължава да отрича? — Тя се взира в телефона си. — „Ние сме просто приятели, успокой се“, ми казва. Но човек не излиза да танцува и да пие цяла нощ с „приятелка“. Знам, че я чука. Знам го. Чувствам го.

— Тогава говори с нея — предлага Саймън с уста, пълна с десерт с кленов сироп. — Ако той не си признава, може би тя ще го направи.

— Идеята е ужасна. Какво ще постигне, ако говори с нея? — Мерин поглежда Саймън, който е готов да ѝ отговори, но тя продължава: — Не е нужно Кайл да си признава. Интуицията ти не греши, защото никой не го познава по-добре от теб. Само че запомни едно — каквото и да прави мъжът ти, не е заради нея. Прави го заради себе си. Трябва да се разберете помежду си. Тя е без значение.

Мерин наистина трябва да последва собствения си съвет. Двулично е да го казва на Лайла, защото знае точно как се чувства. По дяволите, самата тя отиде до работното място на любовницата на Дерек, а малко по-късно същата вечер се озова на вечеря с непознат мъж, обсъждайки убийството ѝ. Човек е способен да извърши ужасни неща, когато е на дъното. Колкото по-дълго се давиш, толкова по-дълго се опитваш да се хванеш и за най-тънката сламка, особено ако вярваш, че това ще ти помогне да си поемеш глътка въздух.

Мерин го знае. Освен това, което беше направила заради изневярата на Дерек и откакто Себастиан изчезна, Мерин беше взела твърде много ужасни решения и те я изпълваха със срам. Макензи Ли е на същата възраст като Томас. Ако Мерин не беше дошла на себе си, в онзи ковчег можеше да лежи тя.

Изведнъж магазинът за понички започва да става задушен и Мерин осъзнава, че се поти. Тя се изправя толкова рязко, че едва не събаря стола си.

— Къде отиваш? — пита я Лайла, без да откъсва очи от телефона си. — Всичко наред ли е?

— Имам нужда от глътка чист въздух.

Мерин се старае да звучи нормално, но ѝ става все по-топло. Стените сякаш се затварят около нея. Ако не се измъкне от магазина, ще откачи. Томас е мъртъв, Себастиан е в неизвестност, Макензи я няма, а тя седи с приятелите си, чиито деца също са изчезнали. Идва ѝ в повече.

— Ще се върна след малко.

Мерин си проправя път към задната част на магазина и бута вратата с две ръце. Навън я посреща студен бриз, който е болезнено освежаващ, като ледена плесница през лицето.

Франсис седи на една от масите до задната врата и пуши. Погледите им се срещат и Мерин забелязва, че не пуши обикновена цигара. Сладка, но неприятна миризма на марихуаната изпълва ноздрите на Мерин.

— Съжалявам — казва тя на Франсис, опитвайки се да звучи спокойно. Чувства се зле, че се е натрапила в личното пространство на майка, която има нужда от малко тишина, за да оплаче сина си. — Не знаех, че си тук. Мога да се върна вътре, ако…

— Не се извинявай. — Гласът на Франсис е малко по-дрезгав, отколкото си го спомня. — Искаш ли да седнеш?

Франсис ѝ прави място.

— Сигурна ли си? Не искам да се натрапвам…

— Мерин, не прекъсваш нищо. — Франсис потупва пейката, за да подчертае думите си. — Ела, седни при мен. Тъкмо ще ме стоплиш. Навън е студено.

Мерин сяда на пейката до приятелката си. Дървото е студено под нея и тя потреперва от време на време. За момент се замисля дали да не си вземе палтото, но атмосферата в клаустрофобичния магазин е твърде потискаща. Вместо това решава да попита Франсис:

— Как си? — Тонът ѝ е нежен и внимателен.

Франсис не отговаря и Мерин си спомня за краткия си разговор с Джейми. „Как си“ е въпрос, на който хора като тях се затрудняват да отговорят, дори когато се чувстват сравнително нормално. Днес беше погребението на сина на Франсис. Как се очаква да отговори на този въпрос? Когато миналата седмица се видяха на срещата на групата, двете споделяха една и съща съдба. Децата им бяха изчезнали.

Днес всичко се беше променило. Томас не е в неизвестност.

— Ако искаш ми вярвай, но снощи успях дори да поспя — започва Франсис. — Наистина спах. Заспах към единайсет и на сутринта се събудих в същата поза, в която бях заспала.

— Мисля… мисля, че това е хубаво. След целия този стрес напоследък… Имаш нужда от малко почивка.

— Не сънувах нищо. — Франсис издиша дълга струя бял дим, който се извива за секунда нагоре и след малко изчезва в студения въздух. — Дори и да съм сънувала, не си спомням нищо. Знам само, че когато отворих очи, беше седем сутринта и умирах от глад. Слязох в кухнята, изрових един тиган и си направих омлет от четири яйца, шунка, гъби и сирене. Изядох го целия.

— Четири яйца? Мислех, че не закусваш.

— По принцип не закусвам — отговаря Франсис. — Но бях гладна. След това се качих горе, взех си един дълъг душ и плаках като бебе. Плаках с глас, а знаеш, че не съм по сълзите. Останах под душа толкова дълго, че топлата вода свърши.

— О, Франсис… — казва Мерин, но приятелката ѝ не я поглежда. Взира се в свития на ръка джойнт, който почти е изпушила. — Та ти току-що загуби сина си. Какво друго трябва да правиш? По какъв друг начин трябва да се чувстваш?

Франсис вдига поглед.

— Ами, Мерин, не плаках, защото се чувствах тъжна. Не че не съм — добавя бързо, оглеждайки лицето на Мерин, в случай че започне да я съди.

Мерин никога не би го направила.

— Разбира се, че съм тъжна. Съсипана съм. Плаках, защото се чувствам виновна.

— За какво?

— Че изпитвам такова облекчение. — Франсис навежда поглед. — Че най-накрая се свърши. Най-накрая знам къде е синът ми. Не е ли ужасно? Не е ли това най-чудовищното нещо, което една майка може да каже? Синът ми е в ковчег, а аз изпитвам облекчение, защото знам къде е. Мислех си: „Ще го погреба утре. Ще го заровя в земята“. Как мога да изпитвам нещо друго, освен тъга?

Мерин я хваща за ръката — и тя е също толкова студена, колкото нейната.

— Но се свърши. Може би не получих отговор на всичките си въпроси, но поне не се налага да го чакам да се върне. През последното десетилетие проблемите ми с кръста се влошиха…

— Знам, че си ходила на рехабилитация.

— Но тази сутрин се събудих и болката беше изчезнала. Бях гладна. Закусих, а проблемите ми с кръста бяха намалели. Сякаш вече няма от какво да се страхувам. Откакто Томас изчезна, се боях от онова обаждане или почукване на вратата, което щеше да ми донесе новините, че синът ми е мъртъв. Тази мисъл ме ужасяваше толкова много, че го сънувах постоянно, сякаш е някакво чудовище, което ме причаква на всеки ъгъл, готово да ми се нахвърли всеки миг. Но същият този парализиращ страх ми носеше и надежда.

Мерин кимва. Разбира я чудесно.

— А надеждата е нещо, от което не можеш да избягаш. Надеждата те държи заложник на безкрайното чакане, заклещен между бездна на отчаяние и вцепенение, от която няма измъкване. Можеш само да се въртиш на едно място, защото не знаеш какво да правиш. Не знаеш…

Франсис си поема въздух.

— Свърши се — казва тя. — Не е развръзката, която търсех, но е единствената, която някога ще получа.

Думите ѝ са остри като бръснач и карат Мерин да трепне.

— Съжалявам, Мерин. — Гласът ѝ е дрезгав.

Тя хвърля изпушения джойнт и посяга към другата ръка на Мерин.

— Знам, че е безкрайно безчувствено от моя страна да говоря така. Особено пред теб. Не казвам, че това е развръзката, която очаква теб и Себастиан. Просто… така се чувствам в момента.

— Не се извинявай! — отговаря Мерин. Не иска да натоварва приятелката си със собствената си болка. — Имаш пълното право да се чувстваш така, както и правото да можеш да ми го споделиш. Само Господ знае през какво си преминала.

Франсис стиска ръцете ѝ.

— В никакъв случай не ти го пожелавам, разбираш ли? — Гласът ѝ е настойчив и Мерин вдига поглед. — Не го пожелавам нито на теб, нито на Саймън, на Лайла или на когото и да е в тази стая, чието дете все още е в неизвестност. Не за това се молех през всички тези години.

— Знам.

— Но, Мерин, аз съм благодарна. — Франсис си поема дълга глътка въздух. — Толкова съм благодарна, че кошмарните дни на неизвестност приключиха. Сега се чувствам… Чувствам се…

Хлиповете започват отново и Франсис рухва. Мерин я взема в прегръдките си и също започва да плаче. Плаче за загубата, болката, мъката и вината, които изпитва приятелката ѝ. Плаче и за собствената си загуба, тъга и вина. Плаче, защото обича Франсис и защото ѝ съчувства.

— Как се чувстваш? — прошепва Мерин. Все още я държеше в прегръдките си и галеше косата ѝ. — Можеш да ми кажеш.

— Свободна. — Франсис сподавя един хлип. — Чувствам се свободна.

Мерин я задържа в обятията си още малко, докато не се появява Саймън и ги извиква вътре. Франсис обикаля из малкия магазин за понички, а Мерин я наблюдава как сервира сандвичи, хапки, понички и кафе на останалите хора и осъзнава, че някак раздразнена. Мерин се дразни, че Франсис се чувства по този начин и че си го е признала. Дразни ѝ се, защото е вярно.

Франсис е свободна.

Мерин се мрази, че ѝ завижда.

Глава 26

Веднага след събуждане, щом отваря очи сутринта, за четири-пет секунди не си спомня. Себастиан си е у дома и всичко е наред, а тя е един нормален човек, който трябва да започне утрото си по един съвсем нормален начин.

Когато петте секунди изтекат обаче, реалността я събаря като ударна вълна.

С всяко събуждане тя го губи отново и отново. Болката е неописуема. Парализираща и унищожителна, като огромен камък, заплашващ да я смаже и изстиска и последната капка живот от нея, защото за пет секунди е забравила.

Мерин се съсредоточава върху малко слънчево зайче, танцуващо по тавана.

Вдишай и издишай. Вдишай и издишай.

Докато изпълнява краткото упражнение, за да се успокои, болката започва бавно да се уталожва.

Изминали са четиристотин деветдесет и три дни.

Тя се завърта и се пресяга към телефона си, за да прочете съобщението, което всъщност я беше събудило.

Жива ли си?

Усеща пръстите си като локумени, защото още не е напълно будна, но решава все пак да отговори.

Добро утро.

Мерин не можеше да си представи как Сал успява да стане толкова рано сутрин, като се има предвид до колко късно остава в бара. Още когато излизаха в колежа, той нямаше нужда от много сън. Често се случваше двамата да се приберат пияни и възбудени в два през нощта. На следващата сутрин Мерин често се събуждаше от аромата на пържен бекон и яйца, които Сал беше приготвил за закуска. Тя беше неговата противоположност. Мерин имаше нужда от осем-девет часа сън, но през последните четиристотин деветдесет и три дни приспивателните бяха единственото нещо, което ѝ помагаше да спи.

След погребението на Томас двете с Джейми си тръгнаха от „Големите дупки“ по едно и също време. Бяха паркирали една до друга и се спряха да си поговорят. Може би беше заради погребението, а може би заради факта че всички се бяха разплакали едновременно, но Джейми най-накрая реши да разкаже своята история на Мерин. Дъщеря ѝ я нямаше вече два месеца. Била е отвлечена от бившия ѝ съпруг, когото Джейми определи като нарцисист. Мерин е запозната с думата, но не и със значението в клиничната психология, затова Джейми ѝ обясни:

— Аарон е самовлюбен и егоцентричен кретен и мрази всеки, който не му повтаря постоянно колко е невероятен. Всичко в живота му трябваше да е идеално. Идеалната къща, идеалната работа, идеалната жена и идеалното дете. Затова и ме критикуваше през цялото време. Какво ям, какво обличам, каква е прическата ми… Обичаше да се меси в чужди разговори и да омаловажава всеки, който не е съгласен с него. Тайното му оръжие беше да те кара да се съмняваш в това, което си преживял или ти е причинил. Беше майстор да ме кара да се чувствам така, сякаш аз съм лудата. Сякаш аз съм твърде чувствителна, когато се държи като пълен кретен. Накрая ми изневери — казва Джейми и свива рамене. — С цялата си наглост ми заяви, че аз съм виновна, задето ми е изневерил. Била съм се отпуснала и не съм се грижела нито за себе си, нито за него. Ако съм се справяла по-добре със съпружеските си задължения, нямало да погледне друга.

— Кучи син — изсъска Мерин.

— Честно казано, ми олекна, когато разбрах. Поне имах някаква солидна причина да поискам развод — можех да я обобщя в едно изречение, ако някой някога ме попита. На хората им идва в повече, когато започнеш да обясняваш, че сте се разделили, защото съпругът ти е изтощаващ, жесток, манипулативен и лъжец.

Усмивката на Джейми е пропита с горчивина.

— Делото за попечителството беше грозно. И двамата искахме пълно попечителство над Оливия. Той избърса пода с мен, но накрая съдията застана на моя страна. След няколко седмици обаче ми я отне. Причакал я е пред къщата на нейна приятелка два часа преди да отида да я взема. Майката на приятелката ѝ, която знаеше как стоят нещата между нас, не си е била у дома. Само бабата, която не е видяла нищо нередно в това, че чаровният ѝ и красив баща взема момиченцето си. Не знаех, че е отвлечена цели два часа. Два часа — повтори тя и гласът ѝ се разтрепери.

— На колко години е дъщеря ти?

— Единайсет.

— Включиха ли я в системата за отвлечени деца?

Джейми кимна.

— Да. На делото той каза някои неща, които още тогава ме накараха да се усъмня, че ще се опита да я вземе и че никога няма да ми я върне. Намерили колата му на около километър и половина от дома на приятелката ѝ, паркирана до един мол. Но нямаше как да знаят с каква кола я е сменил, когато е избягал, нито накъде е тръгнал.

— Толкова съжалявам…

Джейми я погледна.

— Аз също съжалявам. Знам, че всеки има своята история, но имам чувството, че казах нещо погрешно, когато те видях на срещата на групата миналата седмица. Казах ти, че накрая съм се почувствала по-добре, а това не беше честно.

— Няма никакъв…

— Не, има. Не беше честно спрямо теб. Независимо какъв е бившият ми съпруг, той обожава Оливия. Където и да са, където и да се озоват, знам, че няма да я нарани. В това съм сигурна. Нещо, което нито един от вас със Саймън, Лайла и дори Франсис, преди да разбере какво се е случило с Томас, не може да каже. Аз не споделям страха ви, че детето ми може да не е сред живите. Не. Страхувам се, че никога повече няма да я видя. Не защото ще ѝ направи нещо, а защото ще я настрои срещу мен. Той е такъв. Ще ме представи за злодея в малката си измислена историйка и тя никога повече няма да ме потърси.

Джейми се взря в голямата жълта табела на магазина, а после сведе поглед към обувките си.

— Затова след срещата казах, че се чувствам по-добре. Голяма идиотка съм, знам. Съжалявам.

— Не си идиотка. Майка си. — Мерин докосва Джейми по ръката. — Научих се да не сравнявам. Адът си е ад, независимо в кой кръг се намираш.

Себастиан не беше включен в системата за изчезнали деца. Отвличането му не отговаря на изискванията. Дерек и Мерин не можаха да повярват, когато полицията им обясни, че макар да нямат съмнения, че Себастиан е отвлечен, то липсват свидетели, които да потвърдят как е станало това. Похитителят беше неизвестен и никой не знаеше как изглежда; единствената им следа беше, че носи костюм на Дядо Коледа. Трябва да има достатъчно информация, за да може властите да пуснат „АМБЪР Алърт“, за да помогнат в търсенето на детето. Решенията за това кога да бъде пусната системата са индивидуални и варират според случая.

Похищението на Себастиан просто не отговаряше на изискванията.

Това не им попречи да използват всички други методи, които можеха. Видеото от охранителните камери от базара „Пайк Плейс“ беше излъчено по всички телевизионни канали. Всеки, който притежаваше телевизор, беше видял снимката на Себастиан и краткото клипче от изчезването му. Плакатът със снимката на изчезнало дете беше споделен в Туитър и Фейсбук над един милион пъти. Фактът, че „Дядо Коледа“ е отвлякъл малко момченце три дни преди Коледа плашеше хората, но и грабваше вниманието им. Няколко телевизии бяха направили репортажи пред къщата на семейство Мачадо, където Дерек и Мерин умоляваха всеки, който има някаква информация за сина им, да я сподели с тях или полицията. В края на същата седмица двамата помолиха похитителя по СНН да върне момчето живо и здраво.

Липсата на всякаква информация беше едновременно умопомрачителна и разочароваща. Още в самото начало на разследването Мерин беше чула няколко полицаи да си говорят, че похитителят или е планирал отвличането с невероятна прецизност, или просто е бил изключително голям късметлия.

Нямаше как да знаят.

В крайна сметка заключиха, че похитителят е извел Себастиан през изхода към подземния гараж, но не можеха да го докажат. Единствената камера, насочена към гаража, се намираше от другата страна на улицата, затова беше невъзможно да различат регистрационните номера на колите. Това значеше, че похитителят можеше да е избягал с кола, джип или миниван. Колата му можеше да е паркирана някъде на улицата пред базара, а може би в гаража и беше една от петдесет и четирите коли, които са си тръгнали през следващия час. Възможно бе да е имал съучастник, който ги е взел. Нямаше как да знаят.

И Дерек, и Мерин бяха използвали всичките си връзки, за да разгласят случая. Детето на известна двойка богаташи от Сиатъл е изчезнало? Полицията предположи, че е похищение с цел откуп. Исканията за откупи обикновено се отправяха през първите двайсет и четири до четиридесет и осем часа след отвличането, но никой не потърси Дерек и Мерин. Нямаше оставени бележки на прага им, никакви съобщения или обаждания от непознати номера.

Мерин вярваше, че похитителят е познавал Себастиан. Причината? Близалката от „Парижка сладост“, която струваше пет долара. Още тогава ѝ се беше сторило като твърде голямо съвпадение, че са го подлъгали с любимата му близалка. Когато разпитаха в пекарната, се оказа, че пет от продадените близалки са платени с кредитна карта. Полицията беше проследила и разпитала собствениците на картите, но всички до един имаха алиби. Другите две близалки, които бяха платени с пари в брой, се оказаха закупени от възрастна дама, която ги беше взела за внучките си — близначки.

В крайна сметка всички решиха, че е просто съвпадение, защото тези огромни, цветни близалки щяха да са като магнит за всяко дете под десетгодишна възраст. Похитителят можеше да я е купил предварително и да я е прибрал в палтото или чантата си, изчаквайки правилния момент. Все пак разследващите полицаи бяха разпитали всички познати на Мерин и Дерек, които познаваха и Себастиан. Всички продавачи на базара също бяха разпитани. Никой не знаеше нищо.

Преди шестнайсет месеца Себастиан беше изчезнал безследно. Мерин не беше получила никакви отговори. И до ден-днешен тя не знаеше нищо.

Преди много време беше гледала филм, който я изплаши безкрайно много. С група съученици от гимназията гледаха „Изчезването.“ В трилъра участваха Джеф Бриджис и Кийфър Съдърланд. След като спира да зарежда на една бензиностанция, героят на Джеф Бриджис, Барни, отвлича гаджето на Кийфър Съдърланд — Даян, чиято роля се играеше от младата Сандра Бълок.

Във филма изминават пет години, но героят на Кийфър — Джеф, все още не знае какво се е случило с приятелката му и е обсебен от идеята да я намери. Нанси Травис играе Рита, новата му любима. Двамата най-накрая разбират, че Барни е бил на бензиностанцията, когато Даян е изчезнала, и със сигурност знае нещо по въпроса. Изправят се заедно срещу него и Барни казва на Джеф: „Ако искаш да разбереш какво ѝ се е случило, трябва да се подложиш на същото, през което премина тя“.

Джеф се съгласява и изпива приспивателното, което Барни е дал на Даян. Събужда се в дървен сандък, заровен някъде в близката гора. Бързо осъзнава, че няма къде да избяга и че ще умре точно както Даян — задушавайки се в малък, тъмен ковчег, от който никой не може да чуе виковете му. Че никой няма да разбере какво се е случило с него.

Филмът беше зловещ и Мерин сънува кошмари цяла седмица.

Ето че се беше превърнала в Джеф наистина. Ако Дядо Коледа се появеше на прага ѝ и ѝ предложеше отговори за това какво се е случило с детето ѝ с уговорката, че трябва да изпие чаша с приспивателни, Мерин без колебание щеше да я изгълта на един дъх.

Всичко беше по-добре от това да не знае.

Когато детето ти изчезне, остава само една огромна отворена и инфектирана рана. В някои дни можеш да вземеш обезболяващи, да сложиш лепенка и да продължиш със задълженията си, но раната никога не заздравява. Постоянно набира и след най-нежното докосване може да започне да кърви отново.

Мерин продължава да лежи. Трябва да започне да се движи. Поглежда към другата страна на леглото. Страната на Дерек. Възглавницата, върху която бе спал снощи, беше все още там, напомняйки ѝ, че рано сутринта е заминал за Портланд. Беше го решил в последния момент, преди да легнат. Налагаше се да успокои група мрънкащи инвеститори.

— Няма да ме има само един ден — беше ѝ казал, но мислите ѝ веднага се насочиха към Макензи. — Полетът е в осем, значи трябва да тръгна оттук в шест. Ще се прибера за вечеря. Искаш ли да дойдеш? Имам насрочени срещи през целия ден и ще трябва да заведа инвеститорите на обяд, но можеш да се присъединиш към нас, ако искаш. После може да излезеш по магазините. Нали помниш, че в Орегон няма ДДС.

Мерин се изкиска.

— Това значи, че трябва да стана в пет сутринта. Предпочитам да си поспя и да си платя ДДС-то.

Поканата му обаче я накара да се почувства малко по-добре. Колко време щеше да ѝ отнеме, докато спре да се съмнява в Дерек и да се пита какво прави, когато не са заедно? Колко време щеше да отнеме, докато Макензи Ли бъде заличена от паметта ѝ?

Мерин се изправя в леглото, когато телефонът ѝ иззвънява. Поглежда кой я търси и решава да вдигне.

— Още ли не си станала?

— Не.

— С какво си облечена?

— Млъкни, перверзнико!

Той се засмива:

— Как беше погребението?

Не знае защо каза на свой приятел, а не на съпруга си, че ще отиде на погребението на сина на Франсис, но съвсем скоро щеше да се наложи да разбере каква е причината. Просто в момента не може да си позволи да разчовърка толкова дълбоки и емоционални теми.

— Тъжно, разбира се. — Тя става от леглото и тихо отива в банята. — Но Франсис изглеждаше спокойна. Малко по-добре дори.

— По-добре?

Мерин се взира в отражението си в огледалото и прокарва пръсти през заплетената си коса.

— Някак… облекчена? Поне така мисля. Получила е отговори на въпросите си. Може да го погребе, да го оплаче и да се опита да продължи напред. Мисля, че това беше нейният шанс да обърне страницата.

Първоначално той не казва нищо.

— Не знам как да отговоря — признава Сал. — От една страна, се радвам, но от друга…

— Да.

Удобна тишина се настанява помежду им. Мерин осъзнава, че Сал шофира, но преди да успее да го попита къде отива толкова рано, той казва:

— Мислиш ли, че и ти би се чувствала по същия начин? Ако отговорите, които получиш са… като нейните.

— Не — отговаря светкавично Мерин. — Мога да си представя как се чувства Франсис, но аз не бих реагирала така. Може би, защото Себастиан е толкова мъничък… — Тя спира, осъзнавайки, че все още говори за сина си в сегашно време. — А може би, защото знам, че аз съм виновна за изчезването му, защото аз съм причината той да не е тук с мен.

— Трябва да спреш да се самообвиняваш, Мер. Понякога ми се иска…

— Какво? Хайде, изплюй камъчето.

— Понякога ми се иска и ти да знаеш какво му се е случило, дори и да е… За да може да продължиш напред, като Франсис…

— Но аз не съм Франсис — отговаря му. — Трябва да разбера какво му се е случило, но ако някога науча, че момченцето ми е мъртво, ще го последвам.

— Все още ли мислиш така? — Сал се натъжава. — Все още се чувстваш по този начин?

Мерин не е сигурна как са повдигнали темата, нито пък защо изобщо продължават този разговор. Не си е изпила кафето дори! Но ако Сал иска да чуе истината, тя няма да му я спести:

— Не искам никога да видя сина си в ковчег, Сал. Не искам да организирам погребението му. Разбира се, че искам да знам какво му се е случило, защото незнанието е кошмарно. Но ако разбера, че е мъртъв, още на другия ден ще скоча от някой мост.

— Предполагам някак знаех, че така ще отговориш. — Той е още по-разстроен. — Реших да попитам, защото може би… Може би погребението вчера някак е променило мнението ти.

— Къде отиваш, впрочем?

— В Просър.

— Пак ли? — Мерин сяда на тоалетната чиния. Дори Сал да я чува, то той не коментира. — Три пъти за една седмица? Всичко наред ли е с Лорна?

Мерин мислено преминава през всички болести, от които страда майката на Сал. Просър е на три часа път от Сиатъл, а колата на Сал е доста стара и с голям километраж.

— Недоволства, че я боли другата страна на тазобедрената става. Спомняш си колко трудно се възстанови от първата операция, нали?

— Да. — Мерин пуска водата. — Смениха ставата ѝ точно преди Себастиан да…

— Вярно.

— Трябва да я посетя. Чувствам се зле, че не съм идвала, откакто той… откакто се случи това.

От другата страна на линията следва дълга пауза.

— Тя разбира, Мерин. Но не мисля, че искаш да идваш. Тъжна картинка е. По цял ден седи и не прави нищо, освен да гледа сапунките си.

— Което значи, че определено трябва да я посетя — възразява Мерин. — Кога ще е удобно? Докога ще си там?

— Вероятно до утре. Но, Мерин, не е нужно…

— Сал, спри да бъдеш такова инатливо магаре. Искам да ви помогна. Този път мога да остана за по-дълго. Малко промяна в обстановката ще ми се отрази добре. Нямам нищо против да се измъкна от този проклет град.

Идеята за лозята, простиращи се с километри във всички посоки, я развълнува и тя започва да прави планове. Докато е там, може да отидат на винени дегустации. Мерин обожава дегустациите, а в района има над трийсет винарски изби, които предлагат тази услуга. Пък и когато Сал е с нея, не се налага да плащат. Все пак той е наследникът на винарни „Палермо“ и познава всички. Баща му може да е бил тиранин, но семейството им все още е дълбоко уважавано сред жителите на Просър.

— Ще се разберем допълнително — казва Сал. — Не знам кога ще е удобно…

— Може да се обадя на Лорна и да я попитам лично — дразни го Мерин.

Планирането не е най-силната ѝ страна, но ако чакаше той да потвърди кога ще е свободен, щеше да си чака вечно.

— Последния път, когато дойдох, тя много се зарадва. Ще ѝ донеса от онези романчета, които харесва…

— Сега си има и Киндъл.

— Може да я изведа на кино в Якима…

— Не може да седи дълго в киното, тазът ѝ…

— И да донеса дивидита. Трябва ми другарче да гледаме лигави романтични филми. Гледала ли е „Тетрадката“? Бих могла…

— Мамка му, казах не! — изкрещява Сал и Мерин застива. — Не иска да те вижда, разбираш ли? След баща ми, ти си второто най-голямо разочарование в живота на майка ми. Ти си тази, за която трябваше да се оженя, но не се получи. Боли я. Да те вижда и да гледа как не мога да преодолея раздялата ни. Мисли си, че си играеш с мен и не може да разбере защо сме приятели след всички тези години. Всеки път, когато те види, започва да се надява отново, че може би нещо ще се промени. Не мога да продължавам да я разочаровам постоянно, Мерин.

Дъхът му е накъсан и Мерин се моли Сал да успее да запази концентрация върху пътя пред себе си. Не може да повярва на ушите си. Никога не ѝ е говорил така. Не, никога не ѝ е крещял. Мерин винаги е била много внимателна с Лорна. Няма представа, че тя се чувства така… Няма представа, че това са истинските чувства на Сал.

— Остави майка ми на мира, Мерин.

— Добре — казва тя отсечено. Не може да прецени дали е наранена, или ядосана, или пък и двете. — Не е нужно да се държиш като кретен. Просто исках да помогна.

— На кого? — Гласът му отново е спокоен, но студен. — Винаги искаш всички да се съобразяват с теб. Всичко да се случва така, както ти искаш. По дяволите, Мерин, не е никак честно. Искаш да останеш със съпруга си, но постоянно го отблъскваш. Искаш да съм най-добрият ти приятел, но спиш с мен, защото се чувстваш зле. Искаш всички да знаят колко си успяла, но в същото време се държиш като разглезена съпруга трофей. Твърдиш, че не можеш да продължаваш да живееш, без да знаеш какво се е случило със Себастиан, само че когато разбереш, ще скочиш от някакъв шибан мост.

— Как смееш да…

— Такава егоистка си!

Гласът му се накъсва. Боже, нима плаче?

— Не живееш сама във вакуум, Мерин. Засмукваш ни като огромна черна дупка и ни държиш за заложници, заплашвайки ни, че ще се самоубиеш, ако чуеш новини, които не искаш да чуваш. Знаеш ли какво, Мерин? Майната ти! Аз бях дотук.

Мерин остава с отворена уста. Не знае как да му отговори и докато се опитва да измисли нещо, телефонът ѝ дава свободно. Сал ѝ е затворил. Не ѝ беше дал шанс да обясни. Да се защити.

Лорна ѝ беше казвала, че бащата на Сал обича да затваря, когато нещо не му харесва. За него беше важно да има последната дума и беше известен сред жителите на Просър с това, че тряска слушалки на телефони, врати или пък излиза бесен по средата на разговора. Сал Палермо-старши беше кретен, а крушата не пада по-далеч от дървото. Сал Палермо-младши се превръщаше в копие на баща си, когато се ядоса.

— Баща му беше с толкова лют нрав — каза Лорна на Мерин при последното ѝ посещение. Възрастната жена се усмихва, което е странно, имайки предвид, че съпругът ѝ я биеше през по-голямата част от брака им. — Джей Ар е същият. Става същият като баща си, когато не получи това, което иска.

— Джей Ар? — попита объркано Мерин.

А след това си спомни. В началото в колежа Сал използваше истинското си име, но в родния му град, Просър, всички, включително и майка му, го наричаха Джей Ар. Беше по-лесно за Лорна и служителите във винарната, за да може да правят разлика между него и баща му, които носеха едно и също име.

Джей Ар беше съкратено от Джуниър[7].

Глава 27

Макензи Ли все още е в неизвестност и съквартирантът ѝ започва да изпада в паника.

Мерин седи в офиса си във фризьорския салон и хапва един от бейгълите, които е донесла по-рано през седмицата за колегите си. За първи път от месеци не е получила съобщение за добро утро от Сал. Не я е питал дали е жива. Чувството е ужасно. Трудно ѝ е да си представи, че приятелството им е приключило, но не знае как да поправи стореното и дали въобще ще успее. Не знае и дали би искала да го спаси. Тя отваря профила на Тайлър Джансън и вижда, че има нов пост за Макензи, под който са натрупани десетки коментари. Тайлър е качил нова снимка на съквартирантката си от „Грийн Бийн“. На снимката тя е с наситенорозова коса, носи зелена престилка и тениска с надпис „Попитай ме за феминистките ми виждания“. Към публикацията има и линк.

Подал съм сигнал за изчезнало лице. Това е официалният линк. Ако някой има някаква информация за местонахождението на Макензи Ли, призовавам го веднага да се обади на посочените номера. След това се обадете и на мен. Няма я вече четири дни и имайки предвид здравословното състояние на майка ѝ, аз съм единственият, който я търси.

Състоянието на майка ѝ? Мерин скролва надолу, за да прочете всички коментари, докато дъвче бейгъла. Не може да усети вкуса му. Постът е бил споделен от над двайсет човека и има повече от сто коментара, които се увеличават с всяка изминала секунда. Два коментара на някоя си Пърл Уатс привличат вниманието на Мерин. Пърл е предишна съседка, която е живяла срещу семейство Ли.

В първия си коментар тя отговаря на някого, който е попитал дали са уведомили майката на Макензи, че дъщеря ѝ е изчезнала. Според Пърл дори да ѝ кажат, Шарън едва ли ще си спомни, че има дъщеря, защото страда от алцхаймер в напреднал стадий. Казва, че я посещава през седмица в Якима в хосписа, в който е настанена, и че Шарън ту я разпознава, ту не. Наистина трагична история.

Якима? Източен Вашингтон? Винарната не е много далеч оттам.

Във втория си коментар Пърл твърди, че Макензи е чудесна млада дама и всички в Просър се молят да се върне жива и здрава.

Просър. Тя е от същия град като Сал? Що за съвпадение.

Мерин се размърдва на стола си неспокойно. Тук има нещо гнило. Мерин беше показала снимка на Макензи на Сал, но той, изглежда, не я беше разпознал. Може би Мерин беше пийнала повече по време на разговора, но щеше да си спомня, ако най-добрият ѝ приятел беше казал, че познава това момиче от родния си град. Той е с деветнайсет години по-голям от Макензи и сигурно се е преместил в Сиатъл, когато са го приели в колежа още преди тя да се роди. Но пък Просър не е голям град.

Мислите ѝ се блъскат една в друга, опитвайки се да ѝ подскажат нещо, но само след миг отново се разпадат и Мерин пак се чувства объркана.

Какво ли знае Дерек за изчезването ѝ? Наясно ли е, че любовницата, с която ѝ е изневерявал в продължение на шест месеца, е в неизвестност? Аферата им, изглежда, е достигнала своя край, но все пак, как може да не знае? Мерин си спомня думите на Ванеса Кастро. Двама души, свързани със съпруга ѝ, са изчезнали. Той е общият знаменател.

Но щом полицията е замесена, то е въпрос на време да разпитат Дерек. Всъщност, може би е редно тя го предупреди, че всеки момент може да се появят на вратата му. Това обаче означава да признае на съпруга си, че знае за изневярата му.

Иска ѝ се да не знаеше. Иска ѝ се никога да не бе научавала.

Иска ѝ се да не се беше замесвала въобще.

Влиза в онлайн магазина за апликации и намира приложението „Шадоу“. Отново го инсталира на телефона си. Не е нужно да създава нов профил, защото не е изтрила стария. Вкарва потребителското име и паролата си, след което въвежда номера на Дерек. Апликацията я пита дали иска достъп до всичките му съобщения, или само до тези от един определен номер. Този път Мерин избира „всички.“ Съпругът ѝ е зает бизнесмен, което значи, че приложението ще бъде препълнено от съобщения от бизнес партньорите му, но Мерин решава да рискува. Вероятността Макензи да се свърже с Дерек от друг номер е наистина голяма. А може би някой друг ще се опита да се свърже с Дерек заради Макензи. Мерин трябва да разбере какво точно знае съпругът ѝ. След това ще трябва да си изясни какво точно знае и Сал.

След секунда процесът е завършен. Както и първия път, Мерин изчаква да зареди апликацията, за да синхронизира съобщенията от телефона на Дерек с нейния. Тя очаква, че ще бъде залята от десетки съобщения от бизнес партньорите му, но този път няма нищо.

Абсолютно нищо.

Кратко потупване по ръката ѝ я кара да подскочи и да изпусне телефона в чинията си, където изтраква точно до полуизядения бейгъл.

— Извинявай, Мерин — засмива се Вероник. — Не исках да те стряскам, но клиентката ти за един и половина е тук.

Мерин поглежда часовника. Един и половина. Мамка му! Мрази да кара клиентите си да чакат, но точно сега има нужда от поне десетина минути, за да се успокои и преосмисли всичко, което е научила за Макензи. Невъзможно е Сал да не я познава или поне да не е чувал за нея.

В Просър живеят едва седем хиляди души, по дяволите!

Трябва да му се обади веднага! Или… да изпрати съобщение на Пърл Уатс, която очевидно познава Макензи и майка ѝ достатъчно добре. Пърл със сигурност ще познава Сал и неговото семейство. Все пак живее в Просър, а Сал се прибира почти всяка седмица.

Мерин осъзнава, че Вероник я чака да каже нещо.

— Коя клиентка е за един и половина?

— Стефани Роджърс.

Веселият тон на рецепционистката изчезва и тя повдига вежди съвсем леко.

Мамка му! Както всеки клиент, така и Стефани мрази да чака, но за разлика от повечето клиенти, тя е доста изразителна, когато е недоволна.

Осъзнала, че не може да се измъкне от ситуацията, Мерин излиза от Фейсбук и бутва стола си назад.

— Идвам.

Принуждава се да проведе няколко безсмислени разговора, след което поздравява дългогодишната си клиентка. За нейно щастие Стефани обича да слуша собствения си глас. Тя е от Ню Джърси, макар да казва на всички, че е от Ню Йорк, и наскоро се е развела със съпруга си, който е с двайсет години по-възрастен от нея. Бракът им беше продължил по-малко от пет години. Двете с Мерин се движат в едни и същи социални кръгове и се разбират сравнително добре, въпреки че не прекарват много време заедно, освен ако не се засекат на някое благотворително събитие.

Любимото кученце на Стефани се беше разболяло и тя не може да спре да обяснява колко високи са били ветеринарните сметки, които бившият ѝ съпруг е отказал да плати. На Мерин не ѝ пречи, защото така може да мисли за други неща, докато се преструва, че я интересува какво има да каже Стеф.

— Все пак кучето е и негово, нали разбираш, Мер? Разбрахме се да си поделяме разходите по него, защото… Ами така е написано в документите за развода. Той е един шибан палячо, извинявай за израза. Изкарал е осем милиона само за последната година, но не може да си позволи да плати едни шибани три хиляди и петстотин долара, за да оперират шибаното ни куче? Понякога не мога да повярвам, че съм била омъжена за този човек. Хей, как е Дерек? Благодари се на бог скъпа, той е свестен.

— Съжалявам, Стеф, наистина звучи ужасно — промърморва Мерин и след секунда апликацията иззвънява в джоба ѝ.

Инстинктивно, Мерин замръзва на място — приложението „Шадоу“. Ножицата застива във въздуха и тя набързо си проверява телефона със свободната ръка. Нищо важно. Един от инвеститорите в Портланд закъснява за среща и се извинява на Дерек, като го уверява, че ще бъде там до пет минути. Мерин все още не е прибрала телефона си, и Дерек отговаря на Джордж, инвеститора, че току-що е седнал и няма проблем да изчака. Мерин въздъхва облекчено и се връща към подстрижката на Стефани:

— А как е Салти сега?

Наистина е страшно изтощаващо да шпионираш съпруга си.

— О, добре е. — Клиентката дори не забелязва, че Мерин е спряла да я подстригва за няколко секунди. Стефани е забила нос в телефона си. — Все същото малко диво лайно. Казвам ти, той е най-разглезеното чихуахуа на света. Онзиден изхвърча през задната врата. Помислих си, че съм го изгубила. Хубавото е, че така и нямахме деца, нали?

Стефани осъзнава какво е казала и застива за секунда. Вдига поглед и се взира в Мерин през огледалото.

— Боже мой, Мер, съжалявам, че го казах. Не знам кога да млъкна. Толкова съм несъобразителна, толкова съжалявам. О, боже мой!

На Мерин не ѝ пука. Хората са казвали много по-ужасни неща на скърбящи майки, при това нарочно. Думите на Стефани бяха минали покрай ушите на Мерин, но преди да увери клиентката си, че всичко е наред, апликацията иззвънява отново. Може би не трябваше да избира всички номера от списъка с контакти на Дерек, когато я инсталираше.

След сякаш цяла мъчителна вечност прическата на Стефани най-накрая е готова. Очевидно клиентката се чувства ужасно и Мерин решава да се възползва от момента и да се измъкне от ситуацията.

— Няма проблеми, Стеф. Имаш ли нещо против Джаки да ти изсуши косата? Днес трябва да си тръгна малко по-рано. Имаме нов продукт, който осигурява на косата топлинна защита, и съм сигурна, че много ще ти хареса. Ще направи косата ти толкова мека.

— Разбира се! — отговаря веднага Стефани.

При други обстоятелства нито един от ВИП клиентите, включително и Стефани, не би позволила на някого от другите стилисти да замести Мерин, но невнимателният ѝ коментар я беше поставил в ситуация, от която не може да се измъкне и да откаже на Мерин.

— Да, разбира се!

Мерин дава знак на Джаки да се приближи и се навежда да прегърне Стефани.

— Ще се видим след два месеца.

— Нека е по-рано! — извиква Стефани. — Ще се видим на Пролетния бал.

Мерин се връща в офиса си и затваря вратата, за да провери съобщенията в апликацията. Този път е Макензи. Просто снимка. Без очилата си, Мерин не може да различи какво има на снимката, но едно нещо е кристално ясно.

Ако тя все още му изпраща снимки, това значи, че Дерек все още поддържа контакт с любовницата си. Малката им афера не е приключила.

Сърцето на Мерин се свива.

Как може да е толкова глупава? Защо въобще му се бе доверила отново? Дерек я беше завел изненадващо на почивка в планината, за да ѝ каже, че иска да започнат отначало, но очевидно нямаше такива намерения. Съпругът ѝ лъже със същата лекота, с която диша. Веднъж Мерин беше видяла една смешна снимка в Инстаграм „Как можеш да разпознаеш, че този, който изневерява, те лъже? Отваря устата си, за да ти каже нещо.“

Мерин въздъхва, опитвайки се да се подготви какво ще види, и кликва върху снимката. Апликацията е бавна и отнема време, преди уголеми снимката, но когато най-накрая зарежда, Мерин не е сигурна как трябва да реагира на видяното.

На снимката любовницата на Дерек нито се усмихва, нито е гола. Лежи на някакво легло със завивка на избелели цветя в спалня, която изглежда тъмна и необитаема. Макензи е обърната на дясната си страна, облечена с тениска и дънки, а ръцете и глезените ѝ са завързани с въжета. Лицето ѝ е снимано под странен ъгъл, сякаш този, който я е снимал, ѝ е казал да погледне в камерата.

Какво е това, по дяволите? Някаква странна сексуална фантазия? Въжета? Колко извратени бяха двамата с Дерек? Такива неща ли го възбуждаха?

Мерин забелязва колко мазна изглежда косата на по-младата жена. Розовите ѝ кичури са разрошени, сплъстени и лъщящи. Изражението ѝ е някак странно. Мерин увеличава снимката и вижда Макензи по-отблизо.

Любовницата на Дерек е била пребита. Не е грим, защото отоците са видими. Едното ѝ око е лилаво, подуто и затворено. Долната ѝ устна е сцепена и по брадичката ѝ е засъхнала кръв. Има рана над едната вежда. Мерин увеличава снимката още и забелязва мокра вадичка да се стича по бузите ѝ.

Сълзи. Тя плаче.

И тогава получава още едно съобщение. Този път текстово.

Момичето ти е при нас. 250 000 в брой, дребни банкноти, още тази вечер. Ако не платиш, ще ѝ се случи същото, което се случи на сина ти. А ти не искаш да повториш грешката си от последния път, нали, Дерек? Ще ти изпратим адреса скоро.

Коленете на Мерин се подкосяват. Тя се вкопчва в ръба на бюрото, защото ѝ се завива свят. Докато се опита да разбере какво точно е прочела, у нея напират стотици хиляди чувства. Повтаря си да диша дълбоко, да се успокои, но получава паническа атака.

— О, боже, Дерек, о, боже мой, какво си направил? — прошепва в тихия си офис.

Телефонът ѝ иззвънява отново. Мерин се страхува от това, което може да прочете. Въпреки това отваря съобщението и вижда, че съпругът ѝ е отговорил.

Само три думи.

Ще получите парите.

Глава 28

Ако на онази снимка беше някой друг, Мерин вече щеше да се е обадила на полицията. Та това е искане за откуп, по дяволите! Нечий живот е заложен на карта.

Но този откуп не е изпратен до Мерин, а до съпруга ѝ, а човекът на снимката е Макензи Ли. Любовницата, чийто живот, в момент на слабост за Мерин, беше оценен на четвърт милион долара. Съдбата имаше ужасно чувство за хумор, защото сумата, която Мерин беше платила, за да отнеме живота на Макензи, беше същата, която сега искаха от Дерек, за да я спаси. Мерин няма представа дали съпругът ѝ обича тази жена, нито дали някога я е обичал. Когато Себастиан изчезна, ФБР ги инструктира какво да кажат, в случай че се появи искане за откуп. Първото неписано правило беше да не казват нищо, което би могло да ядоса похитителите. Дерек беше отговорил, че ще им даде парите, но това не значи, че ще го направи.

При всички случаи не това притеснява Мерин сега. Тя иска да узнае защо, по дяволите, съобщението твърди, че това — каквото и да беше то — се е случвало и преди.

Преди?

Нима Дерек беше получил искане за откуп за сина им и не беше казал нито на нея, нито на ФБР? Нима изчезването на момчето имаше нещо общо с изчезването на Макензи? Дали човекът, който беше изпратил това съобщение, беше същият, който ѝ бе отнел сина? А може би двете събития нямаха нищо общо и съобщението просто целеше да се възползва от болката на Дерек, за да го принуди да им даде парите.

Мерин се опитва да си спомни дните непосредствено след отвличането на Себастиан. Телефоните им винаги бяха заредени и до тях. Единственото, което правеха по цял ден, беше да чакат обаждане за откупа, но такова така и не получиха. Освен ако… Съобщението можеше да значи много неща, но отговорът на Дерек беше мигновен, което значеше, че съпругът ѝ знае точно какво трябва да направи.

Дерек е наясно какво ще се случи, ако не играе по правилата им.

Четвърт милион долара не са нищо за тях. Парите са точно на едно обаждане, една банкова сметка, един превод и един имейл разстояние. Няма да повлияе на финансовото им състояние изобщо, което вероятно е и причината похитителите да поискат толкова малко пари. Такава сума е лесна за изтегляне, без да вдига излишен шум.

Мерин си поема дълбоко въздух.

Край. Край на преструвките. Край на тайните. Край на лъжите. Време беше да поговори с единствения човек, който имаше отговори на въпросите ѝ. Общият знаменател.

Мерин седи в кухнята и пие кафе, докато чака Дерек. Срещите му бяха приключили по-рано, отколкото очакваше, и беше успял да хване и по-ранен полет за Сиатъл. Преди трийсет минути ѝ писа, че е кацнал — жест, който правеше и преди, когато бяха щастливи. Преди да им се случи всичко това. Не си беше взел куфар, нито колата си, следователно му бяха нужни не повече от трийсет минути да се прибере.

Мерин изважда малката касова бележка, която беше намерила на пода на гардероба си преди три дни, и се обажда на номера, посочен на гърба ѝ.

— „Съншайн“ таксита — отговаря диспечерът още на първото позвъняване. — За къде ще пътувате?

— Здравейте, преди няколко дни взех едно от вашите таксита, но мисля, че съм си забравила портмонето в колата. — Мерин лъже, но това не я притеснява.

— Какъв е номерът на касовата ви бележка?

Мерин продиктува осемцифровия номер в десния ъгъл на парченцето хартия.

— Било е такси номер четиристотин и две — отговаря диспечерът. — Една секунда, ще проверя дали някой е декларирал изгубени вещи. Не, няма нищо.

— Тогава съм почти сигурна, че все още е в колата — настоява Мерин. — Има ли възможност да ме свържете с шофьора?

— Нямаме такава практика — отговаря диспечерът. — Мога да му се обадя и да попитам дали е намерил нещо в колата, но ще трябва да ви помоля да изчакате. Как се казвате? И как изглежда портмонето ви?

— Ъ… Сейди. — Мерин му казва първото име, което ѝ хрумва. — Портмонето е червено с… ъ… със златна закопчалка.

Така или иначе няма значение, защото няма никакво портмоне, а дори и да имаше, то не е на Сейди.

— Един момент. — Телефонът изщраква и зазвучава тиха музика, докато диспечерът не отговаря отново: — Госпожо, още ли сте на линия? Шофьорът не вдига, но навигацията показва, че кара в момента. Може ли да му изпратя номера ви и да го помоля да ви се обади, когато приключи с клиента?

— Да, моля. — Мерин е раздразнена, че не са направили това още от самото начало, но не казва нищо повече. — Записвате ли?

Тя му дава номера на мобилния си и затваря. Не е сигурна какво точно търси, но знае, че някой е бил в дома ѝ около девет вечерта през онази събота. Всъщност има предположение кой точно е бил, но ако предположението е вярно, то значи, че любовницата на Дерек е изчезнала малко след като е влязла с взлом у тях. Макензи не си е била в стаята, когато съквартирантът ѝ се е прибрал в два през нощта, което значи, че младата жена е изчезнала в прозорец от четири часа.

Въпросът е дали наистина е влизала в дома им? А какво се е случило след това?

Някой звъни на входната врата.

Намръщена, Мерин допива кафето си и тръгва към антрето. Поглежда през шпионката и издишва шумно, когато вижда кой стои от другата страна. Тя отваря вратата и пребледнява. Завива ѝ се свят, но Ванеса Кастро успява да я хване, преди да се строполи на земята.

— Не съм намерила Себастиан — казва ѝ детективката. — Всичко е наред. Дишай.

Мерин успява да се изправи, но все още трепери като лист и ѝ трябват няколко секунди да се успокои. Обажданията на Ванеса Кастро я ужасяват, но да я види, застанала пред вратата, беше стотици пъти по-страшно. Господи, липсват ѝ дните, в които с Кастро си кореспондираха само с имейли.

— Какво правиш тук?

— Имам нова информация и мислех, че трябва да си поговорим. Не може да чака. — Кастро наднича над рамото ѝ. — Сама ли си?

— Засега. Влез.

Мерин отстъпва настрани, за да може Кастро да влезе. Коремът ѝ изкъркорва и Мерин усеща, че ѝ се гади. Тази жена притежава наистина странна суперсила — да плашиш хората беше нещо специално. Детективката веднага забелязва, че Мерин не носи обувки и колко е чисто вътре, и се събува. Оставя обувките си до вратата и тръгва след Мерин към кухнята.

— Да ти предложа нещо за пиене?

Кастро забелязва кафемашината.

— О, еха, това „Бревил Оракъл“ ли е? Винаги съм искала такава за офиса, но трябва да си продам поне единия бъбрек, за да си я позволя.

Мерин също се усмихва леко.

— Направи си каквото кафе искаш.

След няколко минути двете сядат, а Кастро отпива от мокачиното си и кима доволно.

— В момента, в който видях, че Макензи Ли е изчезнала, нещо започна да ме гложди — започва Кастро. — Не можех да разбера какво, но имах усещането, че съм пропуснала някаква следа.

— Усещането ми е познато.

— Затова се разрових още по-дълбоко. Знаеш ли, че със Сал Палермо са имали сексуални отношения, когато е била на седемнайсет?

Мерин се взира във Ванеса с отворена уста. Ето я връзката, която самата тя не беше успяла да направи по-рано. Ето я. Когато най-накрая успява да затвори уста, преглъща:

— Не, не знаех. Сигурна ли си?

Кастро вади телефона си, отваря нещо и го подава на Мерин. Снимка на Сал и Макензи от преди няколко години. Двамата седят един до друг на брега на река, притиснали глава един в друг. Слънцето се отразява в очите им. Селфи, вероятно направено на блекбери или някакъв друг евтин смартфон, който е бил популярен сред гимназистите преди седем години. Косата на Макензи Ли е тъмнокестенява, разпиляна на тежки копринени кичури почти до кръста ѝ. Веждите ѝ изглеждат по-тънки, а самата тя прилича на тийнейджърка, каквато сигурно е била, когато са си направили тази снимка.

Въпреки това е очевидно, че това е тя.

— По дяволите! — Мерин е изумена. — Аз… Аз не разбирам.

Опитва се да реши какво би значело това ново разкритие. Знаеше, че Сал е женкар и че са скъсали преди доста време, както и че той често спеше с по-млади жени. Джини от бара беше класически пример.

Но когато Мерин му показа снимката на Макензи онзи следобед в бара му, докато тя се напиваше с Амарето Сауър, Сал беше разгледал обстойно голото тяло на Макензи и просто се беше засмял. Засмя се! И не само това. Той се присъедини към Мерин и започна да се присмива на нелепостта на всичко, което Макензи беше — на младостта, розовата коса, татуировките ѝ и всичко останало, което я правеше пълната противоположност на Мерин. Не беше обелил и дума, че я познава или че знае коя е. И сега става ясно, че я познава. При това интимно. Двамата са имали връзка.

Мерин е заобиколена от лъжци.

Кастро не спира да говори и тя се принуждава да се съсредоточи върху думите ѝ.

— Сал и Макензи са от малък град в източен Вашингтон, наречен…

— Просър. — Мислите на Мерин препускат със скоростта на светлината.

— Точно така, Просър. Обадих се на една от бившите ѝ съседки, жена на име…

— Пърл Уатс? — допълва Мерин. — Чета същите коментари във Фейсбук като теб.

Мерин също имаше намерение да пише на жената, но точно тогава получи снимката и искането за откуп за Макензи и съвсем забрави. Дали детективката знаеше за това? Затова ли беше дошла?

— Добра работа — усмихва се Кастро. — Да, Пърл Уатс. Тя потвърди, че е била съседка на семейство Ли, когато Макензи е била малка. Майка ѝ е била чистачка в няколко местни фирми и често е работила до късно. Бабата на Макензи я е отгледала. Едно от местата, на които е работила, е било винарна „Палермо“.

— Магазинът на „Изба Палермо“. — Мерин издишва тежко. — Семейният бизнес на Сал.

— Пърл беше безкрайно услужлива да ми разкаже всичко за Макензи. Винаги е била добро момиче, но малко лудичка. Нямала е търпение да се разкара от Просър и да стане художничка. Когато е започнала да излиза със Сал, въобще не ѝ е пречело, че е два пъти по-възрастен от нея. Не ѝ е пукало. Било е голям цирк. След това Пърл ми разказа слуховете, които е чула от познати на Макензи в колежа. Оказва се, че тя е започнала да излиза ексклузивно само с по-възрастни мъже. Богати възрастни мъже.

— Не съм изненадана.

— И така, аз продължих да се ровя. Свързах се със старата ѝ съквартирантка от Айдахо, Изабел. Тя ми каза, че Макензи е излизала с друг женен мъж през последната им година в колежа. Една вечер жена му дошла до апартамента им. Била истерична и пияна, защото научила за аферата им. Такава врява вдигнала, че се наложило да извикат домоуправителя, за да я принуди да напусне сградата. Изабел била страшно стресирана, но Макензи въобще не изглеждала притеснена. Не ѝ пукало, че жена му е толкова разстроена. Страхувала се, че връзката ѝ с Пол ще приключи, преди да ѝ плати.

— Да ѝ плати?

— Явно това е била целта им. Съквартирантката го нарече „професионално гадже“. Двете излизали с богати мъже, а след като скъсали с тях, получавали „обезщетението“ си.

— Съквартирантката ѝ ти е казала всичко това? — Мерин продължава да слуша с отворена уста.

— От това, което разбрах, тя е променила начина си на живот. Омъжена е за мъж от средната класа, на нейната възраст. Имат и малко дете. — Кастро спира за секунда. — Макензи е одрусала Пол с петдесет хиляди долара. Знам, защото говорих и с него и той потвърди.

Мерин захлупва лице в шепите си.

Това е прекалено.

— Мерин… — Кастро я докосва и тя вдига поглед. Нещо в тона на детективката я притеснява. — Доколко си запозната с миналото на Сал?

Въпросът ѝ сварва Мерин неподготвена. Сърцето ѝ започва да бие все по-бясно. Джулиан. Ще пита за Джулиан. Дланите ѝ се изпотяват и тя ги слага в скута си, за да не види Ванеса как треперят.

— Познавам го от колежа. Излизахме около година, а сега сме най-добри приятели. Иска ми се да вярвам, че е бил искрен с мен.

Освен за Макензи.

Кастро не ѝ отговаря веднага, затова Мерин добавя:

— Каквото и да мислиш за Сал, уверявам те, че няма нищо общо със Себастиан. Знам със сигурност, че по това време е бил в Просър, за да се грижи за майка си.

Поема си въздух.

— Да, полицейското разследване потвърди, че Сал е бил в източен Вашингтон, когато са отвлекли Себастиан. Аз също проверих и се оказа вярно — отвръща Кастро и Мерин издишва. — Според Пърл Уатс Сал често си е в Просър, за да се грижи за майка си. Макензи също се прибира често. Майка ѝ е в някаква здравна институция в Якима и когато Макензи си е вкъщи, прекарва времето си със Сал. Вече не е толкова голям проблем, защото е пълнолетна, но тъй като бащата на Сал е бил женкар, слуховете са, че…

— Крушата не пада по-далече от дървото — довършва изречението Мерин и затваря очи.

Шибан лъжец! Значи Сал не просто е имал връзка с Макензи в миналото, но тази връзка никога не е приключила. Що за гнусни игрички играеха? Сал ли ѝ беше казал да се опита да прелъсти Дерек? Сал ли беше нагласил фигурите върху дъската, така че съпругът на Мерин да ѝ изневери?

— Мислиш ли, че той помага на Макензи с изнудването? — заговаря пак Мерин след малко.

— Да получи пари от богатите си гаджета, включително и Дерек ли? Възможно е.

— Но защо?

Думите ѝ се разливат в отчаян вопъл. Всичко, което Кастро ѝ каза за Макензи, изглежда правдоподобно, но за Сал? Объркана е. Тя го познава, истински и дълбоко, както никой друг на този свят. Нищо от това, което детективката казва, няма логика. Сал е най-добрият ѝ приятел. Той я обича. Не би направил нищо, за да я нарани. Не и нарочно.

— Знам, че е малко съмнителна личност, но никога не се е интересувал от пари. За бога, той изостави семейната винарна и си купи бар! Това няма никаква логика!

— Съгласна съм, че някога не се е интересувал от пари. — Кастро внимателно си подбира думите: — Но това е било, когато е имал. Той не знае, но аз се поразрових в личните му финанси. На пръв поглед барът носи пари, но винарната е затънала в дългове, още отпреди да я продадат преди десет години. Бащата на Сал я е ръководел умело, но след като починал, майката на Сал е поела бизнеса и нещата са се влошили. Когато са я продали, са били затънали в заеми, надхвърлящи парите от продажбата. Извадила е късмет, че са ѝ оставили къщата. Сал се грижи и за нея. Такива тежки финансови проблеми карат хората да вършат откачени неща…

Моментът е настъпил. Мерин го усеща. Има нещо в гласа на Кастро, който става все по-мек и по-мек с всяка дума. Най-сетне ще получи отговорите, които толкова време трескаво е търсила.

— Ванеса, моля те. Каквото и да се опитваш да ми кажеш, просто изплюй камъчето.

— Ти вече го знаеш. Гласът ти те издава.

— Мислиш, че Сал е отвлякъл Себастиан заради откуп.

— Да.

Мерин затваря очи. Вдишва и издишва бавно. Знае, че по-късно болката ще я помете като приливна вълна. Сега трябва да остане съсредоточена и в настоящето.

— И какво му е направил?

— Не знам — отговоря Кастро искрено. — Изминала е цяла година и половина.

— Може би все още е жив.

— Може би. — Тонът ѝ е равен. — Трябва да поговорим със Сал.

— А Макензи? Тя има ли пръст в отвличането на Себастиан? В собственото си? Възможно ли е да е просто постановка? И двамата са организирали искането за откуп?

— Какво искане за откуп? — Кастро поставя чашата си с кафе на масата. — Мерин, ако знаеш нещо, сега е моментът да ми кажеш.

С треперещи ръце Мерин вдига телефона си, който досега лежеше помежду им с екран, обърнат надолу. Отваря апликацията и увеличава снимката на Макензи. Подава го на Кастро.

— Мислех, че си изтрила апликацията.

— Днес я инсталирах отново. Разгледай добре. Ако искаш, прочети и съобщението. Мислех, че е истинско.

Кастро увеличава снимката и се намръщва.

— Може и да е. Кой би могъл да знае на този етап? Днес ли са му изпратили това съобщение?

— Да.

— Трябваше да ми го изпратиш веднага щом си го видяла. — Кастро поглежда Мерин изненадано. — Защо не го направи?

— Исках първо да говоря с Дерек. — Очите ѝ са насълзени. — Съобщението твърди, че и преди е имало искане за откуп. Исках да разбера какво знае той. Ще се прибере всеки момент.

— Ами това, което знаеш ти? — Гласът на Кастро е изгубил мекотата си и Мерин лесно си я представя в ролята на полицайка, която води разпити. — Мерин? Трябва да ми кажеш всичко, което знаеш.

Кажи ѝ! Кажи ѝ какво направи! Кажи ѝ за Джулиан!

Но Мерин не може да се принуди да каже дори думичка. Тя е съучастник в убийство. Ще я тикнат в затвора.

— Това е всичко, което знам — отвръща най-накрая. — Ще се обадиш ли в полицията да арестуват Сал?

— Вече го направих. Чакам да ми се обадят от полицейския участък в Просър, че са го задържали. За момента не можем да направим нищо, освен да изчакаме да разберем какво са намерили.

— Намерили? — Мерин примигва объркано. — За Себастиан ли говориш?

— Мерин, минали са шестнайсет месеца, откакто синът ти изчезна. Ужасно дълго време да държат някого за заложник. Не казвам, че знам отговорите на всичките ти въпроси. Трябва да видим какво ще си признае Сал, но се подготви. Разбираш ме, нали? Казвам ти го като жена на жена, като майка на майка. Не искам да се надяваш напразно. Трябва да се подготвиш, затова дойдох. Исках да съм до теб, когато…

— Не, Сал не би го наранил. — Мерин започва да трепери неудържимо.

— Може би не и нарочно. Но той е отраснал в семейство, в което е бил малтретиран.

— И точно заради това никога не би наранил някое дете.

Мерин се инати, но точно в момента има нужда да вярва в тези думи. Трябва да им вярва. Заради Себастиан.

— Не би наранил детето ми.

— Какви бяха отношенията му със сина ти?

— Той… — Мерин спира и се замисля. Двамата нямаха никакви отношения. Не че Сал не харесваше детето ѝ, просто не проявяваше особен интерес към Себастиан. — Нищо специално. Но каквито и извратени игрички да играе, не е способен да убие никого.

— Нима? — отвръща Кастро. — Сигурна ли си, че не е убил баща си?

Мерин понечва да отговори, но затваря уста. Не трябва да е изненадана, че Кастро знае за неочакваната смърт на бащата на Сал. Трябва внимателно да подбере следващите си думи:

— Това беше отдавна.

Кастро повдига вежда.

— Беше инцидент. Бащата на Сал беше пияница, той…

— Според полицейското досие ти също си била там онази вечер. Видя ли какво наистина се случи?

— Не.

Мерин не беше видяла нищо. Беше излязла на терасата твърде късно, но тя беше накара Сал да излъже. Каза му точно какво да обясни пред полицията, за да не го арестуват и тикнат в затвора. Защо иначе би му го казала, освен ако някъде дълбоко в себе си не подозираше, че умишлено е убил баща си? Сал-старши беше ужасен човек, но нейна беше вината, че със Сал отидоха на рождения му ден. Мерин не искаше гаджето ѝ да прекара остатъка от живота си в затвора, защото е убил мъжа, който едва не беше убил майка му, а може би и него самият.

— Приятелите на Сал не са добри хора, Мерин — продължава Кастро. — Запознавал ли те е някога с Джулиан Блек?

Мерин изтръпва.

— Били са съкилийници за малко преди двайсет години, когато Сал е бил в пандиза заради продажба на наркотици. Когато проверявах всичките ви познати с Дерек, името на Джулиан не изскочи веднага. Признавам, че не се разрових в миналото на Сал, защото имаше сериозно алиби. Но щом открих връзката между Сал и Макензи, реших, че е време да проверя и останалите му приятелчета. Джулиан Блек има впечатляващо досие. Наистина ли не си спомняш да си го виждала някога? Сал никога не ви е запознавал?

Защо я пита всичко това? Възможно ли е Кастро вече да знае отговорите на въпросите си, но да иска да провери дали Мерин не я лъже.

— Виждали сме се. — Тя премълчава достатъчно, така че думите ѝ да не са съвсем лъжа. — Сал го уреди. Каза, че Джулиан събира дарения за благотворителна организация, дом за малтретирани жени. Сега като се замисля, още тогава ми се стори, че има нещо съмнително у него, но организацията е съвсем законна. Знам, защото съм им давала дарения и преди. Стори ми се нередно да му откажа, така че дарих.

Кастро остава мълчалива за секунда. Тишината е оглушаваща. Със сигурност вече знае, че Мерин не ѝ казва цялата истина.

— В определени престъпни кръгове Джулиан Блек е познат като… наемник за всичко. — Детективката не откъсва очи от Мерин. — Пере пари, подкупва, изнудва… Ако Сал е искал да отвлече сина ти, няма да се изненадам, ако е наел човек като Джулиан да му помогне с планирането. По дяволите, Джулиан може да е бил непознатият в костюма на Дядо Коледа. Източниците ми твърдят, че изпълнява и поръчкови убийства, въпреки че според слуховете този тип услуга е… изключително скъпа.

О, боже, всеки момент Кастро ще ѝ разкрие, че знае, че Мерин е платила на Джулиан да убие Макензи. Няма да има значение, че Мерин се е опитала да го спре. Двамата го бяха планирали. Нейните пари бяха преведени по сметка, която той ѝ беше дал. Мерин не е изцяло наясно със закона, но е убедена, че това, което е направила, ще ѝ осигури някаква присъда.

Дошъл е моментът цялата истина да излезе наяве. Всичко, което Мерин е направила. Постъпките на Дерек и стореното от Сал. Всичките им тайни и лъжи… Мерин е същата като тях.

— Ще ме арестуваш ли? — изтърсва тя.

Усеща нещо странно по бузата си и посяга да го махне, когато осъзнава, че е сълза.

— Разбира се, че не. Като за начало, не съм ченге. Имам своите причини да оставя този живот зад гърба си. Що се отнася до срещата ти с Джулиан…

Двете жени се споглеждат и Мерин не смее да отмести поглед.

— Може би си… направила дарение. Няма да те съдя, защото си направила това, което си смятала за нужно тогава. Не за това си ме наела. Та ти загуби детето си, Мерин! Подобно нещо би изпратило в ада всяка майка. В каквото и да се е забъркала Макензи, то е заради връзката ѝ със Сал, не заради теб.

Мерин изхлипва, усещайки неимоверното облекчение, което преминава през цялото ѝ тяло. По лицето на детективката е изписана единствено съпричастност.

— Мислиш ли, че Макензи има пръст в отвличането на Себастиан? — пита Мерин.

— Възможно е — отвръща Кастро, — но това би означавало, че е пълен психопат със свръхманипулаторски умения. Да отвлече детето на следващия богаташ, когото си е набелязала, след което да поддържа връзка с него в продължение на месеци? Кой знае. Ако е имала връзка със Сал от тийнейджърските си години, а Сал е познавал Джулиан… Възможно е тримата да са планирали всичко. — Кастро се замисля за секунда. — Но интуицията ми подсказва, че Сал стои зад всичко. Мисля, че е използвал Макензи да се вкопчи в Дерек, а Джулиан да му върши мръсната работа.

Мерин внезапно си спомня нещо и се размърдва на стола си:

— В деня, в който отвлякоха Себастиан… аз говорих със Сал по телефона. На базара? Беше ми се обадил от Просър. Разговорът ни продължи около десетина секунди, защото Себастиан не спираше да ме дърпа и да ми се моли да му купя близалка… О, боже мой! Сигурно ми се е обадил, за да разбере къде точно се намирам. Може би е чул гласа на сина ми.

— А Джулиан сигурно вече е бил на базара, облечен в костюма на Дядо Коледа. — Очите на Кастро потъмняват. — Така са избрали най-подходящия момент. Сал му е казал точно кога да действа.

— Как така не съм разбрала, че Сал стои зад всичко това? — Мерин има чувството, че сърцето ѝ ще се пръсне.

— Откъде можеше да знаеш? — Кастро поклаща глава. — Познаваш Сал по-отдавна и от собствения си съпруг. Сал е последният човек, когото би заподозряла.

— Значи ще арестуват и Джулиан?

— Ако го намерят, което е малко вероятно, ако заловим Сал. Но дори и да спипаме Джулиан, той няма да обели и думичка. Няма да ни каже нищо.

Мерин не може да крие повече. Тайната я разяжда като киселина отвътре и тя най-накрая решава, че е време да си признае:

— Ванеса… Аз се опитах… Аз наех Джулиан да…

Има чувството, че се дави. Кастро протяга ръка и стисва крепко дланта ѝ.

— Той нямаше да го направи, Мерин — казва Кастро. — Не разбираш ли? Сал и Макензи работят заедно. Излъгал те е. Накарал те е да повярваш, че наемаш Джулиан, но всъщност всичко е било, за да ти вземат парите. Било е клопка.

— Не бях права.

— Може би. Може би за малко си изпаднала в отчаяние и моралният ти компас е загубил посоката си. Но аз съм на твоя страна. Нима досега не си го разбрала? Винаги съм била на твоя страна, още от самото начало. И след всичко, което си преживяла, мога да кажа без капка съмнение, че заслужаваш прошка.

Мерин е неспособна да удържи риданията си и за първи път си позволява да се разплаче пред детективката. Двете остават така известно време, докато автоматична врата на гаража не се отваря и не ги връща към реалността.

Дерек си е вкъщи.

Глава 29

Болката от удара на Джулиан е ужасна. Челюстта и едното ѝ око направо пулсират и тя избягва да движи лицето си. Взира се в огледалото и прокарва пръст по отоците, но неволно докосва една по-болезнена синина и се присвива, сякаш са я ударили отново.

Изведнъж всичко отиде по дяволите.

Никога не е харесвала къщата на Джей Ар. Когато я видя за първи път преди десет години, ѝ се стори стара и овехтяла, но сега… Сега, десет години по-късно, е западнала още повече. Мрази миризмата на мъх и мухъл, които са се просмукали в стените. Мрази остарялото обзавеждане, особено тапетите от осемдесетте години и флоралната тапицерия. Матракът в стаята на Джей Ар е толкова износен, че тя може да усети пружините да се забиват в гърба ѝ. Джей Ар твърдеше, че къщата някога е била уютна, но това време очевидно е било преди да се запознае с Макензи.

Целият имот е в такова състояние. Трите акра с лозя, които обграждат къщата на майката на Джей Ар, са изсъхнали и безполезни. Люлката на дървото в задния двор е започнала да загнива. Дори избата с контролирана температура под старата зала за дегустация, която преди е била заредена отгоре до долу, с колекция от изискани вина от семейната винарна и целия свят, е почти изчерпана. Преди избата сигурно е била забавно място за секс. Сега е просто депресираща.

Черешката на тортата е, че майката на Джей Ар никога не я е харесвала. Лорна мисли, че Макензи е разюздана уличница, което е едновременно и смешно, и тъжно, защото доказва доколко възрастната жена не знае в що за човек се е превърнал синът ѝ. Честно казано, Макензи също не харесва Лорна, но трябва да ѝ признае, че е изключително гостоприемна. Джей Ар беше казал на майка си, че Макензи се крие от агресивния си приятел и отношението на Лорна към нея веднага се смекчи. Дори ѝ даде лед и ѝ направи супа.

— Няма да можеш да дъвчеш известно време — беше казала Лорна, — затова е по-добре да ядеш супа.

По думите на Джей Ар, Лорна имаше голям личен опит с такива ситуации.

— Още ли те боли? — Чува гласа му зад гърба си.

Не беше разбрала кога се е събудил. Правиха секс и после Джей Ар заспа, но сега седна в леглото и отметна чаршафите. Макензи вижда голите му гърди. Той взема полуизпушения джойнт и го запалва. Тя мрази, когато Джей Ар пуши толкова много. Тревата го прави параноичен.

— Малко по-добре е, но искам да отбележа, че не беше нужно онзи кретен да ме удря толкова силно.

Наясно е, че звучи раздразнено и детински, но има право, защото е ядосана.

— Искаш да си получиш парите, нали?

Личи си, че Джей Ар е изгубил интерес към разговора. Разглежда нещо на телефона си, а джойнтът опасно виси от устата му.

— Трябваше да изглежда истинско за снимката.

— Да, но не и така.

Тя се извръща от огледалото и му хвърля убийствен поглед, но я боли твърде много.

— Когато ми каза, че ще измислиш друг начин да си получим парите, не очаквах подобно нещо.

— Хей — започва той, докато се взира в екрана, — ела тук.

Повиква я с пръст и тя сяда на ръба на леглото. Пружините на матрака се извиват под тежестта ѝ. Джей Ар обръща телефона си към нея. Отворил е Фейсбук профила на Тайлър:

— Ти пък откога имаш Фейсбук профил?

Вместо да ѝ отговори, Джей Ар посочва новия пост на Тайлър. Съквартирантът ѝ е публикувал нещо за нея. Макензи забелязва, че има над хиляда харесвания и триста коментара. Когато най-накрая прочита целия пост, от устните ѝ се отскубва:

— О, мамка му! Тайлър мисли, че съм изчезнала. Подал е сигнал за изчезнало лице в полицията.

— Бяхме се разбрали да му пишеш, че всичко е наред — казва Джей Ар.

— Съвсем изключих. Мислех да му пиша, когато пристигнем тук, но толкова ме болеше вчера, а и Джулиан изключи телефона ми, след като писа на Дерек, за да не може да ни проследят…

— По дяволите, аз ли трябва да мисля за всичко?

Джей Ар е раздразнен. Взема телефона ѝ от нощното шкафче ѝ го включва.

— Публикувай нещо в Инстаграм. Внимавай да не ти се вижда лицето или нещо от стаята, по което могат да я разпознаят.

Макензи завърта очи. Той явно я мисли за идиотка. Направо страхотно!

— Нещо безсмислено, но достатъчно за всички да разберат, че си жива. А след това пиши на шибания си съквартирант. Кажи му, че си жива и здрава и да те остави намира.

Макензи въздиша и отива до прозореца. Вдига телефона си и заснема дланта си на фона на лазурното небе и пухкавите бели облаци. Качва снимката в Инстаграм и добавя хаштаг „времезаменсамата“. Преди да я публикува окончателно, я показва на Джей Ар.

Той кимва одобрително и тя натиска „сподели.“

След това Макензи изпраща съобщение на Тайлър.

Видях поста ти във Фейсбук. Толкова съжалявам, че те притесних. Добре съм, просто имах нужда да се махна за малко. Ще се върна скоро. Грижи се за Бъфорд.

Тайлър отговаря след минута.

Ти сериозна ли си??? ОМГ, такава ужасна кучка си! А аз наистина се притесних за теб. Търси си нов апартамент, когато се прибереш. Идиотка! Късметлийка си, че обожавам котката ти.

— Готово. — Гласът на Макензи е като напоен с отрова. — Тайлър ме изрита, което значи край на приятелството ни, благодарение на теб. — Тя изключва телефона си и успява да устои на порива да го запрати в лицето му. — Знаеш, че нямаше нужда да стигаме до такива крайности, нали?

— Успокой се. Ще ти намерим нов съквартирант. Всичко ще бъде наред. — Джей Ар изглежда отегчен. — Ето, чудесно. Тайлър е пуснал нов статус. Ау! Мисля, че те е блокирал във Фейсбук. Искаш ли да го прочетеш?

Макензи се взира в него. Приела е, че обича Джей Ар и винаги ще го обича. В такива моменти обаче не може да си спомни защо го обича.

— Разбираш ли, наистина нямаше нужда да стигаме до такива крайности. Дерек щеше да ми даде парите.

— Колко пъти трябва да го повторя? Дерек никога нямаше да ти плати. Няма нужда да го прави. Вече беше започнал да губи интерес. Мерин разбра за теб, но въпреки това му прости, защото тя винаги му прощава! — Джей Ар оставя телефона си и я поглежда предизвикателно. — Добре! Хайде, кажи ми какъв беше планът ти?

— Простичък — отговаря тя. — Щях да изчакам, докато той сам ми предложи пари.

— Да ти ги предложи? Шегуваш се, нали?

— С Дерек бяхме заедно шест месеца. Бях го разгадала. Вече ми даде пет хилядарки, защото се чувства виновен, че е скъсал с мен преди седмица. Можех да измъкна петдесет хиляди, а може би и стотина, ако си бях изиграла картите правилно. Едно тъжно „моля те, не ме изоставяй, аз те обичам“ щеше да бъде достатъчно. Пичът изпитваше някаква ужасна вина, но му харесваше да се грижи за мен. Събирането им с Мерин беше моят шанс да му поискам повече пари.

Дерек и Мерин. Не би трябвало да я боли толкова, че Дерек се е върнал при жена си, но е факт. Тя грабва бутилката с вода от шкафчето и я изпива на един дъх.

— Е, ами, сега са двеста и петдесет хиляди — казва Джей Ар. — Сто за теб, сто за мен и петдесет за Джулиан.

— Не знаех, че сме екип. Поне някой да ми беше казал…

— Не бъди такава кучка.

— Твоята кучка пък ми разби лицето. — Макензи внимателно докосва отока на брадичката си.

— Спри да мрънкаш. Само два пъти те е ударил. Бъди благодарна, първият удар те е пратил в безсъзнание и не си усетила втория — отвръща ѝ Джей Ар.

— Ще си плати за това.

Очите на Джей Ар отново потъмняват.

— О, някой определено ще си плати.

— Не си струва, Джей Ар. Ще те арестуват. Това си е чисто изнудване.

Той се засмива:

— А това, което ти правеше с Пол, Шон и онзи тип… Как се казваше?

— Ерик.

— Ерик, да, вярно. Нима това, което ти правиш с такива като тях не е изнудване?

— Не, защото те сами го предлагат. Това е най-хубавата част. Съвсем елементарна бизнес сделка. Няма обидени, няма искания за откупи и, по дяволите, със сигурност няма пребити. Всичко, което си направил досега, е безсмислено.

Той ѝ хвърля раздразнен поглед.

— Не е безсмислено.

— Дерек определено имаше чувства към мен. Убедена съм. Беше мой, докато с Мерин не отидоха…

Джей Ар се навежда напред и поставя ръка върху болезнено подутата ѝ челюст. Макензи инстинктивно се опитва да се отдръпне, но той се пресяга отново и този път стиска по-здраво, принуждавайки я да го погледне. Тя застива, осъзнала, че ако се опита да се отскубне, той само ще я нарани повече:

— Спри! — Поема си въздух. Болката е толкова силна, че очите ѝ се насълзяват. — Боли ме.

— Никога не е бил твой — казва Джей Ар и тя изохква, когато той стисва още по-силно брадичката ѝ. — Той никога няма да я напусне. Никога нямаше да те избере пред нея.

Макензи успява да му се изплъзне, преди отново да я нарани. Изтичва към банята, надявайки се, че когато излезе, Джей Ар ще е в по-добро настроение. Пътьом грабва една хавлия, когато ѝ хрумва нещо.

— Хей, откъде знаеш, че Мерин винаги му прощава?

Той отново е забил поглед в телефона си.

— Какво имаш предвид?

— Преди малко каза, че тя винаги му прощава. Откъде знаеш, че винаги му прощава?

Той не отговаря.

— Джей Ар! — Макензи повишава глас съвсем леко, за да не го ядоса, но и да му покаже, че очаква отговор. — Питам сериозно. Откъде знаеш?

Той вдига поглед и въздъхва.

— Спомняш ли си, че съм ти говорил за гаджето си от колежа? Че все още сме приятели.

— Да. — Макензи се дразни, че променя темата. — Каза, че те е зарязала заради…

Тя замръзва и очите ѝ се разширяват.

— Мерин?

— Боже, наистина загряваш бавно. — Джей Ар отново забива поглед в телефона.

Ако срещу нея не беше той, Макензи вече щеше да е изтръгнала телефона от ръцете му.

— Как можа да не ми кажеш? Знаеше ли кой е, когато ти казах, че се срещаме? Да не би… — Тя спира за миг. — Да не би ти да си нагласил всичко, за да…

— Когато ми сподели, че излизаш с някой си Дерек, който има черно мазерати, осъзнах, че става дума за него. В Сиатъл няма много богати кретени, които се казват Дерек и карат такава кола. Вече беше изминал цял месец, откакто излизахте, така че как въобще си представяш, че мога да наглася подобно нещо? Помисли малко, Ем Кей.

— Но ти ме излъга — отговаря Макензи.

Не може да повярва на ушите си! Беше му говорила за Дерек с месеци, а Джей Ар не беше обелил и дума, че богатият женен мъж, с когото излиза тя, е съпругът на бившата му приятелка, която му е разбила сърцето. Дори Лорна не спираше да говори как ѝ се иска синът ѝ да се е оженил за приятелката си от колежа.

Как можеше да е такава глупачка? Това обяснява защо Джей Ар е толкова заинтересован от връзката ѝ с Дерек. Обясняваше и защо се е отдръпнал. Искал е нещата между нея и Дерек да потръгнат.

За да може той да си върне Мерин.

— Не съм те лъгал. — Джей Ар вдига рамене. — Просто не ти казах цялата истина. Ето, вече знаеш.

— Значи цялата тази история няма нищо общо с парите, така ли? Не, това е много по-лично, нали? Каква е тази извратена игричка, която играеш, Джей Ар? Опитваш се да ги разделиш? Защо? За да я накажеш, че е посмяла да те изостави заради мъжа, за когото се е омъжила и с когото има дете ли?

Внезапно ѝ хрумва ужасяваща мисъл, но не успява да се спре и просто изтърсва:

— Мамка му, Джей Ар, ти ли си отвлякъл сина им?

Преди Макензи да успее да реагира, Джей Ар вече е скочил от леглото. Блъсва я в стената и главата и гърбът ѝ и се удрят с трясък в студената повърхност. Ръката му отново е на брадичката ѝ, но този път стиска двойно по-силно, а тъмните му очи сякаш изгарят нейните. Макензи не може да помръдне. Не може да извърта поглед. Остава ѝ единствено да затвори очи, когато усеща как топлият му дъх пълзи по бузата ѝ.

— Само да си посмяла да споменеш детето отново… — заплашва я Джей Ар, — ще те убия. Разбираш ли ме, Макензи?

Той никога не я нарича с цялото ѝ име.

Тя би кимнала, ако можеше да движи главата си, но единственото, което може да направи сега, е да проскимти, за да му даде знак, че разбира.

Глава 30

Мерин не знае какво да каже.

През последните четиристотин деветдесет и четири дни двамата са премълчавали толкова много неща един пред друг, че сега наистина няма никаква представа откъде да започне. Дерек взема инициативата в свои ръце:

— Имала си гости?

Беше помолила Кастро да си тръгне, преди той да влезе, и детективката я беше послушала. Ванеса беше излязла, както и беше влязла — през главния вход, а Дерек беше използвал страничния, откъм гаража. Двамата не се бяха засекли.

— Видях някаква кола паркирана на тротоара отпред.

— Да.

Дерек изчаква търпеливо. Мерин впива поглед в него, сякаш за да го предизвика да продължи с въпросите и тогава забелязва огромните торбички под очите му, хлътналите му бузи и нездравословния тен. Винаги ли е изглеждал така, или просто днес не му е ден?

— Ще ми кажеш ли кой беше? — пита той най-накрая.

— Частният детектив, когото наех преди година, за да продължи да търси сина ни.

Дерек несъзнателно отстъпва назад.

— Същият детектив — продължава Мерин спокойно, — който ми каза за връзката ти с Макензи Ли. Шест месеца, Дерек. Еха!

Той отваря уста, сякаш за да отвърне нещо, но след миг я затваря. Изглежда, не знае как да отговори и Мерин може да си представи емоциите, които бушуват у него. Дали ще отрече, или ще си признае? Ако си признае, дали ще си каже всичко, или ще се опита да скрие нещо? Ако пък отрече, какви лъжи ще измисли, за да се измъкне?

Да наблюдаваш някого, когато се опитва да те излъже, е наистина забавно преживяване. Лъжците не усещат, но езикът на тялото им ги издава. Винаги. Едва доловимите тикове, извърнатият поглед, който отбягва твоя, нервното потрепване на ръцете им — ако не знаеш къде да търсиш малките знаци, че те лъжат, лесно можеш да ги пропуснеш. Това повдига въпроса защо трябва да търсиш подобни знаци в поведението на някого, на когото вярваш? Все пак, хората, които те обичат, не биха те излъгали. Нали така?

Изминава цяла минута, през която Мерин и Дерек се взират мълчаливо един в друг от двете страни на гранитния плот. В съзнанието на Мерин изскача сцена от филма „Принцесата булка“, в която мъжът в черно се дуелира с Визини за принцеса Лютиче, когато казва: „И така! Къде е отровата? Битката на волите започва!“

Сякаш след цяла вечност Дерек прошепва с наведена глава, подпирайки се с две ръце върху плота:

— Съжалявам. — Гласът му е дрезгав. — Тя… тя не значи нищо. Аз… Аз не я обичам.

Мерин изважда телефона си и намира апликацията. Плъзва го към него по студената гранитна повърхност, така че той да може да види разкървавеното лице на Макензи. Коленете му се подкосяват.

— Ще им платиш ли? — пита Мерин.

— О, боже — задавя се Дерек. — О, боже мой, Мерин, съжалявам, толкова съжалявам!

Тя решава да пренебрегне болката, изписана на лицето му.

— Искат двеста и петдесет хиляди долара. Знам, че разполагаме с толкова, така че това няма да е проблем за теб. Какво ще направиш? Ще дадеш ли откупа? Мислиш ли, че снимката е фалшива и тя те изнудва по същия начин, по който е изнудвала и другите си богати гаджета? Чух, че последният ѝ е дал петдесет хиляди. Определено е вдигнала летвата с теб.

Дерек объркано поглежда снимката, а после жена си:

— Какви ги говориш? Какви други гаджета?

— Ах! — възкликва Мерин и за първи път този ден се усмихва. Но това не е усмивка, изпълнена със състрадание. Не. Усмивката ѝ е хищна, точно както се чувства тя. — Значи все пак не си знаел… В такъв случай позволи ми да те осветля как точно стоят нещата. Малката ти любовница е професионалистка. Излиза с женени богаташи, след което изисква да ѝ платят, за да си мълчи, когато се опитат да скъсат с нея. Нима си мислеше, че те е обичала наистина?

Дерек има благоразумието да не отговори.

— Но синините, връзването и цялото това нещо с откупа е ново — допълва Мерин. — Как мислиш, дали наистина е отвлечена, или е постановка?

Съпругът ѝ е блед като призрак.

— Казах им, че ще платя откупа. Парите са в колата. Чакам инструкции.

— А, значи както направи и когато се свързаха с теб за Себастиан?

Той замръзва на място и това ѝ казва всичко, което трябва да знае.

— Ти, шибан кучи син! Как можа да не ми кажеш? — Гласът на Мерин проехтява като гръмотевица в просторната кухня.

Дерек, който е висок метър и деветдесет и пет, се присвива несъзнателно и това го кара да изглежда по-нисък от съпругата си.

— Съжалявам — повтаря. Тялото му се тресе от неудържими хлипания. — Съжалявам, толкова съжалявам. Ужасно много съжалявам.

Беше изминал точно месец, откакто отвлякоха Себастиан.

Цял… един… месец.

Трийсет и един кошмарни дни, през които и двамата не можеха да повярват, че са станали тяхното всекидневие.

Разследването по отвличането на Себастиан беше стигнало до задънена улица, въпреки че снимките и видеото от базара бяха навсякъде в интернет. Нямаше нови следи, искания за откупи или свидетели, които внезапно са си спомнили нещо. Когато Дерек се обади на агента от ФБР, ръководещ разследването, му отвърнаха, че досието на Себастиан ще остане „отворено“, но е дошло време да пренасочат ресурсите и вниманието си към стотиците деца, които изчезват всяка седмица в цялата страна.

Това съвсем пречупи Мерин. През цялото време си беше представяла всякакви ужасни неща, които могат да се случат на момченцето ѝ. Педофили, канали за трафик на хора за секс и какво ли още не. Но след онова, което агентът от ФБР каза на Дерек, Мерин стигна дъното.

Дерек я намери. Беше решил да отиде в офиса за извънредна работна среща, защото не можеше да се довери на никого другиго от колегите си да получи желаните резултати. Когато малко по-късно се върна у дома, той завари жена си в безсъзнание във ваната. Нямаше го само три часа. Обади се на 911 и ѝ оказа първа помощ до пристигането на парамедиците. Те успяха да я свестят и да я държат в съзнание, докато я закарат в болницата, където лекарите да се погрижат за нея.

— Ти едва не умря. — Гласът му е монотонен, но сълзите продължават да се стичат по лицето му. — Когато отворих вратата на банята, помислих, че си мъртва.

Мерин не отговаря. Вече се беше извинила стотици пъти, че е изплашила него, Сал, Сейди и всички останали, които ги беше грижа за нея. Нямаше сили да се извинява повече.

— Когато те изписаха от психиатричното отделение пет дни по-късно, бях ужасен от мисълта да те оставя сама. Седмица по-късно получих имейл от непознат адрес. Нямаше заглавие и когато го отворих, вътре имаше снимка на Себастиан. Изглеждаше изплашен, но не беше ранен. Държеше копие на Ню Йорк Таймс с датата, което значеше, че снимката е направена същия ден. В имейла пишеше да не въвличам полицията, иначе няма да видя сина си повече. Пишеше, че някой ще се свърже с мен след трийсет минути и ако не вдигна телефона, или пък ако се окаже, че ФБР се опитват да проследят обаждането, ще го убият.

Мерин затваря очи. Болката от думите му е изпепеляваща, но тя не може да спре да си представя всички възможни начини, по които е можела да се справи със ситуацията.

— Трябваше да потърся ФБР, но… просто не можех. Бях толкова ядосан. Разследването не беше стигнало до никъде. Имах чувството, че всички са ни изоставили. А ти току-що беше… — Той поклаща глава. — Не се обадих на ФБР. Единственото, за което ме беше грижа, е, че не съм виждал сина си цели пет седмици. Пет седмици. Ако обаждането след трийсет минути щеше да ме увери, че той е добре, то… трябваше да им вдигна. Трябваше да знам.

Разбира се. Мерин много добре разбира чувството, за което говори Дерек, но няма да му достави удоволствието да е на негова страна, затова продължава да мълчи упорито.

— Отидох в колата да чакам. Звъннаха ми точно когато бяха казали. Беше Бас.

— Какво? — Коленете ѝ се подкосяват и е неин ред да се хване за плота, за да не се строполи на земята. — Ти си говорил с него?

Дерек кимва. По лицето му се четат невероятна болка и тъга.

— Каза: „Здрасти, тате, Бас е. Липсвате ми с мама. Кога ще дойдете да ме вземете?“

— О, боже, о, боже… — Мерин не може да диша.

— Аз му отговорих: „Скоро, меченце мое. Скоро.“. Попитах го дали е добре, а той ми отговори: „Добре съм. Тук има телевизор, пица и снаксове.“. След това отново ме попита дали ще отида да го взема.

Мерин плаче неудържимо, но не казва нищо, а само кимва.

— Тогава някакъв мъж му взе телефона. Не можах да го разпозная по гласа. Каза ми, че ако си искам сина обратно, ще трябва да им платя един милион долара. Щели да ми изпратят есемес с номер на банкова сметка.

Мерин се взира в него:

— Не бяхме ли обявили наградата от един милион по онова време?

— Да. Точно така. Казах му, че парите не са проблем, но ще ми трябват поне три дни да ги взема, защото са обвързани с цялата тази история с наградата и не знам как да ги изтегля, без ФБР да разберат, защото ги следят. Също така му казах, че имам двеста и петдесет хиляди долара, които можех да изтегля и да му дам веднага. Изненадващо, той се съгласи.

— Не ти ли се стори подозрително? Защо не се обади на ФБР?

— Ти щеше ли? — Тонът му не е саркастичен.

Дерек искрено се интересува какво би направила тя, ако беше на негово място, и изглежда ужасен от това, което Мерин може да му каже. Тя се замисля за секунда, а после отговаря също толкова искрено:

— Не. Не, нямаше да им се обадя. Не и след онези ужасни пет седмици. Не и ако знаех, че щях да мога да откупя сина си обратно.

Той издиша от облекчение и продължава:

— Събрах парите. Сложих ги в една чанта и просто чаках. Чаках цял ден. Най-накрая получих нов имейл — имаше само един адрес. Къщата се намираше в Норд Бенд. Казаха, че Себастиан ще ме чака сам вътре. Трябваше да вляза, да оставя парите, да го взема и да си тръгна. Някой щял да ме наблюдава, затова трябвало да съм внимателен. Ако надушели нещо нередно, щели да взривят цялата къща, докато сме вътре.

— Боже мой, Дерек!

— Отидох до там. Отвън имаше табела „Продава се“. Вътре нямаше нищо, освен телевизор, диван и малко легло в една от задните стаи. Намерих евтина пластмасова играчка на пода като от детско меню от „Макдоналдс“, Някакъв покемон, не знам точно кой. Беше онзи, жълтият. Просто лежеше захвърлен на земята, сякаш дете си е играло с нея. Седнах на дивана и просто… зачаках. Към полунощ телефонът звънна. Казаха ми да оставя парите и да се махам. Попитах ги къде е синът ми, защо не са го довели. После чух Бас да плаче и се разкрещях. Мъжът също ми се разкрещя и ми затвори. След минута получих имейл, в който пишеше…

— Какво? Какво пишеше?

— Пишеше: „Вече е късно. Прецака нещата. Мъртъв е.“.

Мерин сподавя смразяващ писък, притискайки ръце към устата си.

— Не знам къде сбърках, Мерин. Направих всичко, което искаха от мен. Занесох парите, бях на правилното място. Не разбирам защо… защо… — Той не може да довърши.

О, боже, о, боже, о, боже…

— Не — изплаква тя. Неее! — Не, боже, моля те, не…

— Опитах се да ги набера отново, но даваше свободно. Час по-късно даваше заето. Изпратих още имейли към непознатия адрес, но и той беше изтрит.

Дерек се опитва да си поеме въздух, докато трепери неудържимо, но Мерин не може да се накара да помръдне. Просто стои и го гледа ужасена. Част от нея иска да го утеши и да му каже, че самата тя би направила същото. Друга част иска да го грабне за гърлото и да стиска, докато не му прекърши гръкляна.

— Не знам къде сбърках, но аз го убих, Мерин. — Гласът на Дерек е пресипнал, сякаш тя наистина го е душила. — Аз убих момченцето ни. И не можех да ти кажа. Не можех да ти кажа, защото щеше да значи, че съм убил и теб.

Той започва да плаче. Мерин не издържа и протяга ръце към него. Двамата се вкопчват един в друг, държейки ръце над гранитния плот в огромната им кухня в дома им мечта насред идеалния живот, който са изградили.

Не могат да спрат да плачат.

— Трябва да ти кажа нещо — заговаря Мерин след няколко минути, след като са се успокоили.

Не могат да останат така завинаги. Физически е невъзможно, защото след известно време човек просто изтръпва. Това е един от начините на тялото да се справи с нечовешката болка.

Дерек изглежда малко по-добре от нея, но той е имал пет седмици по-малко да оплаква сина им. Все някога Мерин трябва да реши каква ще е следващата ѝ стъпка. Последната ѝ стъпка. Засега обаче помежду им има все още неизречени неща, които трябва да излязат наяве.

— Какво? — Дерек се е изгърбил и присвил.

Физическата същност на съпруга ѝ винаги е била такава важна част от него. Походката и присъствието му, когато влезе в стаята — всички те бяха елементи от осанката на мъж, който винаги командва.

— Сал го е отвлякъл. Имал е нужда от пари.

Разказва му всичко, което научила от Кастро, но нарочно пропуска всякакви детайли за Джулиан и го нарича „наемника“. Срамува се ужасно, че е го потърсила и не може да понесе последствията от това Дерек да научи, че жена му е наела убиец да очисти любовницата му. Решава, че едва ли някога би му казала.

— Мисля, че го е направил, за да ни раздели. Знаел е, че подобно нещо ще ни пречупи. Защото, разбира се, че това би се случило. Убедена съм, че си е мислил, че ще се разделим. Всъщност, сигурна съм, че се е опитвал да ни раздели и преди.

Дерек е мълчалив, но яростта, която се излива от цялото му същество, е осезаема. Мерин се чувства по същия начин.

— Първия път, когато ми изневери, той беше този, който ми каза, че те е видял. — Мерин се чуди как не се е усетила по-рано. — Тогава ми каза, че те е видял през прозореца на един ресторант. Не му повярвах и той ми се ядоса, обвини ме, че нарочно си затварям очите. Но после онази жена ми се обади. Помниш ли? Онази, която остави съобщението на гласовата ми поща? В онзи момент нямах друг избор, освен да се изправя лице в лице с теб. Сега, като се замисля, осъзнавам, че той се е погрижил да разбера. Искал е да създаде проблеми.

— Боже мой!

— Но ние останахме заедно. По онова време бях бременна, но Сал не знаеше. Няколко седмици по-късно, когато му казах за бебето, той изглеждаше някак… победен. Сякаш е загубил в играта, която дори не подозирах, че сме играли.

— Ще го убия. — Гласът на Дерек е тих, но изпълнен с гняв. — Ще изтръгна шибаното му сърце право от шибаните му гърди!

Телефонът ѝ иззвънява. Съобщение от Ванеса Кастро.

Всичко наред ли е?

Детективката трябва да е наясно, че нищо не е наред и въпросът е излишен. Нищо не беше наред от много време насам. Мерин не отговаря, но усеща стягаща болка в гърдите си. Усеща как балансира на ръба на лудостта. Ако не направи нещо, ще загуби самата себе си завинаги.

Не се чувства добре. Чувства се ужасно.

Но трябва да се справи. Това е последното, което трябва да направи. Последното, преди всичко да приключи.

— Отивам в Просър. — Тя се изправя. — Трябва да го видя. Знам, че е в имението. Знам го. Чувствам го.

И двамата знаят, че не говори за Сал.

— Мерин, моля те. — Дерек е ужасен. — Не се подлагай на това мъчение. Измина толкова много време, а и не знаем дали Сал…

— Трябва-да-видя-сина-си. — Гласът ѝ е тих, но изпълнен с гняв и тя може да види, че Дерек е изплашен. — Ако искаш, можеш да дойдеш с мен, или пък да останеш тук. Не ме интересува. При всички случаи, това е краят.

И двамата знаят, че не говори за разговора им.

Тя грабва чантата, палтото, обувките и ключовете си и минава покрай него, на път към гаража. Автоматичната врата се отваря и Мерин вижда колата на Кастро, паркирана отпред, така че Мерин не може да излезе със собствения си автомобил.

Тя се приближава и почуква на стъклото. Кастро го сваля и я поглежда.

— Отиваш ли някъде? — пита я тя.

— В Просър. Моля те да преместиш колата си, Ванеса.

— Качвайте се и двамата — отговаря Кастро и поглежда зад Мерин.

Тя се обръща и вижда Дерек, застанал зад нея.

— Аз ще карам — казва детективката.

Глава 31

На вечеря се преструват, че всичко е наред, когато нищо не е наред и Макензи не е сигурна защо го правят.

Лорна, която по принцип е странна, е раздразнена и си мърмори под носа, докато пече касерола с риба тон. Погледът ѝ блуждае неспокойно, докато тя се опитва да следи часовника на печката и колко време остава, докато се изпече. Топлината от фурната е затоплила къщата, а навън така или иначе е топло, но Лорна носи ватирана наметка върху топлите си пухени панталони, сякаш е зима.

Чинията на Джей Ар е празна, но не защото е вечерял. Не беше ял въобще. Сега върви напред-назад в хола, пуши трева, пие бира и отчаяно се опитва да се свърже с Джулиан, който не му вдига.

По малкия квадратен телевизор от миналия век дават предаването „Опасност!“, което току-що е започнало.

— Кучи син! — извиква Джей Ар от другата стая.

Макензи скача и изпуска вилицата в касеролата си, когато чува как в стената се разбива бирена бутилка. Счупва се и парчетата падат на дървения под.

Видимо наострила слух, погледът на Лорна пробягва по вратата към другата стая. След секунда разбира, че синът ѝ не е ядосан на нея и се отпуска. Въпреки че чинията ѝ все още е пълна с макарони и риба тон, Лорна грабва едно брауни от пластмасовата кутия в средата на масата. Измърморва нещо под носа си, но Макензи не може да разбере какво.

Наистина ли няма да попита безценното си момченце защо е счупил бутилка в стената в хола ѝ? И двамата са откачени.

Джей Ар я повиква и Макензи оставя Лорна на масата. Влиза в хола, стъпвайки внимателно, за да избегне парченцата стъкло по пода.

— Джулиан не ми вдига.

— Да, досетих се.

Той се вглежда в кухнята, за да провери дали майка му не ги подслушва, но няма нужда да се притеснява. Лорна му е сложила порция макарони в чинията и внимателно маже хлебче с масло. Макензи завърта очи раздразнено. По дяволите, дърта жено, вече ти каза, че не е гладен!

Джей Ар сграбчва ръката на Кензи по-грубо, отколкото е нужно, и я издърпва настрана от кухнята:

— Джулиан не вдига и операторът ме изпраща директно към гласовата му поща.

— Може би няма батерия.

— Има зарядно в колата си. — Джей Ар започва да набира отново. — Ако ме прецака с парите, заклевам се, че ще…

— Защо би направил подобно нещо? — Макензи разтрива мястото, където я беше стиснал. — Няма причина. Просто си параноичен.

Джей Ар отново започва да крачи нервно.

— Дерек каза, че ще плати откупа. Джулиан трябва да му пише, когато се върне в Сиатъл, къде да се срещнат, след което да ми звънне и да ми каже кога ще правят размяната. А той все още не ми е писал.

— Може би все още шофира.

— Трябваше да е пристигнал в Сиатъл преди цял час и вече да се среща с Дерек.

— Може би наистина са се срещнали и ще ти пише всеки момент.

— Тогава защо му е изключен телефонът?

— Може би са някъде, където няма обхват.

— Не би избрал подобно място, за да вземе парите, Ем Кей. По дяволите, помисли малко!

— Мисля. Може би… просто е забравил да ти пише.

— Джулиан не забравя. — Джей Ар се вторачва в нея. — Ще ме прецака, усещам го.

— Ако е вярно, това значи, че прецаква и мен. — Макензи се отпуска на дивана. — И знаеш ли какво, въобще не ми пука вече. Писна ми. Ако ме беше оставил да направя нещата по моя начин, вече щях да имам сто бона в джоба и всичко да е приключило.

— Да, и аз нямаше да получа нищо.

— Кое те кара да си мислиш, че заслужаваш нещо? — Тя се взира в него. — Дерек е моето богато женено гадже, не твоето. Моето. Всичко се обърка заради теб. Нали разбираш, че тези мъже са източник на приходи? Държат се, сякаш съм някакво допълнение към живота им, но мамка му, те също бяха допълнителен доход за мен. Не трябваше да ми се месиш изобщо. Не си ми сводник.

— Заслужавам го — отвръща Джей Ар. — Парите ми трябват, Ем Кей. Нима мислиш, че е лесно да се грижа за бара, за майка ми и себе си? Не получихме нищо от продажбата на винарната и дори след като платихме на лихварите, майка ми остана затънала в дългове. Но ако Джулиан наистина е направил това, което подозирам, че е направил, това значи, че той е взел всичките ни пари. Петстотин хиляди долара. И сега го няма.

Макензи вдига глава.

— Петстотин хиляди? Какви ги говориш?

Джей Ар спира да крачи нервно и я поглежда в очите.

— Няма значение.

Явно се беше изпуснал, но Макензи нямаше намерение да остави нещата така.

— Джей Ар, какви петстотин хиляди?

Той извива врат, така че да погледне какво се случва в кухнята, но Лорна я няма заедно с чинията му с обяда и пластмасовата кутия с браунита. Странно. Спалнята ѝ е в дъното на коридора и майка му със сигурност трябва да мине покрай тях, за да стигне до нея. Да не би да е излязла навън с цялата тази храна?

Лорна е пълна откачалка.

— Джей Ар, няма да те оставя на мира, докато не ми кажеш какво, по дяволите, имаше предвид — продължава Кензи. — Току-що каза „петстотин хиляди“, но и двамата знаем, че Дерек трябва да ни даде двеста и петдесет. Сто от които са мои, впрочем. Не съм гениален математик, но сметките нещо не се получават.

Джей Ар разтрива слепоочията си и въздъхва:

— Мерин плати на Джулиан двеста и петдесет хиляди долара, за да те убие. Когато разбра за двама ви с Дерек, тя поиска да те разкара от картинката и аз ѝ казах, че познавам човек, който може да ѝ помогне.

— Моля? — Макензи не може да повярва.

Значи е била права и Мерин наистина е разбрала за нея и Дерек. Онова, което пияната жена на Пол беше направила, появявайки се на вратата ѝ, за да я унижи пред съседите, направо бледнееше пред това, което Мерин беше предприела. Да наеме човек, който да очисти Макензи — това беше съвсем откачено и доста отвъд границите на това, което хората биха нарекли „нормална реакция“, когато си разбрал, че ти изневеряват. Всички бяха такива шибани откачалки!

— И тя наистина му плати?

— Успокой се. Никога не си била в опасност, много ясно. Но да, тя го нае… или поне си мислеше, че го е наела. Аз и Джулиан трябваше да си поделим парите.

— Щеше ли някога да благоволиш да ми кажеш? — Макензи не може да повярва. — Или дори да ми предложиш малък дял от… изцапаните си с кръв пари.

Той не отговаря, което само по себе си е красноречив отговор на въпроса ѝ.

— Значи си ме използвал — продължава тя. — Каза ми за Дерек, но единственото, което си виждал, е било куп пари и начин да си върнеш Мерин. Кучи син! — Макензи се изсмива горчиво. — Не мога да повярвам, че си измамил една тъжна, скърбяща жена и тя ти е дала един милион долара. Не се ли водеше твоя приятелка, Джей Ар? Знаеш ли какво? Надявам се да духне с парите и да не ти остави нито цент, защото не съм сигурна кой е по-големият загубеняк — аз или ти.

Джей Ар се приближава заплашително с вдигнат юмрук. Този път Макензи дори не трепва. Това е истинското му лице. Седнала на дивана, вгледана в юмрука над главата му, тя осъзнава, че за първи път вижда що за човек е наистина. Сал Палермо-младши не е онзи уравновесен, интелигентен и независим мъж, за когото го е мислила. Вместо това той е просто непораснало момче в тялото на мъж, който е бил малтретиран от баща си, а сега е задължен да се грижи за също толкова изстрадалата си майка. Джей Ар не е нищо повече от дребен мошеник и престъпник, който е влюбен в жена, която никога няма да отвърне на чувствата му. Макензи беше загубила цели седем години от живота си заради него. Цели седем. Нямаше намерение да загуби повече.

— Хайде, удари ме! Така или иначе това е единственото, в което те бива — казва тя.

Джей Ар изхвърча от хола към горния етаж и тряска вратата на стаята си, което значеше, че повече няма да слезе днес. Секунда по-късно Макензи чува полицейски сирени, последвани от червено-сините светлини, които осветяват пътя към имението. Тя скача към масата, където допреди малко беше гледала „Опасност!“ с Лорна, и дърпа пердето.

Самата Лорна се върна в къщата малко след като кавгата между Макензи и Джей Ар бе приключила. Възрастната жена изглежда напрегната и изтощена заради усилието, което ѝ е коствало да отиде до където е ходила. Макензи отбелязва наум, че е изненадващо колко бързо се движи майката на Джей Ар за жена, която съвсем скоро би трябвало да се подложи на още една операция за смяна на тазобедрената става. Лорна е седнала на мястото си и се взира в телевизионното шоу, отговаряйки на глас на въпросите, които водещият задава в последния кръг на предаването.

Разбира се, че знае отговорите.

Тази шибана къща! Тези шибани хора!

Макензи се връща в хола и наднича през другия прозорец. Синьо-червените светлини се приближават към къщата и въпреки че все още са далеч, тя знае, че идват. Мамка му! Шибаните полицаи са тук заради нея. Тайлър сигурно не е оттеглил сигнала за изчезнал човек, както му беше казала. Не е тайна, че Макензи е от Просър и че с Джей Ар са близки. Съвсем логично е полицията да дойде да претърси къщата му. Какво щеше да им каже? Как щеше да обясни, че е тук? При всички случаи полицията нямаше да я арестува, че е тук и не е отговорила на обажданията на съквартиранта си. Нали? Можеше просто да им каже, че всичко е едно голямо недоразумение.

Освен, ако разбира се, полицията няма друга причина да идва. Може би е заради искането за откуп. Може би Дерек се е обадил на полицията, че държат Макензи против волята ѝ и искат пари, за да я освободят. Ако полицията идваше заради това, то значи, че двамата с Джей Ар наистина са загазили. Бяха се оплели в толкова много лъжи, че Макензи нямаше как да разбере точно заради коя ченгетата са на прага ѝ.

Някакво движение я кара да се обърне. Лорна изглежда не на себе си. На горния етаж над тях Джей Ар крачи напред-назад из стаята си. Без никакво предупреждение Лорна я сграбчва изненадващо за раменете:

— Избата! — изсъсква възрастната жена в същия миг, в който Джей Ар изфучава по стълбите към тях.

Преди майка му да каже нещо повече, той нахлува в хола със зачервено лице, оглеждайки се като диво животно, което са притиснали в ъгъла. Лорна се завтичва към него и поставя съсухрените си ръце върху гърдите му, но той я изблъсква настани. Възрастната жена се препъва в дивана.

— Синко, моля те, успокой се — опитва се да го умилостиви Лорна, но думите ѝ нямат никакъв ефект.

Джей Ар е всичко друго, но не и спокоен. Той продължава да крачи напред-назад, както беше правил, преди да се качи горе, но този път крачките му са по-отсечени. Косата му е разрошена, а очите зачервени от постоянното търкане. Самият той вони на марихуана. Зениците му са разширени — шоколадовокафявите му очи са се превърнали в големи черни копчета.

— Какво ще правя? Какво, по дяволите, ще правя? — пита ги той.

— Ще видим какво искат от нас — отвръща Макензи, опитвайки се да запази самообладание. Нервността се е предала и на нея. — Каквато и да е причината полицията да е тук, просто ще им кажа, че всичко е било глупава шега…

— Ти ли ги извика? — тросва ѝ се Джей Ар.

— Разбира се, че не. Защо ще се издавам на ченгетата?

— По дяволите, голяма си глупачка! — Джей Ар продължава да крачи нервно, докато синьо-червените светлини се отразяват по стените в хола. — Не са тук заради теб, Ем Кей, тук са заради мен.

Той се обръща към майка си:

— Ще ме арестуват и ще ме пратят в пандиза, мамо. Този път завинаги. — Изглежда, сякаш ще се разплаче, докато очите му трескаво търсят някакъв невидим изход от стаята. — Джулиан е бил, знам го. Шибаната невестулка ме е прецакала.

— Ще се измъкнеш. — Макензи никога не е виждала Джей Ар толкова притеснен. — Просто отречи всичко и им кажи, че Джулиан стои зад всичко това. Той е взел парите от Мерин, после ме е отвлякъл и е поискал откуп. Натопи го. Аз ще потвърдя твоята версия.

На Макензи ѝ хрумва, че Лорна е чула целия им разговор, но не изглежда никак изненадана. Сякаш нищо от това, за което са говорили, не е ново за нея.

— Мамо, пазиш ли още пистолета на татко? — пита я Джей Ар.

— В спалнята е, в сейфа в гардероба. Кодът за отключване е рожденият ден на баща ти. — Възрастната жена не изглежда изненадана и от този въпрос.

Пистолет? Макензи не е подозирала, че имат оръжие в къщата. След като Джей Ар се отправя към спалнята, Лорна я грабва за ръката:

— Избата — прошепва настоятелно тя. — Върви. Заключи вратата след себе си. Независимо какво се случи, не разрешавай на сина ми да влезе. Каквото и да ти каже, не го пускай. Разбираш ли ме?

Лорна е сериозна и в тези мигове въобще не прилича на откачена старица. Но защо майката на Джей Ар я кара да се крие във винарната? Защо настоява да се заключи и да не го пуска? Думите ѝ нямат логика.

— Мамо, пистолета го няма! — изкрещява Джей Ар от коридора.

Лорна разтваря домашната си роба, където е скрито оръжието. Същият онзи пистолет, който Лорна му беше казала да потърси в сейфа в другата стая, виси от колана на панталоните ѝ.

— Макензи — настоява тя и Кензи осъзнава, че това вероятно е първият път, когато майка му я е нарекла по име. — Избата. Бързо!

Макензи хуква натам.

Вратата към винарната е точно под старата зала за дегустации, вляво от къщата, на около петдесет метра разстояние. Тонът и изражението на Лорна са я изплашили достатъчно, за да я послуша, без да се противи. Джей Ар е видимо нестабилен, търси пистолета на баща си, който Лорна крие под робата си. Полицията идва.

Няма място за колебание.

Макензи стига до залата за дегустации и бута навътре огромните двукрили врати; после прекосява празното пространство, минавайки покрай огромните прашни бъчви зад дървения плот. В дъното на залата има още една врата, която води към винарската изба. Макензи натиска дръжката и осъзнава, че е отключена, а лампите на стълбите светят. Тя тряска вратата след себе си и дръпва огромното резе, така че никой да не може да влезе. Поема си дъх за секунда и долепва ухо до вратата, опитвайки се да различи нечии стъпки, в случай че някой я е последвал. Лорна ѝ каза да не пуска Джей Ар и тя възнамеряваше поне веднъж да я послуша.

След като не чува нищо, Макензи слиза надолу, очаквайки да намери избата, където температурата е се регулира постоянно. Джей Ар ѝ беше казал, че идеалната температура, при която виното запазва вкуса си, е дванайсет градуса, и трябва да се поддържа в избата през цялото време.

Макензи почти стига края на стълбите, когато осъзнава, че температурата изобщо не е дванайсет градуса. Ако беше толкова градуса, помещението трябваше да е студено, но с всяка крачка става все по-топло и по-топло. Когато стига до самата изба, Макензи е убедена, че температурата е над двайсет градуса. Нещо повече, от сумрака се носят звуци от някакво телевизионно предаване.

Телевизор в изба за вино? Отоплена винарна? Макензи спира като попарена. Какво става тук?

И тогава го вижда.

Съзнанието ѝ най-накрая успява да сглоби парченцата от пъзела. Огромната стая, празните рафтове, леглото, бюрото, лампата, масата и полупразната чиния, пластмасовата кутия с браунита, няколко банана, бутилка вода и дребни играчки, разпръснати навсякъде по пода… Насред цялата тази бъркотия стои малко момченце с нескопосано подстригана коса, облечено със синя пижама, която му е къса. Босите му крачета са обути в меки пантофки с плюшени кученца, а то стиска огромно плюшено мече, голямо почти колкото него. Мечето носи кафяв пуловер с избродирано животинче на него.

Еленче.

Макензи ахва. Не може да помръдне. Не може да обели и дума. Единственото, на което е способна, е да се взира в малкото момченце. То също я наблюдава, а на малкото му личице е изписана смесица от страх и надежда.

— Ти ли си моята мама? — пита то объркано. Гласчето му е тихо, сладко и треперещо. Момченцето се опитва да не се разплаче. — Баба Лорна казва, че мама ще дойде да ме вземе.

Преди Макензи да успее да му каже нещо успокоително, тя чува сирените над главите им.

Полицията е тук.

Глава 32

Ванеса Кастро е невероятен шофьор и им отнема едва два часа и половина, за да стигнат в Просър. Къщата е обградена от полицейски коли, а зоната около нея е отцепена с предупредителна жълта лента като във филм. Единственото, за което можеше да мисли през двата мълчаливи часа, които прекара свита на задната седалка в тясната кола на Кастро, беше какво ще намери, когато пристигнат. Не, синът ѝ не можеше да е мъртъв. Интуицията ѝ подсказваше, че е жив. Мерин беше убедена, че ще усети неописуема болка с всяка фибра на съществото си, сякаш някой я пронизва в сърцето, ако нещо фатално се случеше с момченцето ѝ. Че ще се събуди една сутрин и просто ще разбере. Франсис беше разбрала. Беше сънувала, че се е случило.

Но може би случилото се с детето на Франсис и това, че го е сънувала, беше просто съвпадение. Може би майчината интуиция все пак не беше толкова силна. Кастро ѝ беше казала да не таи празни надежди и Мерин не очакваше кой знае колко, но малкото зрънце надежда, което криеше дълбоко в душата си — същото онова малко парченце светлина, което гаснеше малко по малко с всеки изминал ден след отвличането на сина ѝ, не беше изчезнало. Беше единственото, което я държеше жива.

Кастро спира и всички слизат. Към тях идват двама полицаи и детективката деликатно стисва ръката на Мерин.

— Остави ме аз да поговоря с тях — казва Кастро. — Ти стой тук.

Мерин се оглежда. Случващото се е прекалено. Цялото място гъмжи от полицаи, ФБР агенти, а синьо-червените светлини се отразяват по стените на къщата. Мерин не познава никого от присъстващите и предполага, че агентът, който отговаря за разследването на отвлечения ѝ син, все още го няма. Един от другите агенти се приближава към Кастро и полицаите. Детективката вероятно е казала нещо за нея, защото всички я поглеждат едновременно, но Мерин не може да чуе какво си говорят, защото е твърде далече. Семейната къща на Сал изглежда съвсем различна през нощта. Обляна от лунна светлина, тя изглежда още по-западнала, отколкото Мерин си я спомня. Прозорците са мръсни, а боята на фасадата се бели. Денем огромните лози ѝ придават специфичен селски чар.

Мерин потреперва, но не от студ. Някъде насред имението е синът ѝ. Всяка частица от нея ѝ подсказва, че е тук. Няма значение колко време ще им отнеме, но тя е убедена, че ще го намерят. Тя няма да си тръгне, докато не го открият, независимо в какво състояние е той. Сякаш прочел мислите ѝ, Дерек я докосва по ръката, но Мерин се отдръпва. Кастро се връща при тях и им казва:

— Сал има пистолет. Прострелял е майка си.

— Сал е прострелял Лорна? — Мерин не може да повярва. Лорна не би наранила и муха. Пък и Сал ѝ беше казал, че майка му е трудноподвижна. Защо би я наранил? — Това е невъзможно.

— Прострелял я е в ръката, а тя е казала на полицията, че е било инцидент — продължава детективката. — Търсил е оръжието на баща си и когато е осъзнал, че е у нея, се е опитал да го вземе насила. Сборичкали са се и я е прострелял.

Мерин извръща поглед към Дерек. Дори да е чул нещо, той стои притихнал насред цялата суматоха. Изглежда вцепенен и Мерин не може да го вини. След като всичко това приключи, тя сигурно ще изпадне в същото състояние. Но сега… сега трябваше да стисне зъби още малко.

— Къде са сега? — пита тя Кастро.

— Лорна е в болницата. Опитали са се да я разпитат за Себастиан, но не им е казала нищо. Ударила си е главата, когато със Сал са се боричкали за пистолета, и това е влошило предишна травма на главата. Неориентирана е.

— Щом Лорна е в болницата, къде е Сал?

— Все още е в къщата. Позволил е на парамедиците да я изведат навън, но той отказва да излезе. Мерин… — Кастро се поколебава за миг. — Сал настоява да говори с теб и никой друг.

— Не. В никакъв случай — казва рязко Дерек. Това са първите му думи през последния час. — Няма да стане.

— Ще говоря с него. — Мерин не му обръща внимание. — Трябва да разбера къде е Себастиан и той е единственият, който знае.

Дерек я сграбчва за ръката настоятелно.

— Мерин, не. Той е опасен. Не можеш просто да влезеш…

— Няма нужда да ходи никъде. — Кастро се обръща към един от агентите на ФБР и му помахва. — Можеш да използваш един от служебните телефони.

Намират ѝ място, от което може да го види.

Сал е на горния етаж в старата си стая и гледа през прозореца. Мерин е близо до люлката, на около петнайсет метра от къщата. Седнала е на предната седалка в полицейска кола. Беше помолила да я оставят да говори насаме със Сал. Дадоха ѝ служебен телефон, за да запишат разговора. От предната седалка Мерин вижда как Сал върви напред-назад в старата си стая, опрял дулото на пистолета до челото си. Със свободната си ръка натиска копчето на телефона, за да ѝ вдигне.

— Жив ли си?

Той се заковава на място и се вглежда в нея. Лицето му се различава едва-едва в сумрака на стаята, но Мерин вижда движещия се силует. Помахва му от колата и той ѝ помахва в отговор.

— Засега — засмива се горчиво.

— Защо, Сал? — пита го тихо.

— Не трябваше да става така, Мер, заклевам се! — Гласът му трепери. — Трябваха ми пари. Планът беше да задържим Себастиан за ден-два, докато Дерек плати откупа, но ФБР и проклетите полицаи бяха плъзнали навсякъде. Трябваше да се покрия. Доведох го при майка ми, за да може да се грижи за него. Казах ѝ, че Дерек ви бие също както татко — нас, и че трябва да се погрижим Себастиан да е в безопасност. Тя ми повярва, разбира се. Решихме…

— Решихте? Множествено число? Ти и Джулиан?

— Да. Решихме да изчакаме, докато нещата се успокоят. Както и стана след около месец. Изпратихме искането за откупа на Дерек, след като те изписаха от болницата, но се забавихме и не успяхме да стигнем навреме до къщата, където трябваше да се срещнем с него. Когато Джулиан се обади на Дерек, ги чух да си крещят, а Себастиан плачеше и… Ядосах се. Съпругът ти винаги е бил такъв самодоволен мръсник… Исках да го нараня. Затова му затворих телефона и няколко минути по-късно му писах, че синът му е мъртъв.

Мерин не знае какво да каже. Лицето ѝ е обляно в сълзи. Сал пак се засмива горчиво.

— Не мога да повярвам, че той така и не ти каза. Не си бях представял, че ще го запази в тайна и няма да ти каже и думичка — нито на теб, нито на никого.

— Мислел е, че пак ще се опитам да се самоубия. — Мерин вътрешно се подготвя за следващия въпрос. Най-важния въпрос, който щеше да зададе през целия си живот. — Сал, къде е синът ми?

— Искам да знаеш, че те обичам. — Гласът му трепери. — Обичах те от мига, в който те видях…

— Сал, моля те. Къде е синът ми?

— Във винарната.

Тя си поема въздух.

— Жив ли е, или…

Пауза. Изминават пет, десет секунди, може би цяла вечност, Мерин не е сигурна. Най-накрая чува две думи, които са прошепнати толкова тихо, че не е убедена, че наистина ги е чула:

— Добре е.

Тя отваря вратата на полицейската кола и изкрещява с пълна сила: „Винарната в мазето!“, но те вече са тръгнали натам, защото са ги чули.

— Най-тъжното е, че щях да ти дам парите, Сал — казва тя в слушалката на телефона. — Каквото и да беше поискал от мен, щях да ти помогна. Нямаше дори да се замисля. Ти си най-добрият ми приятел. Единственото, което трябваше да направиш, е да ми кажеш.

Тя вдигна поглед към прозореца, където Сал е вдигнал ръка. Хрумва ѝ, че помахванията за поздрав и сбогуване изглеждат по един и същи начин.

— Обичам те, Мерин — казва той и затваря телефона.

Тя чува изстрела и вижда искрата от дулото, но може само да си представи звука, когато тялото на Сал пада на пода.

Не им позволяват да слязат във винарната, затова Мерин и Дерек чакат отвън. Секундите се нижат като минути, а минутите преливат часове. Двойните врати се отварят и първа излиза Макензи, водена от полицай. Не носи белезници. За миг лицето ѝ грейва, когато вижда Дерек, но после си спомня, че вече не са заедно, че никога не са били наистина и че никога няма да бъдат заедно. Не поглежда Мерин и ги подминава, без да обели и дума.

След още миг вратите се отварят отново. И ето следващия полицай, но този път с него излиза и синът ѝ. Двамата вървят бавно. Себастиан изглежда изплашен от светлините и бъркотията и със свободната си ръка здраво стиска огромно плюшено мече. С широко ококорени очи той се оглежда объркано наоколо, когато най-накрая вижда Мерин. Тя предпазливо вдига ръка, ужасена, че ще го изплаши. Най-много обаче я плаши това, че може би пак сънува и Себастиан ще се изпари като мъгла. Малкото му сладко, идеално, красиво, закръглено личице си е същото, каквото си го спомня, с малката разлика, че сега изглежда по-издължено, защото е пораснал. Застанал до нея, Дерек изхлипва тихо.

Милото ѝ момченце се взира несигурно в нея за няколко секунди, след което лицето му се озарява, осъзнавайки коя е. Мерин е твърде далече, за да го чуе, но може да разчете по устните му думата, която извиква.

Мамо!

Себастиан!

Тя се затичва към него, а той захвърля мечето си и се затичва към нея с разтворените си ръчички. Точно както в сънищата ѝ. Само че този път е истинско и той наистина е тук, от плът и кръв, жив и в безопасност.

Сърцето на Мерин, което ѝ беше изтръгнато преди четиристотин деветдесет и четири дни, се завръща при нея.

Четвърта част

Един месец по-късно

Всяко ново начало се ражда от края на някое друго начало.

„Семисоник“

Глава 33

Мерин влиза в „Грийн Бийн“. Опашката е дълга, но тя не е дошла, за да си купи кафе. Намества отново черната си платнена чанта на рамото и се оглежда. Чантата е на Дерек, Мерин я е извадила от багажника на колата му, защото съдържанието ѝ вече няма да му трябва. Нито пък на нея. Отнема ѝ секунда да я забележи. Не работи зад плота, бърше маса, която се намира в дъното на кафенето. Вдига поглед, когато Мерин се приближава. Розовата ѝ коса сега е изсветляла до месингово русо и я кара да изглежда бледа.

Странно как първия път, когато Мерин я видя, тя изглеждаше толкова жизнена, толкова красива, толкова заплашително млада и пълна с живот. Сега изглежда като всеки друг прекалено ангажиран студент — изтощена, стресирана и невзрачна.

Лицето на Макензи е бледо и тя отстъпва назад. Мерин вдига ръка.

— Не идвам, за да правя сцени — казва тя и по-младата жена си отдъхва. — Може ли да поговорим?

Една маса в ъгъла е свободна. Същата маса, на която Мерин седна първия ден, когато дойде тайно да наблюдава Макензи. Нима бяха изминали само пет седмици? Чувстваше се така, сякаш цял един живот е изтекъл оттогава. Сега води Себастиан на терапия, самата тя посещава психотерапевт и се опитва да създаде така нужната и жадувана от петгодишния ѝ син рутина.

Той се справя добре. Детският психолог я уверява, че децата са издръжливи, а доктор Чен споделя мнението му. Оказва се, че Лорна се е държала доста добре със сина на Мерин, предвид обстоятелствата. Първоначално Сал беше излъгал майка си, че има нужда от помощта ѝ да предпази сина на Мерин от Дерек, който бил насилник, и Лорна, разбира се, се беше съгласила. Повярва на всичко, което Сал ѝ каза. Докато… един ден не спря да му вярва.

През всичките над шестнайсет месеца, през които Себастиан беше при нея, Лорна се грижеше за него. Хранеше го. Къпеше го. Четеше му книги. Намери му играчки. Всеки ден го извеждаше навън и го оставяше да лудува на чист въздух и слънце. Постоянно му говореше за Мерин, че майка му го обича, колко ѝ липсва и че ще дойде да го вземе при първа възможност. Не беше споменавала много Дерек, защото беше вярвала, че той е злодеят насилник, но в същото време не е искала да го обижда.

Сега кракът ѝ вече беше по-добре. Беше се възстановила успешно от операцията на тазобедрената става още миналата година, а другите заболявания, които си мислеше, че има, се оказаха просто лъжи. Сал е прибягвал до тях, за да обясни защо се прибира толкова често в Просър, а всъщност е наглеждал Себастиан. Огнестрелната рана в ръката ѝ беше по-скоро одраскване; по-сериозна беше раната на главата, която беше получила, докато се боричкаше със сина си, за да му вземе пистолета. Беше претърпяла друга операция и все още се намираше под наблюдение в болницата.

Мерин сяда и оставя платнената чанта на пода до себе си. Не е толкова тежка, но е някак неудобна и тя е доволна, че не трябва да я носи повече. Макензи сяда срещу нея и оставя мокрия парцал, с който бе чистила досега, на масата помежду им като някаква своеобразна микрофибърна преграда.

— Изглеждаш ужасно — започва Мерин.

— Ъ… благодаря — отвръща Макензи, но след това свива рамене. — Предполагам, че го заслужавам. Откакто ме изритаха от апартамента, спя по диваните на познати и непознати. Човекът, при когото спах снощи, има куче, което мрази котки и нито един от двама ни успя да дремне. — Тя навежда глава и маха няколко котешки косъма от блузата си. — Как е синът ти?

— Той е великолепен — казва Мерин. — Всъщност идвам заради него.

Макензи видимо се напряга.

— Не разбирам.

— Вероятно Сал, извинявам се, Джей Ар, ти е казал, че бях наела един мъж да те убие. — Гласът на Мерин е тих, но изречени, думите звучат едновременно смешни и ужасяващи. — Разбира се, сега знам, че той никога нямаше да го направи. Бях измамена от измамник. Но ако трябва да съм честна, а аз имам чувството, че мога да ти се доверя, наистина те исках мъртва. Вече бях загубила сина си и имах чувството, че се опитваш да ми отнемеш единственото семейство, което ми е останало. Не бях на себе си, меко казано.

Макензи кимва едва доловимо, но Мерин го улавя.

— Чувала ли си се с Джулиан? — пита тя.

Макензи поклаща глава.

— Не и откакто направи снимките за откупа. Джей Ар подозираше, че Джулиан ще го прецака и ще изчезне с парите от теб, и явно той е направил точно това. — Добрата новина е, че не те прецакаха с още двеста и петдесет хиляди.

Мерин побутва платнената торба с крак към Макензи.

— Да, наистина е добра новина. Иначе нямаше да съм тук, за да ти ги дам.

Макензи се намръщва. Поглежда към торбата, а после обратно към Мерин.

— За какво говориш? — Оглежда се. — Това някакъв номер ли е?

— Не е номер — казва Мерин. — Платих да те убият и независимо от всичко, фактът, че те исках мъртва — остава. Промених си решението и го отмених. Въпреки това, не бях права и не мога да живея с тази мисъл. Особено сега, когато синът ми е при мен.

Макензи понечва да каже нещо, но остава безмълвна.

Мерин се изправя.

— И така, опитвам се да поправя грешката си. Можехме да те обвиним в изнудване, но Дерек каза на полицията, че вярва, че и ти си жертва в тази ситуация. Лично аз не го вярвам. Мисля, че просто се чувства гузен. Мисля, че си интелигентна млада жена и много добре си знаела какво причиняваш на богатите мъже, чиито пари вземаш. Честно казано, от една страна, имам чувството, че те поощрявам за това, че си ужасен човек, който се опита да ми съсипе живота. Но вечер искам да заспивам с чиста съвест, знаейки, че поне съм се опитала да поправя лошото, което съм направила. Платих четвърт милион долара, за да те убият, и сега ти плащам същата сума, за да се реванширам. Задръж парите, дари ги, изгори ги — не ме интересува.

Макензи е като вцепенена и продължава да се взира в Мерин. Все още очаква, че всичко е лоша шега.

— Пък и — продължава Мерин, — отнесла си се с внимание и грижа към сина ми. Бас ми каза, че си останала с него през цялото време във винарната. Държала си ръката му, прегръщала си го, когато е бил уплашен, и си му казвала, че всичко ще се оправи. Той те харесва. Нарича те „дамата с розовата коса“. Казва, че си му приятелка. Затова добавих и нещо от себе си.

Макензи преглъща.

— Той е изключително мило дете — започва тя несигурно. — И… благодаря. За това. Майка ми е болна. Това… тези пари ще помогнат.

— Моля. Между другото, трябва да си боядисаш косата пак розова. Отиваше ти.

Мерин оставя торбата на земята и тръгва към изхода. Представя си изражението на младата жена, когато отвори чантата и върху пачките види обувките „Лубутен“, на които се беше любувала, когато влезе с взлом в къщата на Мерин.

И така, карма, сега сме квит.

Глава 34

Първият вторник на месеца е. Мерин спира на паркинга пред „Големите дупки“. Не може да си спомни последния път, когато се е чувствала притеснена заради сбирка на групата. Може би само първия път, но тогава беше смачкана от тъгата и шока. Вижда, че колата на Саймън е вече там, както и тази на Лайла. На Франсис също, разбира се. Също така Джейми, новодошлата, до чиято кола Мерин паркира.

Поддържа връзка с всеки поотделно, откакто им съобщи новините месец по-рано. Тя и Дерек бяха отказали всякакви интервюта, но бяха направили официално изявление, за да благодарят, че синът им се е завърнал невредим. Не е сигурна, че хората от групата биха искали да я видят днес. Франсис го беше предложила, но на този етап тя има различен емоционален свят в сравнение с другите.

Също като Мерин.

Тя поглежда Себастиан в огледалото за обратно виждане. Той седи в детското си столче и ѝ се усмихва, когато я забелязва. Мерин отвръща на усмивката му.

— Готови ли си, миличък?

— Искам поничката с пръчици в цветовете на дъгата — отговаря той. — Ще има ли играчки?

— Не знам. — Мерин откопчава колана си и слиза. — Може би няма да има. Но със сигурност ще намерим понички. Всякакви видове. Няма да се задържаме дълго. Просто ще кажем „здрасти“ набързо. Тази среща е за възрастни, но Франсис иска да се запознаете.

— Коя е Франсис?

— Моя приятелка. Тя е милата госпожа, която е собственичка на магазина за понички. — Мерин разкопчава колана му и го сваля от столчето.

Двамата се хващат за ръце интуитивно и тръгват през паркинга. Невероятно е как дори след шестнайсет месеца раздяла те знаят как да намерят път един към друг.

— Тя има ли деца? — пита той с надежда.

— Имала е — казва му Мерин, а Себастиан не я разпитва повече.

Мерин отваря вратата. Зад плота няма никого и както обикновено по това време на деня, има само няколко редовни клиенти, седнали в предната част. Хората ги заглеждат, когато минават покрай тях, и тя им отвръща с топла усмивка.

Когато стига до задната стаичка, Мерин си поема дълбоко въздух и натиска бравата. Надява се, че е за добро. Надява се, че няма да нарани никого.

— ИЗНЕНАДА! — извикват всички и Себастиан подскача, а ръката му се изплъзва от нейната.

Мерин го поглежда загрижено, но няма нужда да се притеснява, защото синът ѝ е във възторг. Той пляска с ръчички и се смее на глас при вида на десетината балони с хелий, които са се залепили към тавана, а цветните им връзки висят до земята. В средата на стаята има купчина подбрани понички и торта „Пес патрул“ със синя и бяла глазура. Огромна табела със съвсем простичък надпис виси над нея.

Себастиан.

Франсис се спуска към тях и ги задушава с прегръдките и целувките си. След това е ред на насълзения Саймън, който е последван от Джейми и срамежливата ѝ усмивка, а най-накрая и Лайла, която е довела двете си по-малки деца.

А музиката и подаръците!

— Има толкова много подаръци, мамо!

Себастиан се стрелка към поничките и грабва тази най-отгоре, поръсена с пръчици, след което я подава на едно от децата на Лайла.

Мерин се притесняваше, че срещата им със завърналия се Себастиан ще е трудна за тях, макар да я убеждаваха по телефона, че всичко ще е наред. Сега разбира, че наистина е така. Всички те са родители. Независимо дали собствените им деца са тук, или не, те искрено се радват, когато покрай тях има друго дете, особено такова, което са обсъждали толкова много. Дете, което са се надявали да бъде намерено. Дете, за което са се молили.

Франсис внимателно стисва ръката ѝ.

— Дерек не дойде?

— Не — отговаря Мерин. — Не се чувства комфортно на събиранията на групата. Чака ни вкъщи. Имаме кино вечер. „Цар лъв“.

— А всичко наред ли е между вас?

— Да — отвръща Мерин. — Трябва да е. Заради Бас. И двамата сме у нас, което ни се отразява добре. Засега. Не знам накъде да поемем оттук нататък, но има време да решим. Все още се обичаме. Приятели сме. В пълно съгласие сме за всичко, което е свързано със сина ни. В този момент това е единственото, в което съм сигурна.

Франсис я прегръща отново.

Мерин наблюдава как Себастиан си играе с децата на Лайла. Малкият се смее толкова силно, че оцапаните му с глазура бузки са порозовели. Тя все още се буди посред нощ, подтикната от нуждата да провери дали е в безопасност в стаята си, но доктор Чен я уверява, че с времето тревогата ще отшуми. Поне вече няма нужда от хапчета, за да заспи.

Телефонът ѝ издава кратък звук и тя го проверява. Съобщение от Дерек.

Дай знак, когато сте на път за вкъщи и ще поръчам пица. Не бързайте. Обичам ви и ми липсвате и двамата.

Не знае как да се чувства, когато ѝ говори така, затова изпраща отговор, който не я притеснява. Изпраща му сърце. Себастиан е зает да си играе, а останалите да си говорят, и Мерин сяда на един стол в ъгъла, разглеждайки телефона си. Броят съобщения и обаждания от приятели, роднини и дори клиенти, които получи през последните седмици, е изумителен.

Все още не е успяла да прочете всички.

В края на списъка със съобщения са старите ѝ есемеси със Сал. Все още не може да ги изтрие. Трудно е да свърже човека, когото си мислеше, че познава, с човека, който се оказа, че е. Беше я накарал да премине през ада, но също така беше онзи, който ѝ бе помогнал да оцелее в същия този ад. Двамата бяха най-добрия приятели близо двайсет години и допреди година и половина всичко беше чудесно. Беше изключително объркващо как едновременно може да изпитва и любов, и омраза към човек, който е мъртъв. Но двете чувства — преплетени и заплетени едно в друго, разпилени и объркващи, бяха там. Съобщенията от Сал бяха останали единственото нещо, което да напомня на Мерин, че някъде дълбоко в себе си той е таял доброта. И я е обичал.

Той никога повече няма да ѝ пише.

Тя проверява последното съобщение, което ѝ е изпратил — същото, което ѝ беше изпращал всяка сутрин в продължение на толкова много месеци.

Жива ли си?

В другия край на стаята един балон се спуква и Себастиан изписква от щастие. Сърцето на Мерин се изпълва със звука от смеха му.

По дяволите, можеш да си сигурен, че е.

Бележки на автора

Писането на романи само по себе си е труден занаят, но тази книга беше най-голямото предизвикателство, с което съм се заемала. Не съм от писателите, които имат предварително начертан план за това накъде ще поеме дадена история, ето защо често съм изненадана и изплашена от развитието на събитията, които заживяват свой собствен живот.

За мен беше мъчително и сърцераздирателно да разглеждам в дълбочина как Мерин рухва постепенно, след като изчезва малкият ѝ син. Аз също съм майка на красиво момченце и най-големият ми страх е да не го загубя някой ден. Една от най-трудните задачи за мен беше не просто да се потопя в героинята на Мерин, но и да успея да предам трудностите, през които преминава, без да ги смекчавам. Бих искала да уверя читателите си, че съм наясно, че някои от мислите и действията на героинята, описани в тази книга, са смущаващи за някои от вас. Затова апелирам, в случай че понякога си мислите за самонараняване или самоубийство, да потърсите помощ.

Не сте сами.

Благодарности

Един от най-великите дни в писателската ми кариера беше, когато Виктория Скърник избра моя роман сред морето ръкописи, които получава всекидневно. Десет години и шест публикувани книги съвместно, ние продължаваме да работим заедно. Вярвам, че всеки писател заслужава такъв невероятен агент като моя. Тя погасява всеки пожар, побеждава всеки дракон! Не мога да си представя как бих стигнала до тук без нея. Виктория, благодаря за всеки един ден, в който си до мен.

За един писател няма нищо по-ужасяващо от това да изпрати на някое издателство имейл с прикачен новия си ръкопис. Ако имаме късмет, редакторът, който го получава, ни отговаря любезно. Кейт Кала, удоволствие е да се работи с теб. Ти никога не се опитваш да промениш това, което искам да постигна. Вместо това винаги ми помагаш да достигна до дестинацията си, което прави книгите ми още по-добри. Благодаря за усилията, вложения труд, напътствията и че винаги вярваш в идеите ми.

Не ми достигат думите, за да изразя благодарността си към екипа на „Минотауър Буукс“ и „Свети Мартинс Прес“. Андрю Мартин, Кели Рагланд, Дженифър Ендърлин, Мартин Куин, Сара Мелник и Алис Файфър — вашият екип е мечта за всеки писател. Много ви благодаря за всичко, което сте направили и продължавате да правите за мен.

Огромни благодарности и на следните организации: „Международни писатели на трилъри“, „Цветнокожи писатели на криминални романи“ и „Тръпката започва“, които успяха да ми помогнат да се почувствам като част от общността. Специални благодарности на Ед Имар, който успява да ме разсмее (или поне да ме накара да завъртя очи) всеки ден. Всеки писател има нужда от най-добър приятел и съжалявам (не и наистина), но няма измъкване от мен.

Шеви Стивън, благодаря ти за приятелството и съветите. Не знам дали си възнамерявала да станеш мой ментор, но през изминалата година се превърна точно в това. Късметлийка съм, че си моя приятелка. Благодаря и на Габино Иглесиас, Хана-Мерин Маккинън и Каролин Берто, че ми помогнаха с превода на испански и френски. Оценявам го!

Драги книжни блогъри и инстаграмъри, вие сте моят слънчев лъч в дебрите на социалните мрежи! Искам да ви благодаря за страстта, креативността и щедростта, която влагате в това, което правите.

Мамо, Тим, татко, Джон, както и всички членове на фамилиите Пестано, Перес, Блоховиак, пръснати по целия свят — Канада, Филипините и САЩ, благодаря ви за любовта и подкрепата. Mahal kita, salamat.

Ани, Доун, Лори и Шел, вие сте най-страхотните приятели, съучастници във всяко едно престъпление, другарчета за всяко пътуване, пазаруване и излизане на ресторант, които едно момиче може да си пожелае. Обичам ви! Благодаря ви, че сте винаги до мен.

Мокси Пу, как е възможно да е имало момент, в който не си съществувал? Дарън, ти си човекът, който ми даде всичко — дори онова, за което не подозирах, че искам. Сигурно съм направила нещо невероятно добро в предишния си живот, за да може Вселената да ме срещне с вас двамата. Вие, момчета Блоховиак, сте най-голямата любов на живота ми. Може да съм писателка на трилъри, но нашата любов е най-любимата ми. Обичам ви.

Бележки под линия

1

Не, благодаря (исп.). — Бел.прев.

2

AMBER Alert (англ.) — система, която има функцията да изпраща информация за изчезнали деца. — Бел.прев.

3

Вече няма почти нищо за чистене. Гузно ми е, че им вземам парите (исп.). — Бел.прев.

4

Shadow (англ.) — сянка. Апликацията „следи“ съобщения от даден номер като сянка. — Бел.прев.

5

Американците наричат Статуята на свободата и Лейди Либърти (Lady Liberty), буквално Госпожа Свобода. — Бел.прев.

6

Баба (фр.). — Бел.прев.

7

Junior (англ.) — младши. — Бел.ред.

Content

Дженифър Хилиър
Малки тайни

Глава 1

Първа част Петнайсет месеца по-късно

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Втора част

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Трета част

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Четвърта част Един месец по-късно

Глава 33

Глава 34

Бележки на автора

Благодарности

Бележки под линия